RÁKOSI VIKTOR MUNKÁI
XI.

RÁKOSI VIKTOR

SIPULUSZ HUMOROS ELBESZÉLÉSEI

HARMADIK SOROZAT

BUDAPEST MDCCCCIII
RÉVAI TESTVÉREK IRODALMI INTÉZET R.-T.

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

Tartalomjegyzék

- BARNABÁS RABSÁGA.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- KÖLCSÖNKÉRT FÉRJ.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- AZ EMLÉKTÁBLA.

- EGY FELÖLTŐ KALANDJAI.

- AZ ÜLDÖZÖTT FRAKK.

- KEMENCSIK JÓNÁS OLÁHORSZÁGBAN.

- A szappanyos.

- Az emberevő.

- A KEFEKÖTŐ MEG A LÓKÖTŐ.

- I.

- II.

- PRINCZ BORISKA.

- TEST ÉS LÉLEK.

- SZANISZLÓ SZERELME.

- A PLEVJEI BASA.

- A KARAKASZI MANDOLINOS.

- CSONTVÁZAM TÖRTÉNETE.

- TÖRTÉNET EGY MACSKÁRÓL.

- BANKÁR ÉS MANDÁTUM.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- KALAND.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- A MEGLEPETÉS.

- KELEMEN BÚJA.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- UTON.

- PÁL UR.

- HÁZ- ÉS TELEKADÓM.

- ALADÁR SZERELME.

- EGY KIS REGÉNY.

- AZ ÉN KUTYÁM.

- A MANDÁTUM.

- A KELET ÁLDOZATA.

- A KÖSZMÉTEI ARGAN.

- AZ ASSZONYNAK ÉS AZ IGAZSÁGNAK EREJE.

- TAVASZI KÉPEK.

- ŐSZI HANGULAT.

- LÓVASUTON.

BARNABÁS RABSÁGA.

I.

Van szerencsém magam bemutatni, én Szőke Barnabás, fiatal fővárosi hirlapiró vagyok, a ki Őszödön nyaralok, s e pillanatban Baranyay főszolgabiró házánál ülök és nagy férfitársasággal az ő nevenapját ünnepelem.

Már megvacsoráltunk, s a hangulat zajos volt. A cigány majd megszakadt, ugy huzta s minden ember orditott, hogy a zenét tulkiabálja. Egyszerre Baranyay hatalmasat csapott az asztalra s falrengető hangon elkiáltotta magát:

– Csend!

A zaj megszünt, a banda is elhallgatott. Mindenki azt hitte, hogy a főszolgabiró dikciózni akar. A nagy szál ember villogó szemeit a cigányokra szegezte.

– Voltatok már sorozáson? – kérdé Baranyay.

A cigányok egymásra néztek.

– Kellünk is mink a császárnak, – felelt Czinege, a primás, – minek oda a cigány? Nem értünk mink a trombitához.

– Azt kérdem, voltatok-e már a sorozáson? – ismételte kemény hangon a főszolgabiró.

– Ha a nagyságos ur megengedi, majd egy nótával felelek rá, – felelt behizelgő mosolylyal Czinege.

Baranyay kikapta kezéből a hegedüt és a sarokba dobta.

– Fiuk! – kiáltott, – ez a sok tolvaj mind katonaszökevény, a kiket be kell soroznunk.

Helyeslő orditás fogadta az inditványt. A cigányok remegve néztek maguk körül, Baranyaynak félelmes tréfái szoktak lenni.

Patasics Lázár, a szolgabiró, és Fáray csendőrhadnagy azonnal átalakultak bizottsággá.

– Levetkőztessük őket? – kérdé András, az egyik szolgálattevő hajdu.

– Azt nem, hanem hozzátok be az irodából a…

És fülébe sugott valamit Andrásnak, kinek arcán pokoli mosoly vonult végig. Eltávozott s pár perc mulva öt darab hosszu, papirvágó ollóval tért vissza, minek láttára a cigányok siralmas jajgatásba törtek ki.

– Nyirjátok meg őket.

A hajduk azonnal lefogták a nagybőgőst, a ki legjobban sirt és a legkócosabb volt, s elkezdtek nyirni, nem nézvén, hogy hajat vágnak-e vagy fület. A többieknek azalatt, féllábon állva, a nagyidai kesergőt kellett huzni.

– Uraim, ez embertelenség! – kiáltám közbe, – a cigánynak épp ugy a hajában van az ereje, mint Sámsonnak.

A főszolgabiró rám nézett.

– Ugy-e, te költő vagy, öcskös? – szólt megvetőleg.

– Az én.

– Azért viselsz te is hosszu hajat?

– Azért én.

– No hát, hajduk, – pattant föl Baranyay, – vágjátok le ennek is a haját. Hadd menjen el az ereje!

És rám mutatott. E pillanatban villámként fölugrott Fáray, lekapta a fogason függő kardját, kirántotta, mellém állt, megcsókolt és igy szólt:

– Ne félj, pajtás, megvédelmezlek.

– Halt! – kiáltott e pillanatban Csató Aladár. Majd szelidebb hangon, általános figyelem közt igy folytatta.

Lement a nap, de csillagok nem jöttenek.
Közel s távolról semmi fény nincs,
Csak mécsvilágom s honszerelmem ég.
Szép csillag a honszerelem.
Gyönyörüségesen ragyog.
Szegény hazám te!
Neked kevés van ilyen csillagod,

mint nemes nemzetes és vitézlő kis-baranyai Baranyay Gáspár ur, kit is az Uristen sokáig éltessen.

A poharak összecsendültek s viharos éljenzés kavargott a levegőben. Eközben kiegyeztem a főszolgabiróval ötven percentre akként, hogy a cigányokat nem nyirják tovább, hanem fölmásznak két almáriom tetejére a onnan fognak nekünk lemuzsikálni.

Alig helyezkedtek el a barna fiuk, nagy kínnal persze, az almáriomokra, mikor az egyik hajdu táviratot hozott be a főszolgabirónak. Baranyay elolvasta, rám bámult, aztán megint elolvasta. Azzal összehajtogatta, zsebretette, két hajdunak intett, kiment az udvarra, a kut mellett ingujra vetkezett, s három vödör vizet huzatott a fejére.

Mi nagy érdeklődéssel néztük, hogy mi lesz ebből, mindnyájunk kiséretében visszatért a szobába, intett és minden zaj elnémult.

– Fáray csendőrhadnagy urat fölszólitom, hogy Szőke Barnabást azonnal fogja el.

– Engem?

– Igen, önt.

– Én? – kiáltá Fáray.

– Igen, ön.

– Ugyan ne bolondozzál, Gazsi! – ellenveté a hadnagy.

– Ha nem hiszed, itt az irás.

És ezzel a táviratot odadobta Fáraynak. Ez megdörgölte a szemét, elolvasta a táviratot, szó nélkül zsebre dugta, felkötötte a kardját és a vállamra ütött.

– Indulunk, – mondá.

Poharat vettem a kezembe és igy kiáltottam:

– Uraim! Nehogy azt higyjék, hogy valami becstelen gazemberre pazarolták a barátságukat, van szerencsém tudomásukra hozni, hogy párbaj miatt jogérvényesen négyheti államfogházra vagyok elitélve.

– Ez igaz, benne van a táviratban, – erősité Baranyay.

– És mivel háromszori fölszólitásra se jelentkeztem, most a felsőbbség megcsipett. Hanem azt kérdem én a felsőbbségtől: Nem maradhatnék én itt reggelig?

– Nem! – felelt nagyon komolyan Baranyay; – vagy felsőbbség az ember, vagy nem felsőbbség.

– Vagy csendőrhadnagy az ember, vagy nem csendőrhadnagy, – tette hozzá Fáray, kinek ez a formula, ugy látszik, nagyon megtetszett, – jössz velem a csendőrkaszárnyába. Majd reggel adok melléd egy csendőrt, a ki beliferál a váci államfogházba.

– Akkor legalább igyuk meg a Szent János áldását, – inditványozám.

Ezt nem lehetett visszautasitani. Ezt Magyarországon még az akasztófa alatt álló elitéltnek is megadják.

– Mi volt az az ügy? – kérdé ez alatt Baranyay.

– Pofonvágtam egy urat.

– Hát aztán?

– Nem fogadtam el a fölajánlott békés kiegyenlitést.

– Igazad volt. Pofon dolgában nem lehet egyezkedni. S aztán?

– Aztán az az ur, a ki, mellesleg mondva, nagy disznóban volt, levágta a jobb kezem kis ujját… Ez volt a szerencsém…

– Miért?

– Mert ha én vágom meg őt, a törvényszék biztosan négy hónapot sóz rám.

Erre elkezdtem egy bucsudalt zengeni, a mely nagyon megtetszett a főszolgabirónak.

– Tanits meg rá!

– Nincs már időnk. El vagyok fogva.

– Ej, hát veled megyünk.

Tiz perc mulva az egész társaság vig muzsikaszóval megindult a csendőrkaszárnya felé. A hajduk hozták a bort, s hatalmas kurjantások verték föl a kis város és a nyári éjszaka egyesült csendjét.

Ha egy idegen arra jött volna, s megkérdezi, hogy micsoda kompánia ez, ugyancsak elbámul, ha azt mondják neki:

– Ez a főszolgabiró, a szolgabiró, a csendőrhadnagy, s egy ur, a kit az ügyészség rendeletére épp az imént tartóztattak le.

Szerencsére idegen nem jött arra s még a benszülöttek is mély álomban horkoltak.

Mihelyt a főszolgabiró megtanulta a nótát, kijelentette róla, hogy nem ér semmit s ezzel a laktanyában kártyához ültünk és reggelig föl se keltünk. A mulatságot ez alatt a hajduk és a csendőrök folytatták a cigányokkal az udvarban.

Reggelre Fáray összenyert vagy hatvan pengőt, mire kijelentette, hogy ő személyesen el fog kisérni Vácra és ott beszolgáltat a büntető igazságnak.

Mielőtt azonban az ugynevezett büntető igazság rám tette volna a kezét (ha van egyáltalán egy ilyen szépnevü intézménynek keze, a mi nincs bebizonyitva), a hajduk és csendőrök önkivületi állapotban raktak föl bennünket a budapesti vonatra.

Az önkivületi állapot, mely kétségkivül tulfeszitett munkásságunk következménye volt, tartott egészen Budapestig, hol követve őseink hagyományait, gőzfürdőbe mentünk.

A gőzfürdőben Fáray (talán az egyenruha hiánya lágyitotta meg ennyire, mert e helyen érezzük legjobban, hogy mindnyájan egyformán emberek vagyunk) becsületszavamat vette, hogy jelentkezni fogok Vácon. Mert azt csak nem kivánhatom tőle, hogy az államfogház kapujáig elkisérjen.

Ez az engedékenység annyira hatott rám, hogy az esti vonattal Vácra utaztam.

II.

A Kuria-vendéglőbe szálltam, s felkötvén selyem pepita nyakkendőmet, a lövőházba mentem, hol – mint a főpincér beszélte – a polgárság tánccal, hangversenynyel, fölolvasással, tombolával és világpostával egybekötött nyári mulatságot rendezett. Többfélével egybekötni egy nyári mulatságot egyszerüen lehetetlen. Engem főkép az vonzott oda, hogy egy hirneves fővárosi hirlapiró tartotta a fölolvasást, ezzel szerettem volna baráti viszonyba lépni, hogy későbbi pályafutásomban segitségemre legyen.

Mire én megérkeztem, már a program véget ért, csak a tánc és a világposta volt hátra.

Egyenesen odamentem hirneves irónkhoz, s fölujitottam az ismeretséget.

– Fájdalom, már későn érkeztem, nem hallhattam a fölolvasását. Hol fog megjelenni?

– Majd csak kötetben adom ki, – mondá ő habozva.

(Azonnal láttam, hogy egy régi dolgát olvasta föl, mely már egypárszor megjelent nyomtatásban.)

– Arról már értesültem, hogy a közönségnek nagyon tetszett. Igen jól mulattak.

– Gondolja?

– Előre biztosra vettem. Ön igen jól el tudja találni a közönség izlését.

– No, ezuttal nem találtam el.

– Lehetetlen!

– Tudja, miről olvastam? A magyar testőrök hatása irodalmunkra. Ez a cime.

(Az önkéntes tüzoltóegyesület javára a magyar testőrökről fölolvasni? Milyen szamár ez az ember!)

– De hisz ez már megjelent!

– Meg, az tény. Többször is megjelent, de még sehol se találtam embert, a ki ismerte volna.

– Budapesten hallottam dicsérni. Azt mondták, hogy ez az ön legjobb munkája.

– Ki mondta?

– Sándor Pál.

– Annak én mondtam… No, de hagyjuk ezt… Szokott táncolni?

– Nagyon is.

– No jőjjön, majd bemutatom.

– Kinek?

– A kinek akarja. Nem ismerek egy lelket se.

Egy csomó szép leány és asszony ült egy asztalnál, számos urral; hirneves barátom oda vitt.

– Van szerencsém Szőke Barnabás barátomat, hirlapirót bemutatni.

Egy tekintélyes külsejü ur fölkelt, parolázott velem és igy szólt:

– Bencsák.

E mellett hosszu szuró tekintetet vetett rám. Ez az ember még azt hiszi, hogy ezzel a névvel: Bencsák, nekem imponál. A többi urral is paroláztam s azzal a Bencsák-lányok közé telepedtem. A papa különös magaviselete egy cseppet se akadályozott abban, hogy a két leánynyal fényesen ne mulassak.

Mikor a táncra került a sor, mindenki figyelmét magamra vontam fáradhatatlanságommal. A Sir Rogert rendeztem, – és pedig hogyan rendeztem! Megrendelhetnék ezt történeti festménynek a váci városház nagy tanácsterme számára. A kreuc-polkát is én vezettem és hirneves irónk is elismerte, hogy az irói népszerüség fönntartásához – legalább a vidéken – okvetetlenül szükséges, hogy az ember táncolni tudjon.

Az sem vetett rám árnyékot, hogy keringőim utvonalát elgázolt és feldöntött tüzoltók jelezték. Semmi bajom se lett volna, ha Bencsák fagyos, gúnyos, szuró tekintete nem üldözött volna mindenfelé.

Bencsák Gizike volt az, a kivel legfőkép foglalkoztam. Hogy szőke volt, azt meg kell mondanom, hogy angyal volt, azt fölösleges megmondanom. Dühösen és nem eredménytelenül udvaroltam neki. Távol legyen tőlem a hencegés, de az itt következő párbeszédből megitélhetik, hogy igazam van-e.

Ő. Először van Vácon?

Én. Először.

Ő. Hogy tetszik a város?

Én (sötétben érkezvén, nem láttam semmit). Remekül.

Ő. Tudja-e, hogy holnap este nálunk utómuri lesz?

(Honnan tudjam én, hogy Bencsákéknál holnap utó-muri lesz?)

Én. Igazán?

Ő. Itt marad még holnap?

Én. Hogyne!… Azaz nem… Vagyis meglehet.

Ő. Ugyan maradjon itt.

Én (rejtélyes mosolylyal). Ez nem tőlem függ ám.

E pillanatban rés támadt a táncolók közt. Abba hagytam a csevegést és vadul belerohantam a tömegbe. Ezt az eljárást hazánkban galoppnak nevezik.

Mikor a kicsikével, a ki a galoppból jelentéktelen zuzódások révén szabadult ki, ujra összeültem, egész ijedten azt kérdezte tőlem:

– Mi baja magának a papával?

– Bencsák urral? Semmi. Először látom életemben…

– Kereken visszautasitotta magát. Pedig a mama járt közbe.

Azonnal helyére vezettem Gizikét, s hirneves iróbarátomat Bencsák urhoz küldtem magyarázatokat kérni. Hirneves iróbarátom egészen elhidegülve jött vissza hozzám. Mintha valamit megtudott volna rólam, a mit eddig nem tudott.

– Nos, nos? – ostromoltam.

– Nem ád fölvilágositásokat, csak azt mondta, hogy az ön személyét nem fogadhatja holnap a házában. Mindenkit hamarabb, de önt nem.

– Nem értem.

– Ez az ember tud önről valamit.

– Nem tudhat semmit.

– No, no.

– De kérem! Legyen szives ezt a frátert nevemben provokálni.

– Ezt megtehetem.

– Látja azt a tüzoltó főparancsnokot ott a sarokban?

– Látom.

– Vegye azt maga mellé segédnek.

– De nem ismerem.

– Én se, hanem jól ápolt körszakálla van és pápaszemet visel, tehát intelligens ember.

Az iró és a főparancsnok félrevonták Bencsákot és tárgyaltak vele. Öt perc mulva visszatértek.

– Nem fogadja el a kihivást.

– Akkor inzultálom.

– Megverik a tüzoltók.

– Bánom is én.

És már ott álltam Bencsák előtt.

– Az ur visszautasit a házából, – kiáltám remegő hangon, – az ur megsért és elégtételt nem ád… az ur…

– Gyáva vagyok, ugy-e, azt akarja mondani?

– Igenis azt.

– Pedig kedves Szőke ur, nem vagyok gyáva, hanem fegyházigazgató, vagyis az államfogháznak is igazgatója… Ön pedig öt nap óta magyar királyi államfogoly… vagyis szökésben levő rab…

Vagy ugy? Hát ezért nem fogadhat holnap este a házában… Mégis igaza volt hirneves irótársamnak: ez az ember tudott rólam valamit.

Szokásom, hogy ha valami nagy ostobaságot követek el, a humoros hangba átcsapni és jókedvet szimulálni. Most is elmosolyodtam, elegánsan meghajtottam magamat és szólék:

– Bocsánat, principális ur. Ez a vigjátéki fordulat igazán kihoz a sodromból… Van szerencsém tisztelettel jelentkezni. Remélem, nem haragszik…

A direktor kezet nyujtott. Gizike, a ki messziről nézte a jelenetet, mikor közeledtem, igy szólt:

– No, kibékültek?

– Ki.

– Hát eljön holnap este?

– Nem tehetem.

– Miért?

– Mert a papa lecsukat reggel nyolckor.

– De kár, – mondá a kis lány őszintén, – valahány jó táncos jön Vácra, azt mind az államfogházba rakják.

És a kis leány ott hagyott a faképnél. A mint megtudta, hogy holnap este nem fogom vele sub titulo tánc, az intelligenciát tiporni, megszünt irántam az érdeklődése…

III.

A langyos nyári éjszakában lassan, fütyörészve ballagtam a Kuria-fogadó felé, azzal az eltökélt szándékkal, hogy szabadságom hátralevő részét alvással fogom tölteni. Ez az igazgató titkos drámairó lehet, hogy ilyen szinpadi hatással tudta leleplezni magát, a helyett, hogy mindjárt a bemutatáskor megmondta volna a kilétét. Szivemből kivántam neki, hogy ha valaha szinpadra kerül, akkorát bukjék, mint a Tátrahegység.

A fogadóbeli szobámban még annyira se jutottam, hogy a Miksa mexikói császár kivégzését ábrázoló acélmetszetet megnézzem, mikor az étteremből pokoli muzsikaszó tört fel hozzám. Hát ez mi? Hát én már álmatlanul fogok átmenni a szabad életből a rabságba? Hát Magyarország minden kocsmájában mindig van egy ur, a ki az ősi vagyont elcigányozza? Hát itt már muszáj ugy lenni, hogy folyton többet költünk, mint a mennyit keresünk? Ilyen társadalmi kérdések fordultak meg a fejemben, mérgemben. Aztán megrántottam egy zsinórt, mely a szobában lógott, s a fölhangzó erős csengetyüszó bizonyitotta, hogy nem hiába.

Egy álmos pincér jelent meg.

– Mi tetszik?

– Azt akarom, hogy csend legyen a fogadóban, mert aludni szeretnék.

– Csend? Hát ki lármáz itt?

– Lent muzsikálnak.

– Vagy ugy? Azon pedig nem lehet segiteni.

– Miért?

– Mer’ a muzsika nem lárma, hanem muzsika. Örül az ember, ha hallja.

Ezzel a pincér nyugodtan eltávozott. Utána kiáltottam:

– Hát meddig fognak még muzsikálni?

– Biz’ én nem tudom. De kérem, itt a fogadóban alszik vagy harminc ember, csak éppen uraságod ne tudna aludni?

Ezzel magamra hagyott. De, ugy látszik, a jelenetet elmondta odalent, mert pár perc mulva visszatért, s a következő névjegyet adta át:

– Ki ez az ur?

– Ez az ur mulat odalent.

– Mit akar?

– Izent.

– Mit izent?

– Azt izente, hogy ha uraságod ur, jőjjön le mulatni, ha pedig…

– Nos, ha pedig?

– Nem tudom, hogy elmondjam-e, mert sokáig voltam Pesten pincér és tudom, hogy az ilyenekből lovagias ügyek szoktak támadni.

– Csak mondja el bátran.

– Ha pedig nem ur, menjen a pokolba.

Szó nélkül elővettem a becsületbeli ügyek alkalmával használatos névjegyeimet, s átadtam a pincérnek, hogy vigye le. Ilyen névjegyekre szoktuk feleségül kapni a Vanderbilt- és Rothschild-lányokat. Hű másolata ez:

Ezzel leültem az asztalhoz és arról gondolkoztam, hogy párbajképes-e az az ember, a ki vásárok alkalmával a szobák árát ötven percenttel fölemeli? (Mint a falon függő cédula ezt a Kuria vendéglőséről elárulta.)

Ezalatt lent elnémult a zene. Körülnéztem a szobámban, hogy ha Hártóy rám támad, hogyan fogom magamat védelmezni. Egy karos gyertyatartót szemeltem ki fegyverül. Mig ezen tünődtem, egyszerre csak ajtóm előtt pokoli erővel rázendült a Rákóczy-induló. Itt az ellenség!

Az ajtó kitárult, egy sápadt, jóképü, kissé elhizott fiatalember lépett be, mögötte egy csomó kócos fej, füstös cigányarc, a kezdődő elázottság kifejezésével.

– Hártóy, – mutatta be magát. – Szervusz, komám.

– Szőke. Szervusz, – feleltem én.

– Érted jöttem muzsikaszóval. Gyere le mulatni.

– Kikkel mulatsz?

– Magammal. Becsületszavamra: nem alszol, ha itt maradsz.

Mit volt mit tennem? Lementem. Ez még a legjobb befejezése volt a szabadságnak.

A mint az étterembe léptem, azonnal egy budapesti detektivet pillantottam meg, a ki az egyik sarokban sörözött. Intelligens arcu, jól táplált ember volt, a ki láthatólag gyönyörködött Hártóy Aladár duhajkodásában.

A mulatság további részében egy szót se szóltunk egymáshoz Hártóyval, mert a cigány oly rettenetesen dörömbölt, hogy csak ágyulövések által érintkezhettünk volna egymással.

Hártóy kétszer nyakon vágta a primást. Mindenikszer – ősi szittya szokás szerint – egy-egy tizes bankó volt a tenyerében, melyet a cigányhoz kent. Mikor a második tizes odavágódott, a detektiv fölkelt és kiment. Mi mulattunk tovább.

Egy félóra mulva Vác városának négy rendőre vonult be az étterembe, a detektiv vezetése alatt.

A detektiv fekete kabátja végig be volt gombolva. Arcán a jóság helyét a szigoruság foglalta el. Odalépett az asztalunkhoz, s emelt hangon igy szólt:

– A törvény nevében…

– Hogy hivják? – kérdé Hártóy, hozzám fordulva.

– Pajtás, ez egy titkos rendőr, – feleltem, – ismerem Pestről.

Hártóy szemmel láthatólag elsápadt.

– Mit akar? – fordult nagyon szeliden a detektivhez, egyuttal intve a cigánynak, hogy némuljon el.

– Az urakat a törvény nevében letartóztatom.

Hártóy fölegyenesedett és rám meredt.

– Ezt az urat? – kérdezte rám mutatva.

– Mindenesetre őt is; de első sorban önt.

– Engem? Miért? – kérdé a fejét dacosan fölvetve, bár látszott rajta, hogy meg van ijedve.

– A lipótvárosi bank kárára három nap előtt elkövetett sikkasztásért… Itt a személyleirás, teljesen illik önre…

Hártóy lehorgasztotta a fejét. No, én ugyan szép társaságba keveredtem. A cigányok körülálltak bennünket, s megvetéssel tárgyalták az esetet.

– Baj van, nagyságos ur, – szólt a primás, szemtelenül megveregetve Hártóy vállát. Ugy látszik, röstelte a tizessel bélelt két pofont, s most felül akart kerekedni.

– Nagyságos ur? Miért nem méltóságos ur? – szólt a nagybőgös, a ki rendesen a banda humoristája szokott lenni, – nem parancsol még egy nótát, a fülibe, mielőtt el tetszik menni fürdőzni?

Általános kacagás felelt e szavakra. Hártóy körüljártatta villogó szemeit és igy szólt:

– Komisz nép! Ne félj, Szőke, én ártatlan vagyok, de nem szólhatok semmit. Hová megyünk? – kérdé a detektivet.

– A rendőrségre. Holnap pedig Budapestre.

– Hát én velem mit akar? – kérdém.

– Mit? Hisz’ maga a cimborája.

– Én? Itt ismerkedtem meg vele. Tudják a cigányok is.

– Mink? – kiáltott ijedten a primás. – Nem tudunk mink semmit, csak muzsikálni.

– Fizetek! – kiáltott Hártóy.

Az összetört tükrökkel és poharakkal együtt a számla valami nyolcvan forintot tett ki. Hártóy egy százassal fizetett.

– Mennyire rug a summa? – kérdé sugva a primás a detektivet.

– Hatvanezer forintra.

A cigányok tágra rándult szemekkel néztek össze.

– Annyi pénz tán nincs is a világon, – szólt meggyőződéssel a bőgős.

– És detektiv ur mennyit kap belőle?

– Ezer forintot.

– No, de már akkor elhuzzuk a nagyságos detektiv ur nótáját is.

A detektiv habozott egy darabig, de mikor a Ritka huza, ritka árpa, ritka rozs fölcsendült, a sarokba vágta a kalapját és igy kiáltott:

– No, nem bánom, ugy se csináltam még ilyen fogást életemben. Tiz üveg bort, meg szivarokat ide!

Hártóy elkezdett a detektivnek töltögetni, miközben nevető arccal a fülembe sugta:

– Pajtás, európai botrány lesz ebből.

Hidegen fogadtam a megjegyzést, hadd lássa, hogy immár nincs egymáshoz semmi közünk. A detektiv csordultig töltötte a poharát ménesi asszúval és egy hajtásra kiüritette.

– Háromszáz hold ment már le ezen a torkon, – mondá mélabúsan, – de ha még háromszáz holdam volna, az is csak utána menne.

– Jó családból való az ur? – kérdé Hártóy.

– A terbegeci Kovászokéból.

– Régi familia.

– II-ik Lajos király idejében már nemesek voltunk… Az apám már félig elszegényedett, én meg egészen tönkrementem.

Mi közöm egy detektiv családjának a történetéhez? Untatott és boszantott a dolog. Rosszul éreztem magamat ebben a kompániában.

– Igyék Zimmer ur, – szólt a detektiv Hártóyhoz, – magának köszönhetem ezt a szerencsét, nem akarok háládatlan lenni.

Zimmer? Hát ez a sikkasztó neve? Azt meg kell adni, hogy jól tudja adni az urat.

E közben Zimmer-Hártóy sebtiben néhány sort irt egy vizitkártyára, s mig a detektiv a cigányokat dirigálta, odaadta egy pincérnek, a ki (öt forint borravalót is kapván) azonnal fogta a kalapját és eltávozott. Hártóy-Zimmer nagyot csapott a markába, s elkezdett, mint a bolond, táncolni.

A detektiv a cigányoknak s a rendőröknek is hozatott bort, nagyon boldog volt és elmondta, hogy mi mindent vesz az ezer forintból. Először visszaváltja az apja ezüstkupakos nagy tajtékpipáját. Azután a kispesti házára kifizeti az utolsó részletet. Végtére bezárkózik otthon és megiszik száz kupica szerémségi szilvóriumot. Rá három napig alszik, s vége. A többit takarékpénztárba teszi.

A cigányoknak leginkább a száz kupica szilvórium imponált. Elkezdték Kovászt dicsérni, hogy ilyen ur, meg olyan gavallér. A boldogtalan ember vérszemet kapott, s mielőtt még valaki megakadályozhatta volna, egy üres üveget ugy hajitott bele a legnagyobb tükörbe (mely, ugy látszik, Hártóy – akarom mondani: Zimmer – figyelmét kikerülte), hogy az ezer darabra tört.

Ebben a nagy zenebonában nyilt az ajtó és belépett rajta Bencsák fegyházigazgató, nagyon elsápadtan, a pápaszemes és jól ápolt szakállu tüzoltó-főparancsnok és a pincér, a ki Hártóy vizitkártyáját elvitte.

A tüzoltó-főparancsnok odalépett a detektivhez s szigoru hangon igy szólt:

– Micsoda garázdálkodás ez? Kicsoda az ur?

A detektiv nem volt részeg, csak boldog. Nyugodtan elővette a papirjait és igy szólt:

– Hatósági személy ön?

– Én a városi főkapitány vagyok. (Vagy ugy? És én ezzel provokáltattam az este Bencsákot.)

– Örvendek. Én Kovász Menyhért, polgári biztos vagyok Budapestről. Itt vannak az igazolványaim.

– Helyes. És mit csinál itt?

– Elfogtam a lipótvárosi bank sikkasztóját.

– Hol van?

A detektiv Hártóyra mutatott, a ki majd szétpukkadt a nevetéstől.

– No, Kovász ur, ehhez nem gratulálok, – szólt a főkapitány, – ez az ur Hártóy Aladár, a ki nem sikkaszthatott három nap előtt, mert három hónap óta ki se mozdult Vácról.

A szegény Kovász üres tekintetet vetett maga körül, mintha a guta ütötte volna meg.

– Lehetséges volna ez? – kérdé reszkető ajakkal.

– Becsületszavamra mondom. De hogy is juthatott eszébe?

– Kérem, a személyleirás rendkivül passzol Hártóy urra. Aztán meg tele marokkal szórta a pénzt… No, ezt jól megcsináltam, – tette hozzá mélyen lehorgasztva a fejét.

(A cigányok hevesen gesztikuláltak a sarokban. Szidták a bőgőst, meg a primást, a kik olyan hamar elpártoltak a nagyságos urtól.)

– Gyerünk, Hártóy ur, – szólt e pillanatban érdes hangon Bencsák, a ki az egész jelenet alatt vasvilla-tekinteteket vetett rá.

– Csak legalább azt a tükröt össze ne törtem volna! – kiáltott föl kétségbeesve Kovász.

– Telik a kispesti házból! – kiáltott a bőgős a sarokból.

– Hártóy ur! – kiáltott kemény hangon Bencsák.

Mi ez? Miféle viszony van e két ember közt? Ime, Hártóy szó nélkül veszi a botját, kalapját és engedelmesen indul kifelé.

– Kapitány ur, – szólt sirva Kovász, – egész vagyonom e percben két forint ötven krajcár. Családos ember vagyok…

– Hanem a ménesi, meg a neszmélyi jó volt, ugy-e? – kiáltott dühvel a primás. (Ő ivott belőle legtöbbet.)

– Meg a tükör!

– Mer’ hát nemes ember őkelme!

– Van neki nagy tajtékpipája, de nincs neki vágott dohánya.

Igy kiabáltak a cigányok össze-vissza, mi pedig ezalatt ott hagytuk a termet. Az udvaron Bencsák veszekedett, s a büszke Hártóy ugyancsak alázatosan állt előtte. Azt hallottam csak, hogy az igazgató hálátlannak, könnyelmünek, meggondolatlannak nevezte Aladárt. Akkor se értem a dolgot, ha közeli rokonok.

Ekkor egyszerre csak ott termett mellettünk Kovász ur, a detektiv. Valami sunyi alázatosság látszott rajta, s hangjából gúnyt lehetett kiérezni.

– Kérem, Hártóy ur, fizesse ki még azt a csekélységet, mivel itt a kocsmában tartozom, – szólt.

– Én? Elment az esze?

– Most jött meg. Nem jó ám az, ha egy pesti detektiv tudja, hogyan szoktak a váci államfogoly urak a fegyház falain kivül mulatni… Én nekem pedig olyan furcsa fejem van, hogy ha akarom, mindenre emlékszem, ha akarom, mindent elfelejtek.

– Bánom is én, akármilyen feje van.

– Azt tetszik hinni, nem tudok semmit? Beszéltem, könyörgöm alássan, a pincérrel, a ki uraságod vizitkártyáját vitte, a melyen az igazgató urat kéri, hogy szabaditsa meg.

Hártóy boszusan nyult a zsebébe.

– Mennyi?

– Tizenöt forint a bor.

Hártóy odaadta.

– Meg a tükör, könyörgöm alássan, negyven forint.

Hártóy azt is odaadta.

– Köszönöm, nagyságos ur. Most már nem tudok semmit.

És ezzel vigan visszakocogott az étterembe.

Minden világos volt előttem. Nem, Hártóy nem rokona a direktornak, hanem a rabja: magyar királyi államfogoly.

IV.

– Tekintetes ur! – szólt egy hang a sötétségben. Az, a kihez ez a megszólitás intézve volt, az ágyban, a fal felé fordulva feküdt, s ébredezni kezdett.

– Tekintetes ur! – ismételte a hang.

Az, a kihez ez a megszólitás intézve volt, igy okoskodott:

– Énnekem eddig minden alárendelt lény: pincér, fiakkeros, hordár, inas azt szokta mondani nagyságos ur. Ez a megszólitó tehát, a ki tekintetes uraz, valami felsőbbrendü alárendelt lény lehet, nagyobb ur az eddigi szolgáknál, a ki előtt én kisebb ur vagyok, mint az eddigiek előtt. Ki lehet tehát?

– Tekintetes ur, tessen fölkelni! – folytatá az ismeretlen.

Most már annyira magamhoz tértem az álmosságból, hogy bevallhatom, hogy az ébresztgetett én valék: Szőke Barnabás, e történet hőse. Azt is bevallhatom, hogy igy füztem tovább gondolataimat: Még a novelláimban belém reménytelenül szerelmes grófnék libériás inasai is nagyságos urnak szoktak szólitani. Ki lehet tehát ez az alak, a ki a korai fölkeltést tekintetes urral sulyosbitja?

Fölültem az ágyban, hogy szeme közé nézzek. Kék zubbonyos, vászonnadrágos, katonasapkás alak állt előttem.

– Mit akar, barátom? – kérdém.

– Fölkérni miltoztassony is bevonulnyi alamfoghazba magat bele maganak, – szólt a hajduformáju ember.

Hja, igaz, hisz’ én még mindig a Kuria-fogadóban pihentem ki az éjszaka fáradalmait.

– Kicsoda maga? – kérdém öltözködés közben.

– Porcsak, őrmester, felvigyázó, alamfoghazi mindenes.

Vannak naiv lelkü emberek, a kik azt hiszik, hogy Magyarország igazságügyi szervezetében a leghatalmasabb ember az igazságügyminiszter, vagy valami törvényszéki elnök, vagy talán holmi kuriai tanácselnök, vagy esetleg egy fegyházigazgató. Szerénységem, kinek volt alkalma e nagy urak által kimondott itélet végrehajtásában (mint végrehajtott) szerepelni, bizonyithatja, hogy az nem ugy van. A legnagyobb ur az a kicsiny ember, a ki ott van leghátul és azt mondja: Tessen bevonulnyi! Akármit határoznak az emlitett nagy urak: a fogházban az történik, a mit Porcsák akar.

Rögtön tisztában lévén azzal, hogy az atyaisten előtt állok, öt forintot csusztattam a kezébe és szólék:

– Őrmester ur lesz szives a podgyászomat bevinni.

Porcsák arcán egy vonás se mozdult. Mozdulatlan és ünnepélyes maradt, mint egy kőszent. Ugy tett, mintha a hóna alját vakarná meg, s e mozdulattal a bankó is eltünt valamelyik zsebében.

– Beviszek, miltosaga, beviszek, – szólt rögtön.

(Bravó! A nagyságos urat átugorva, egyenesen méltóságos ur lettem. Porcsák be van véve.)

– A nigyes szamot szantam miltosaganak, – folytatta Porcsák, miközben össze-szijjazta a kufferemet, – uj butor, agy kitünő, ablak uccara, ha kalhanak ajtót kinyitok, cug kiviszi füstöt belüle, szobából, neki, megete…

– Üres most ez a szoba?

– Olah pap volta benne, lazitas miatt. Montam neki, menye ki magat belüle, neki, belije…

A mint látható, Porcsák gazda nem volt tisztában bizonyos szavak használatával, s azért rendesen öt-hat afféle szót használt, a hallgatóra bizván, hogy válaszsza ki közülök azt, a melyik legjobban tetszik neki.

– És a pap mit szólt hozzá?

– Mit szolta? Semit se nem szolta. Az mindig parbajszoba volta is kaszino volta. Papot azir tettünk… neki… szobaba… mert beteg volta…

– És már meggyógyult?

– Aztat nem cselekete, de montam neki, hogy szoba ugy se használta egissiginek, hat menyen vissza rigibe bele… neki… megete… Indulhatunk miltosaga…

A kapu előtt fiakker várt. Porcsák a pakkal a kocsis mellé kapaszkodott, s igy robogtunk a fegyház, e nagy, barátságtalan, sárgára meszelt épület felé.

Borzadás fogott el, mikor a félöl vastagságu nagy tölgyfa-ajtó kinyilt előttem, s egy fegyőr átvett, hogy fölvezessen az igazgató irodájába.

Az igazgató nem volt ott, egy szőke, nagyon nyájas képü ur fogadott és székkel kinált. Kötelességemnek tartottam magamat bemutatni.

Ő is morgott valami nevet, melyet nem jól értettem. Aztán leült egy asztalhoz és elkezdett irni. Majd fölkelt, odajött hozzám és elkezdett kérdezősködni a legkülönfélébb dolgokról. A budapesti épitkezésekről, a szinházakról, az egyetemről, a képviselőházról, de ugy, mint egy olyan ember, a ki most jött meg Amerikából.

– Ön régen nem lehetett Budapesten.

– Hat év óta.

– Pedig itt van a szomszédban.

– Lehetetlen volt lemennem.

– De ön, ugy látszik, társaságba se szokott járni.

– Nem igen.

– Sőt még lapokat se olvas.

– Soha! Van önnél egy ujság?

– Van.

– Kérem, adja nekem.

Mohón elkapta a kezemből és a zsebébe rejtette. Ez a magaviselet nem volt természetes. A szőke ur macskaléptekkel az ajtóig ment, kissé kinyitotta, hallgatózott, halkan becsukta és visszajött hozzám.

– Akar egy szivességet tenni nekem? – kérdé, rám függesztve tiszta tekintetü kék szemeit.

– Ha megtehetem, – feleltem habozva.

– Mindenekelőtt kell, hogy ön tisztába jőjjön velem: én, uram, évekre elitélt rab vagyok…

– Ezt gondoltam.

– Higyje el, hogy nem követtem el diszkvalifikáló bünt.

– Óh, kérem.

– Agyonlőttem azt az embert, a ki megszöktette a feleségemet.

– Mi az ördög!

– Csak az volt a baj, hogy nem párbajban lőttem agyon, hanem revolverrel, hátulról. Magamat is agyon akartam lőni, de megakadályoztak. Lássa, uram, – folytatá izgatottan, – Franciaországban ebből egy fényes fölmentés lett volna, nálunk pedig szigoru elitélés lett belőle… Tiz évre!

Elfödte arcát.

– Van egy lányom, a kit hat éve nem láttam, – folytatta, még mindig eltakart arccal, – azóta nagygyá, széppé fejlődött.

Igazán meghatott ennek a szegény embernek a fájdalma.

– Rendelkezésére állok, – mondám.

– Csak annyiból áll a dolog, hogy legyen szives ezt a levelet föladni.

És ezzel egy Berkes Málcsinak Budapestre szóló levelet adott át.

– A dologban az a baj, – mondám, – hogy én most négy hétre az államfogházba vonulok…

– Az nem baj, onnan mindent ki lehet csempészni.

– Akkor jó.

– Tehát megteszi?

– Meg.

– Köszönöm, – szólt remegő hangon Berkes ur, és mielőtt megakadályozhattam volna, megcsókolta a kezemet.

Teringettét! Micsoda kis dráma játszódott le itt hamarjában előttem. Ugy vettem észre, hogy magam is egy könnyet morzsoltam szét a szemem szögletében.

Lépések hallatszottak odakint. Berkes ur a helyére ült, én meg az ablakhoz álltam. Az igazgató lépett be, egészen sárga volt, sokat mérgelődhetett a tegnapi Hártóy eset miatt. Örültem az igazgató mérgelődésének, a miből kitetszik, hogy már is rabnak éreztem magamat.

– Jőjjön, Szőke ur! – szólt mogorván Bencsák, – a mit tegnap látott, felejtse el. Egy fegyőrt már elcsaptam miatta. Igy élnek vissza az urak az én jóságommal. Hallatlan! No, de majd megtanitom önöket keztyübe dudálni!

Mikor elhagytuk a szobát, köszöntem Berkes urnak, a ki zavart mosolylyal köszönt vissza. A folyosóra érve, az igazgató e szókkal fordult hozzám:

– Hát Berkes ur bemutatta magát?

Haboztam egy darabig.

– Be, – mondám végre.

– És elbeszélte a történetét is?

– El.

– Maga tehát sajnálja ezt az embert és igazat ad neki?

– Hogyne. Ilyenkor az ember mindig arra gondol, hogy egykor szintén meg fog házasodni.

Az igazgató sárga arca elkezdett vörösödni, vagyis a düh szinét a jókedvé váltotta föl.

– Fogadni mernék, hogy bizott is magára valamit.

– Nem.

– Nono.

– Nem, nem, – kiáltám kétszer, gyorsan, egymásután.

De becsületes arcomon nagyon meglátszhatott, hogy füllentek, mert az igazgató megállt és a szemem közé nézett.

– No, majd mindjárt meg fogja mondani az igazat. Hát tudja meg, hogy ez a Berkes egyike a legfurfangosabb gazembereknek.

Kételkedve néztem rá. Elvégre ő a fegyház igazgatója, s mint ilyen, közös ellenség, a ki ellen még Berkessel is össze kell tartani.

– Tudja meg, hogy az ő elbeszélése a hűtlen asszony lelövéséről puszta mese. Ez az ember a legveszedelmesebb bankóhamisitó.

– Igazán?

– Szavamra. Már harmadszor van itt nálunk. Remekül rajzol, de fényes tehetségét pusztán a papirpénz rajzolására használja.

Dühösen a fejemre csaptam.

– És én balek, ugy bántam vele, mint egy gentleman-nel. Hanem az apai érzelmeit azért tiszteletben tartom. Ez egy szép liliom, a mely mocsárban nőtt.

– A hasonlat szép és ajánlom, hogy jegyezze föl; de tudtommal Berkesnek nincs lánya.

– Hát a levél?

– A melyik önnél van?

– Az.

– Adja csak ide.

– Azaz… kérem… ejnye de ostoba vagyok… mit is beszélek össze-vissza.

– Csak adja ide egészen nyugodtan.

Mit csináljak? Elvégre még sem vállalkozhatom egy bankóhamisitó apai érzelmeinek közvetitésére, ha még oly szép is a mocsárban tenyésző liliom.

Odaadtam. Az igazgató fölbontotta, s egy százast vett ki belőle.

– Lássa. Milyen bajba keveredhetett volna, ha ezt továbbitja.

– Miért?

– Mert ez a százas hamis.

– Hamis?

– Persze. Hisz’ csak nem gondolja, hogy innen fegyencek igazi százasokat szoktak kiküldözgetni?

Nem, ezt valóban nem gondoltam; de azt még kevésbbé, hogy hamisakat. A boritékban volt különben még egy levél valami Jakabhoz intézve: tolvajnyelven irt utasitások, hogy mikor, hol és hogyan váltsa föl a százast.

Az igazgató azonnal visszasietett az irodába. Én utána.

– Berkes, holnaptól kezdve maga a kovácsműhelyben fog dolgozni. El kell durvitani a kezeit, hogy ne tudjon ilyen finoman rajzolni.

S fölmutatta a konfiskált százast. Berkes fölugrott s dühös szemeket vetett rám.

– Ön nem gentleman, – mondá megvetően.

– Miért? – kérdém derülten.

– Mert elárult engem s fölbontott egy leánynak szóló levelet.

– Ugy se kapta volna meg a levelet az a szegény kis rózsabimbó.

– Miért?

– Mert a levél Málcsinak van cimezve, az ön leánykáját pedig Jakabnak hivják.

… Meg vagyok győződve, hogy az este a fegyintézeti becsületbiróság egyhangulag diszkvalifikált, s ha a nevemre valaki váltót hamisit, még csak meg se verekedhetem vele…

V.

Minden ember, a ki hazánknak valamely zajos lovagias ügyében – a honfoglalástól ezernyolcszázkilencvenkettőig bezárólag – résztvett, tudni fogja, hogy a váci államfogház a fegyházzal szemben fekszik, egy kis földszintes ház, udvarral és kerttel, honnan szép kilátás nyilik a Naszály erdőboritotta hegyláncára.

Mikor az igazgatóval és Porcsákkal bevonultam, mély csend honolt az egész épületben. A foglyok mind fegyelmi büntetést kaptak Hártóy éjjeli kirándulása miatt. Huszonnégy órára senkinek se volt szabad elhagyni szobáját, Hártóy pedig egy heti folytonos becsukásra volt elitélve, s ugyanennyi időre eltiltatott a bortól is.

Porcsák, a kinél a kosztra előfizettem, pompás ebédet hozott, utána jól aludtam, majd elővettem Shaksperet angolul, németül és magyarul, hogy ilyen összehasonlitó módon megtanuljam az Egyesült királyságok nyelvét. Minden államfogoly azzal az elhatározással megy a fogházba, hogy valamely nyelvet meg fog tanulni. Miután emlitett elhunyt jeles költőnket böngésztem egy darabig, kimentem sétálni, de mivel árnyék nem volt, meleg pedig volt, csakhamar visszajöttem a szobába és – átkozottul untam magamat. Hej, ha én most kávéházban ülhetnék!

Javában ragyogott a nap, a madarak csiripoltak, s éppen hüvös, kellemes szellő kezdett lengedezni, mikor jött Porcsákkal az inspekciós őrmester és néhány ételhordó.

– Zarora, becsukunk ajto, – mondá Porcsák barátságosan.

– Hét órakor? Teringettét, erre nem is gondoltam.

– Ez a szabal.

– De nézze, kedves Porcsák…

– Nem nizhetek, miltosága… én jól banok urakkal, de a mi szabal, szabal… szabal keretin belül szivesen teszem, a mi csak lehetsiges, ha nincs is megengedve. Megvarom mig megvacsoraja magat, neki… maganak… belije… Parancsoja mig valami miltosága?

– Köszönöm, nem kell semmi.

Porcsák körüljárta a fogházat, mialatt az alőrmester megvetette az ágyamat, én pedig falatoztam. Ellátta vacsorával a foglyokat, a mi minden nagyobb baj nélkül megesett, csak Hártóy vitt véghez iszonyu zenebonát, követelvén a borát. Porcsák a megbotránkozás tünetei közt tért vissza hozzám.

– Nem irtek, egyaltalan nem irtek… Művelt urak hogy lehetnek oly gorombák szóval, kifejezissel…

– Ugy-e, az igazgatót borotválta? – kérdém.

– Aztat nem halotam, – mondá fagyos nyugalommal Porcsák, – de altalaban igen kiméletlenül nyilatkozta magat szemilzetrül…

– Az igazgatóról is? – firtattam.

– Nem tudok, miltosaga, ne tessen eztet kirdeznyi, mert fölebbvalorul nem nyilatkozhatok… ez a szabal… Nyugodalmas joccakat kivanom… Szip almokat…

Ezzel otthagyott és rám zárta az ajtót.

Mondhatom, hogy a két hatalmas csikordulás, melyet a kétszer megforditott kulcs okozott, egészen a szivemig nyilalt. Ez a pillanat szörnyü kellemetlen volt. Minden figyelmem a szürke üvegü, erősen vasrácsos, zárt és át nem látszó ablak felé fordult, honnan a világosságot kaptam. Majd sebesen föl s alá kezdtem járni, szivaromat rágva. Kétségtelen, hogy nagyon izgatott voltam. Mindjárt az jutott eszembe, – s ez minden fogolynak megfordul a fejében, – hogyan leszünk, ha tűz üt ki az államfogházban? Elveszitik az emberek a fejüket, s mi mindnyájan bennégünk… E gondolatra hideg verejték gyöngyözött a homlokomról. Egyszer csak halk kopogás hallatszott a falon. Monte-Christo története jutott tüstént eszembe, nagy érdeklődéssel a kopogás felé siettem és visszakopogtattam.

– Ön az uj fogoly? – kérdé egy siri hang.

– Én; s ön a szomszédom?

– Az vagyok.

– Van szerencsém magamat bemutatni, én Szőke Barnabás vagyok.

– Szőke Barnabás, az iró?

(Ki lehet ez a kedves fogolytárs?)

– Az, – mondám büszke hangsulyozással.

– A Füzfalombok cimü verskötet szerzője?

(Hisz’ ez egy rongyos ember! Egyetlen kötetemet ismeri.)

– Ugyanaz.

Erre olyanféle zörgést hallottam, mintha valaki leesett volna a székről. A fogolytárs elnémult.

– Hát ön kicsoda? – kérdém nagy érdeklődéssel.

Semmi felelet. Megkopogtattam a falat. Mély csönd. Micsoda impertinencia ez? A mint megtudja kilétemet, teljesen elnémul. Harmadszori kopogtatásomra azzal felelt, hogy elkezdett furulyázni. No majd reggel számolunk.

Éjszakám meglehetősen nyugtalan volt. Az a bizonyos tűz álmomban csakugyan kiütött, s én porrá égtem. Igen kellemetlen érzés volt, annyit mondhatok. Azóta ellensége vagyok a halottégetésnek.

Reggel nyolc órakor (mikor álmomban még szabadon kalandoztam mindenfelé) zördült az ajtó: a porkoláb kinyitotta. (Porkolábot mondok, mert igy hatásosabb; de különben megvallom, hogy e balladai hangzásu elnevezés alatt Porcsák rejlett.)

– Jó regelt miltosaga. Hogy aluta magat… bele… neki… Mit miltoztata almonnyi… Kedves egisigire icakai nyugodálom…

Álmosan morogtam valamit.

– Tesik elhini, miltosaga, ez a legnyugotab ilet vilagon… sohase nem kivanok mas leni, mint magyar kirali alamfogoly.

Kopogtak az ajtón.

– Szabad.

Mindenre el voltam készülve, de arra nem, a mi most történt. Az ajtón Löwenherz Manó lépett be. Lehetnek sokan Magyarországon, a kik ebben semmi rendkivülit sem találnak. Én, fájdalom, nem tartozom ezen sokak közé. Én azon kevesek közé tartozom, a kik ebben rendkivülit találnak.

Miért? Mert Löwenherz Manót egy elszakithatlan kapocs füzte hozzám. Ezt a kapcsot prózaiabban részletfizetésnek hivják. Nagy elv ez, uraim, mert ezen nyugszik Magyarország társadalma. Millió meg millió ember ebből él, ebből ruházkodik, ebből mulat.

A dolgot magyarán kimondva: Löwenherz Manó az én szabóm volt. S a köztünk levő kapcsot azért neveztem elszakithatatlannak, mert nem kevesebb, mint százötven forinttal tartoztam neki.

Nagy örömömre Löwenherz ur olyan volt, a milyen máskor én szoktam lenni, ha az ő látogatását fogadom: sápadt és zavart.

– Tessék helyet foglalni, – mondám nyugodtan, – tudja-e, hogy mi az a vis major?

A szabó zavartan pislogott Porcsákra.

– Nem tudom, – felelt gyönge hangon.

– A vis major: az államfogház.

– Igenis miltosaga, – szólt bele bizalmasan Porcsák, – ugy neveznek, gondolom, deakul, mert in izs vigeztem harom deak iskolat Szakolcan.

– Eredménye pedig a vis majornak az, hogy most nekem nem kell fizetnem adósságot.

– Kivivin, a mit it bene foghazban miltoztatik csinalni, kosztra, mosasra, – sietett a veszedelmes elvet megmagyarázni Porcsák.

– Természetesen. Én tehát most magának részletet nem fizetek.

– Nem erről van szó, – rebegett Löwenherz és suttogva hozzátette, – küldje el Porcsákot.

– Porcsák ur, hozzon reggelit.

Alig hogy Porcsák kitette a lábát, Löwenherz gyorsan beszélni kezdett:

– Egy nagy kérésem volna önhöz. Számitok lovagiasságára, a köztünk fönnálló régi jó ismeretségre és titoktartására.

– Beszéljen, Löwenherz ur.

– Először is ne nevezzen engem Löwenherznek, hanem Bakónak.

– Ugyan kérem, szabó létére hogy választhatott ilyen mészárosnak való nevet.

– Ez csak az államfogházi álnevem.

– Hogyan? Hát maga is államfogoly?

– Az vagyok.

– Hisz’ sohse párbajozott.

– Nem, rágalmazást követtem el hirlapi uton s ezért itéltek el. De mikor idejöttem, láttam, hogy csak a párbajosoknak van poziciójuk, azok az arisztokraták, a vezéremberek. Ekkor eszembe jutott, hogy egy Bakó nevü bácskai kliensem összevagdalt egy huszárkapitányt s ezért elitélték. Büntetése megkezdése előtt azonban Párisba szökött, magával vivén négyszáz forintnyi tartozását. Azt hittem, ennek alapján jogom van nevét és érdemeit magamra venni, s itt a huszárkapitány összevagdalója gyanánt szerepelni. Azt hiszem, ezzel Bakónak csak alkalmat adtam adóssága törlesztésére.

– Nos és?

– A dolog fényesen sikerült… A császár után nekem van a legnagyobb tekintélyem…

– A császár? Ki az?

– Az a feje az államfogháznak, a ki másfél évre van elitélve.

– A Szilvássy, a ki Benkőt agyonlőtte?

– Az.

– No, ez érdekes. És senki se gyanakodott?

Löwenherz mosolygott.

– A kinek ilyen jó tatárpofája van, mint nekem, az minden gyanun felül áll… Azt meg tudja Szőke ur, hogy kitünően tudok öltözködni.

– Hát mit akar tulajdonképp?

– Tessék engem Bakónak vallani és nem leleplezni.

Haboztam egy kicsit. Igaz, hogy Löwenherz nagyon tapintatosan járt el és a százötven forint tartozást egy szóval sem emlegette (ha emlegette volna, nem is tettem volna meg, a mit kért), de mégis bajos… Különben mit érek vele, ha leleplezem? Elkeseredett ellenségemmé teszek egy becsületes állampolgárt, egy jó hazafit, egy leendő családapát, egy befolyásos adófizetőt, – a kinek százötven forintjával tartozom. S ha már szabadon gorombáskodik az ember azokkal, a kik tartoznak neki, van-e joga rossz viszonyban lenni azokkal, a kiknek ő tartozik? Nincs joga. Aztán meg hecc az egész.

– Jól van, Löwenherz ur, ezennel kinevezem önt Bakónak.

Az oroszlánszivü Bakó melegen megszoritotta kezemet és igy szólt:

– Igen kínos gyötrelmektől mentett meg egy szerencsétlen furulyást. Sohse fogom elfelejteni.

Furulyás? Erről jutott valami az eszembe.

– Tud furulyázni?

– Hogyne! Nagyon szépen.

– E szerint maga az én szomszédom!…

– Persze, hisz’ igy jöttem rá, hogy ön itt van.

Egy darabig gondolkoztam, aztán szólék:

– Honnan tudja maga, hogy tőlem Fűzfalombok cim alatt egy verskötet jelent meg?

– Óh kérem, én klienseimről mindent tudok… mindent…

– Olvasta?

– Nem, – szólt az oroszlánbőrből kibujt Bakó bizonyos önérzettel, – én elvből nem olvasok verset.

VI.

A foglyok már a folyosón csoportosultak. A mint Löwenherz elhagyta a cellámat, azonnal körülfogták.

– Ki az a gubó? – kérdezték többen is.

– Szőke Barnabás, a kitünő iró. (Mégis derék gyerek ez a Löwenherz!)

– Vigéc? – szóltak megint többen.

– Dehogy. Rabonbán.

– Mennyi időre?

– Négy hét.

– Sajtos?

– Nem. Gróf.

A csoport, ugy látszik, meg volt elégedve a beszélgetéssel, melyből egy szót sem értettem. Gubó, vigéc, rabonbán, sajtos? Mit jelenthetnek ezek?

Löwenherz megvárt az ajtóban, s itt a kiváncsiakon keresztül egyenesen a császárhoz vezetett. Különös meghatottság fogott el, mikor beléptem s szobába, melyben nyolc hónap óta ül egy kifogástalan uriember, a ki véletlenül agyonlőtt egy másik kifogástalan uriembert, a miért az megjegyzéseket tett rá, hogy hideg ászra bement és kihuzta a kasszát. Tizennyolc hónapra kidobták az emberi társaságból s megakasztották az egész pályáján…

– Szőke Barnabás, – mutatott be Löwenherz.

A császár, Szilvássy Kázmér, hideg maradt és szótalan. A teáját kavargatta és fixirozott.

– Vigéc? – kérdé.

– Pardon. Hirlapiró vagyok.

– Vigécnek nevezzük államfogházi nyelven azt, a ki csak három, egész hét napra jön be, – magyarázta közömbös hangon a nagyur.

– Négy hetet kaptam.

– Akkor hát rabonbán.

– Ezt se értem.

– Két héttől fölfelé a foglyot rabonbánnak hivjuk.

– Vagy ugy?

(Ez tehát az államfogházi tolvajnyelv!)

A császár most már melegebben nézett rám furfangos szürke szemeivel.

– Remélem, hogy gróf.

– Nem, csak nemes ember vagyok, de genere Kálozd.

– Annak is örülök, de mi grófnak a párbaj miatt elitélteket hivjuk.

– Hát a sajtos micsoda? – kérdém.

– A ki sajtóvétség miatt kerül ide.

– No hát én gróf vagyok.

A császár arca ekkor már igen barátságos volt.

– Kard?

– Az.

– Miért?

– Pof.

– Kapta?

– Adtam.

– Visszaadták?

– Nem.

– Seb?

– Semmi.

– Ellenfél?

– Három vágás.

– Bandázszsal?

– Nem.

– Első vér?

– Végkimerülés.

– Hány öltés?

– Harminckettő.

– Szervusz komám, Isten hozott, ülj le; Bakó, add elő a cognacos üvegemet. Parancsolj rágyujtani, – igy tört ki a szóáradat a teljesen fölengedett császárból, a ki most már méltónak itélt magához.

Porcsák ur dugta be a fejét az ajtón.

– Intizkediseket varok, – mondá alázatosan.

– Ebéd a gubónál. Nyolc személy. Hártóy kimarad, mert fujja a vasat…

– Hát ez mit tesz? – kérdém kiváncsian, el lévén tökélve, hogy még az angol nyelv előtt a fogházi tolvajnyelvet megtanulom.

– Ez annyit tesz pajtás, hogy bezárásra van itélve. Egy hétig nem látjuk.

– Hogy leszünk pappal? – kérdé Porcsák.

– Nem hivjuk meg.

– És suszterrel?

– Azt meghivjuk.

– Miféle pap és miféle suszter? – fordultam kiváncsian Szilvássyhoz.

– Van két lázitónk: egy oláh pap és egy csizmadia. Az oláh pap azt irta, hogy föl kell akasztani a magyarokat, a csizmadia meg azt irta, hogy föl kell akasztani a gazdag embereket. Minthogy pedig mi magyarok vagyunk, gazdag emberek pedig nem vagyunk: a papot ellenségünknek tekintjük, a csizmadiát pedig nem és bevesszük a társaságba. Mert mulatságos ember… Porcsák mehet.

– Mi lesz Dolináczczal? – kérdé Löwenherz.

– Az igaz. Most van itt egy ujságirónk, a ki mindjárt szakértői véleményt adhat. Mondd csak Barna: diszkvalifikálható dolog, ha valaki egy vidéki lapnak a kiadója?

– Nem az.

– Diszkvalifikáló dolog-e, ha egy vidéki lapban a kiadó politizál?

– Az sem az.

– Helyes. Hát diszkvalifikáló-e, ha kaució nélkül politizál?

– Még ez sem az.

– De Dolináczot becsukták ám ezért.

– Bizonyosan ellenzéki politikát csinált az ostoba.

– Szóval, te ostobának, de gentlemannek tartod Dolináczot.

– Ugy van.

– Ez a kérdés volt még függőben. Most már el van intézve. Porcsák, hé, Porcsák! Kilencre teritsen.

– Micsoda nagy ebéd lesz itt tulajdonképpen? – kérdém.

– A te tiszteletedre fiam. Minden uj belépőnek, – a kit gubónak hivunk, – tiszteletére lakomát rendezünk.

– Bravó! Szép tőletek, előre is köszönöm a megtiszteltetést.

– Nincs mit, pajtás, mert a lakoma a te költségedre megy. Mi csak a megtiszteltetést adjuk hozzá. Tudod, ez apáinkról ránk maradt szép államfogházi szokás.

Nem mertem savanyu képet vágni a meglepetéshez, s csak ugy befelé grimaszoltam. Kilenc idegen embert megvendégelni, ennek fele se tréfa. De muszáj volt. Ha beléptem ebbe a külön kis államba, meg kellett tartanom a törvényeit.

– Eredj Bakó, hivd meg Dolináczot is. Mondd meg neki, hogy helyzete tisztázva van és mától fogva állampolgár. Te pedig eredj és ösmerkedjél meg az alattvalóimmal.

VII.

Csepergős lévén az idő, szintén ősi szokás szerint, a gubó szobájában teritettek, vagyis nálam. Porcsák oly művészettel teritette meg az asztalt, hogy Európa legelső szobalányainak becsületére vált volna. Mikor láttam, hogy erről az oldalról nyugodt lehetek, s uri házammal nem fogok szégyent vallani, kimentem az udvarra, ismerkedni.

Először Dolinácz fogott el.

– Dolinácz Péter lapkiadó vagyok. Engedje meg, hogy kezét megszoritsam.

– Óh kérem…

– Köszönöm a szives közbejárását… helyzetem elviselhetetlen volt… Mikor a kaució szóba jött, Bakó rögtön ellenem foglalt állást… Azt mondta, kauciószédelgő vagyok, a ki szegény emberektől beszedtem a pénzt és elköltöttem… Hiába mondtam, hogy a mit én elkövettem, politikai vétség… nem tágitott… azt mondta, hogy nem vagyok uriemberek közé való.

– Bakó mondta?

– Az.

– Ejnye, a szemtelen.

– De a császár nem ejtett el, mert pénzem volt és a kártyán mindig vesziteni szoktam… Azt mondta, hogy az ügy megvizsgálását későbbre halasztja… Szóval némán türtek, csak Bakó volt mindig impertinens…

– Várjon csak, mindjárt ezt is rendbe hozom.

Löwenherz szobájába siettem.

– Jőjjön csak ki. Azonnal bocsánatot fog kérni Dolinácztól.

Az ál-Bakó mint egy kis bárány követett és a lehető legmelegebb hangon bocsánatot kért Dolinácztól.

Meg volt törve és elcsendesült, mert érezte, hogy teljesen az én jóakaratomtól függ. A kis potrohos ember ravasz szemei csillogtak az örömtől és egyuttal oly hálásan nézett rám, mint az oroszlán nézhetett arra az emberre, a ki egykor a lábából kihuzott egy tüskét.

Láttam rögtön, hogy tekintélyem Dolinácz előtt óriásilag megnövekedett.

E pillanatban a csoporthoz egy rusztikus külsejü, de értelmes arcu, kisiparos formáju ember közeledett. Dolinácz rögtön bemutatta.

– Suba János, A vörös csizma cimü radikális lap volt szerkesztője.

– Jó napot, kartárs, – mondám kezet fogva, – én is ujságiró vagyok…

– De a tőke szolgálatában. Én pedig a leigázott népért küzdöttem.

– Már mint a leigázott csizmadiákért.

– Nem vezet szaktársi elfogultság. Én általában a nyomor ellensége vagyok.

– Egyetlen ember se legyen hazánkban, a ki mezitláb jár, – kiáltám lelkesülten.

– És azonfelül az általános szavazati jogot óhajtom, a vagyonos osztály kizárásával.

– No, igy mi bentmaradunk, Suba ur.

– És igy jutottam börtönbe; mert hogy sokat piszkáltam a tőke orra alatt.

Igy kimagyarázván magát és elveit, Suba János hátratett kezekkel, meglehetősen ünnepélyesen tovább sétált.

– De ebédre lesz szerencsém. Tudja, ma léptem be, – kiáltám utána.

– Nem utasithatom vissza az uri társaságot. A jó étvágy az Isten adománya, élni kell vele. A jó ebéd a véletlen ajándéka, el kell fogadni.

Az is az Isten adománya és a véletlen ajándéka, ha valaki egy potyaebédet ilyen szentenciózusan tud elfogadni; oly modorban, mintha én (a kit Suba uram ez esetben némi tulzással Véletlennek titulált) még szerencsémnek tarthatnám, ha egy ilyen görög bölcs (hogy ne mondjam magyar csizmadia, mert a kettő közt határozottan van némi hasonlatosság) letelepedik szerény asztalomhoz.

Most két ur közeledett felém, a kik eddig egész délelőtt sakkoztak és egy szót se szóltak senkihez.

– Barkó, vasutas.

– Benkő, mérnök.

– Örvendek, uraim. Szőke Barna, hirlapiró. Legyen szerencsém ma ebédre.

Barkó, a vasutas, elém tartotta a sakktáblát.

– Sakk?

– Most nem.

– Szokott?

– Néha.

– Örvendek.

Benkő tovább ment, mi pedig Barkóval élénk beszélgetésbe bocsátkoztunk, vagyis ő hallgatagon várta, hogy én még szóljak hozzá valamit. Nem látszott sokbeszédü embernek.

– Hogy került ön ide? – kérdém. Az államfoglyok épp ugy ezzel kezdik a beszélgetést, mint némely unalmas társaság az időjárással.

– Muri… részegség…

Megint elnémult.

– Nos?

– Mulasztás… hibás váltóállitás… kisiklás… két kocsi keserüviz fucs!

Ejnye be furcsa stilus. És mégis milyen ismerősnek tetszik. Hol hallottam én ilyesmit?

– Összeszólalkozás főnökkel, pof, párbaj, itélet, fogház, elbocsátás…

Ahán, tudom már, hogy mi ez!

– Uraságod távirótiszt?

– Az is. Mint vasutas. Husz év óta.

Megvan. Ez az ember husz év alatt teljesen elsajátitotta a távirati stilust és most nem képes másképp beszélni. Azért volt ez a nyelv előttem oly ismerős. Mint ujságiró eleget foglalkoztam vele. Szeretném ezt az embert hallani, a mint szerelmet vall.

… Delet harangoztak és mindenki a szobám felé tódult. Ezt a vidám, meghizott, megelégedettségtől sugárzó csoportot látva, senkinek sem jutott volna eszébe, hogy ezek az állami törvények által szabadságvesztésre itélt emberek. Még a csizmadia volt a legkomolyabb, mintha a föld muló örömei (melyek közt egy jó ebéd nem az utolsó) őt legkevésbbé érdekelnék. De csakhamar kitünt, hogy azok közül, a kik ebédem ellen rohamot intéztek, ő az, a ki a legnagyobb falatokat a lehető leggyorsabban le tudja küldeni belső világába, s a ki bár látszólag, bizonyos rendszerrel, nyugalommal és meggondoltsággal eszik, de mégis fogyasztás tekintetében az első helyen áll.

A levesnél fölállt a császár és igy szólt:

– Üdvözlöm uri körünkben Szőke Barnabás társunkat. Nagyon csalódik, ha netán azt hiszi, hogy ő rab. A szabadság nagyon relativ fogalom. Rab volt Robinson Crusoe az ő puszta szigetén, bár járkálhatott erdőkben és mezőkön, bár hallhatta a madarak dalát és a tenger zugását…

– Éljen! Pompás! – kiáltott bele Dolinácz lelkesülten.

– Fogja be a száját, – szólt hidegvérrel a császár, – de a ki lapokat olvas, kártyázik, kugliz és napjait olyan jó társaságban tölti, mint mi, az csak a hivatalos körök által tekinthető rabnak… Mi szakadatlan összeköttetésben vagyunk a civilizált világgal, fogadunk látogatókat, s annyi szellemi táplálékban részesülhetünk, a mennyi nekünk tetszik. Rabság ez?… Egy… kettő… három.

– Nem! – orditott a társaság egyszerre a vezényszóra.

– A pecsenye elhüli magat neki, – sugta Porcsák Szilvássy fülébe elég hangosan.

Most Bakó kezdett hangosan számlálni.

– Egy… kettő… három…

– Pecsenyét! – üvöltött egyszerre a társaság.

– Porcsák! A közóhaj nevében elrendelem a pecsenye behozatalát.

A pecsenye után, szintén vezényszóra, mindenki három pohár fehér bort hajtott föl. Ekkor Szilvássy igy folytatta a beszédet:

– Uraim! A mindenség végtelenségéhez képest ez a hitvány földgolyó, melyen az emberiség lakik, épp olyan kicsi, mint a váci államfogház a földgolyóhoz képest… Mi következik ebből? Hogy minden ember rab ezen a kis nyomorult sártekén, csakhogy a kik odakint vannak, szegény, rövidlátó, korlátolt érzékü emberek, azt hiszik, hogy ők szabadok… Tehát mi is teljes joggal hihetjük, hogy szabadok vagyunk… Nos?… Egy… kettő… három…

– Ugy van! – kiáltott a kar.

– Kivánom ezek alapján, hogy Szőke Barna társunkat az uristen sokáig éltesse… Egy… kettő… három…

– Éljen! – riadozott a jeladásra a kórus.

Egyuttal fölhajtottuk a negyedik pohár bort.

– Uraim! – kezdém nagyszabásu beszédemet, – a meghatottságtól remegő hangon mondok köszönetet Szilvássy nagybecsü felköszöntéseért…

Hogy mit mondtam tovább, az mellékes… Löwenherz bele-bele furulyázott, többen pedig már énekeltek. Természetes: nekünk gyors tempóban, este hét órára – mint üzleti nyelven Löwenherz mondta, – le kell bonyolitani az egész társas mulatságot, mert akkor – államfogházi nyelven szólva – bekaszliznak.

Ingadozva emelkedett föl az asztal végén Suba s poharát szilárdan tartva kezében, szóla:

– Az általános vagyonjog és egyéni szabadság szempontjából néhány eszmének tisztázását célirányosnak tartom. Én az általános vagyonjog alapján állván…

– Bocsánat, – szólt Szilvássy, – mit ért Suba ur általános vagyonjog alatt?

– Azt kérem ássan, a mi benne van, hogy tudniillik mindenkinek általánosan joga van a vagyonhoz.

– A máséhoz?

– E kérdés még nem tisztázódott a nemzetköziség által.

– Pedig ez fontos; e nélkül nem visszük az ügyet dülőre. Azért hát ne is folytassa.

– És az egyéni szabadságra nézvést?

– E tekintetben én a szólásjog alapján állok, s jogom van magát a szólástól eltiltani.

– Törvényesség tekintetéből nem tehető ez ellen kifogás.

– Tehát hajoljon meg előttem, üljön le és igyék.

Suba János meghajolt, leült és ivott. E pillanatban a báránykái közt kipirulva és boldogan járkáló Porcsák Szilvássyhoz hajolt és valamit sugott a fülébe.

– Hát csak hozza be, – felelt a császár.

Porcsák kitárta az ajtót és emelt hangon jelentette:

– Uj allamfogoly őnassaga, Bakó Kázmér.

– A kliensem, – hörögte a fülembe Löwenherz és arcán a szabóság tudata szederjes foltokban mutatkozott.

Megvallom, hogy első pillanatra magam is elsápadtam, mintha büntárs lettem volna. Azután eszembe jutott, hogy az ugynevezett nemezis még sem egészen a költők koholmánya, s kiváncsi voltam rá, hogy egy polgári és katonai szabó a tragikus bukásban hogy viseli magát.

Sürü füst volt a szobában. Az emberek vagy énekeltek, vagy disputáltak, és az igazi Bakó megjelenése nem nagy figyelmet keltett. Leült Szilvássy mellé, egy rakás finom szivart kirakott az asztalra (Suba az általános vagyonjog nevében hármat rögtön zsebre tett), s azzal a szeretetreméltó uri tempóval, mely jó társaságban mindjárt otthon érzi magát, kezdett inni. Löwenherz e közben magához tért, s még mielőtt Bakó megláthatta volna, hátat forditott neki és az ablak mellé huzódva, nagy beszélgetést kezdett Dolináczczal.

Egyszerre Szilvássy pipaszárával végig vágott az asztalon, mire csönd támadt.

– Honnan? – kérdé Bakóhoz fordulva.

– Becskerek.

– Ok?

– Párbaj.

– Halál?

– Nem.

– Seb?

– Nyomorék. Levágtam a jobb kezét.

– Ki az?

– Gróf Tyrnau, huszárfőhadnagy.

– Ok?

– Megcsókolta a hugomat.

Szilvássy rábámult Bakóra.

– Csodálatos. Hogy hivnak?

– Bakónak.

– Kázmér?

– Az.

– Bakó Kázmér?

Bakó türelmetlen mozdulatot tett.

– Az ördögbe! Tán nem is hiszitek?

– Nem! – felelt fagyos nyugalommal Szilvássy.

Bakó alig észrevehető mozdulattal poharat vett kezébe. Még egy perc és a császár fejéhez vágja. Szilvássy mint tapasztalt verekedő, azonnal meglátta, de egy arcizma se mozdult.

– Ugyanazon bünért két embert nem csukhatnak be, – folytatta teljes lelki nyugalommal.

– Hát hol az a másik ember? – kérdé elbámulva Bakó.

– Bakó Kazi! – kiáltott a császár.

Ki látott már akasztást? A ki látta, hogy az elitélt milyen arccal közeledik a bitófa felé, az el tudja képzelni, hogy Löwenherz hogyan közeledett a császár felé.

– A szabóm! – kiáltott elhülve Bakó.

Szilvássy nem hederitett a közbeszólásra, hanem rámutatott Löwenherzre és szólt:

– Ezt az embert is Bakó Kázmérnak hivják. Ennek az embernek is megcsókolták a hugát. Ez is levágta gróf Tyrnau huszárfőhadnagy kezét. Becskerekről jött ide, itt van… és igy tovább…

Bakó összeszedte magát elképedéséből.

– Ez az ember, – kezdé, – ez az ember…

Kereste a szavakat. Fojtogatta a négyszáz forintos szabókontó, mint Danton vére Robespierret.

– Ez az ember, a ki nevemmel és tetteimmel kérkedik… Ez az ember egy…

Löwenherz ünnepélyesen fölemelte a jobb kezét.

– Megálljon, nagyságos ur, ne siessen becsületembe gázolni.

– Nagyságos ur? – hüledezett Szilvássy, – maga azt mondja Bakónak, nagyságos ur? Hát kicsoda maga?…

– Löwenherz Manó, polgári és katonai szabó. Váci-utca harminckettő.

– Nyomorult, – sziszegte Szilvássy, – igy becsapni az egész államfogházat.

– Uraim! hallgassanak meg. Ne itéljenek el kihallgatás nélkül.

– Ne hallgassuk meg, – riadozott Dolinácz, a kinek eszébe jutott, hogy Löwenherz milyen impertinensen bánt vele Bakó korában, – dobjuk ki a szabót.

– A jogegyenlőség alapján a szabó is ember, – vélekedék Suba.

– Dobjuk ki a csizmadiát is, – heveskedett Dolinácz, – ez nem iparos-kongresszus.

Szilvássy nagyot ütött megint az asztalra. Erre az elnöki csengetyüzésre ujra mély csend lett. Löwenherz arca elárulta, hogy villámsebesen gondolkozik.

– Bakó, kivánod, hogy ez a Löwenschmerz, vagy minek hivják, magyarázatokat adjon?

– Semmit se kivánok. Ez a szabó egy nyomorult frá…

Nem volt ideje kimondani. Löwenherz stentori hangon kiáltott:

– Uraim! Őszinte leszek. A helyzet olyan, hogy teljes nyiltságra van szükség. Az ilyen embereket, mint én, még életükben márványszoborba szokták faragni, nem hogy itt tapossák…

Világos volt előttem, hogy csak azért szónokol, hogy időt nyerjen.

– Uraim! – folytatta Löwenherz, – minden országnak támasza, talpköve a tiszta erkölcs… és a tiszta erkölcs gyakran olyan köntösben jelenik meg, hogy első pillanatra nem lehet fölismerni és igy sokáig félreismerik… Tisztelt kliensem, Bakó Kázmér ur tajtékozó dühvel támadt ellenem… pedig ha tudná… ha tudná, talán… sőt bizonyosan, egészen más hangon beszélne velem… Jegyezze meg uram, hogy én nem önérdekből vettem magamra a Bakó nevet… óh nem…

Láttam, hogy nem tudott még tervet csinálni a hinárból való kimászásra, s részvétből akaratlanul is közbekiáltottam:

– Ugy van.

Löwenherz hálásan rám nézett, uj erőre kapott és folytatta:

– E közbeszólás sokat elárul, talán többet, mint a mennyit magam elárulhatnék… de mint egy gentlemannek tanubizonysága, mégis jól esik… Bakó ur, ön még fiatal ember, az élet még nem avatta be minden tapasztalatba… mikor másokkal kegyetlenül bánik, gondoljon agg édesanyjára, a ki…

Löwenherz elakadt. Bakó, mintha világosság nyilt volna az agyában, a fejére ütött.

– Az édesanyám! Miért hozza fel az édesanyámat? Hah, mit sejtek… Beszéljen…

Löwenherz mély lélekzetet vett.

– Nem vagyok följogositva. Tudok hallgatni, mikor kell.

– Az édesanyám! Csak nem volt magánál az édesanyám?

Löwenherz megint villámgyorsan gondolkozott azon, hogy mi illik jobban bele a kimászás tervébe, s végre nagyon határozatlanul igent intett.

– S megkérte?

– Meg, – szólt halkan az oroszlánszivü.

– Hogy helyettem börtönbe menjen?

– Ugy van, – harsogta erőteljes hangon Löwenherz, a ki egyszerre magához tért, – ez az, a mit haboztam bevallani.

Azzal elővette zsebkendőjét, megtörölte az arcát, homlokát, szivarra gyujtott, fölhajtott egy pohár bort és olyanokat fujt, mint a ki a viz alól bukott föl.

– Beszéljen kérem, beszéljen, – ostromolta Bakó.

És Löwenherz nyugodtan elkezdte:

– Uraim! Ezelőtt két hónappal egy őszhaju, nemes vonásu, megtört matróna lépett be üzletembe, hol a legujabb külföldi minták mindig raktáron vannak. Arcán látszott a lelki bánat és álmatlan éjszakák nyoma. A skót szöveteket különösen ajánlom az urak figyelmébe. Mély megindulással néztem a reszkető kezü asszonyt, kit rövid idővel azelőtt még javakorabeli, derék asszonynak ismertem…

Mély csönd volt a szobában, mindenki feszülten figyelt Löwenherzre.

– Leült és egy pohár vizet kért. Azután elmondta emésztő bánatának okát. Fia az államfogház elől külföldre menekült…

– Szegény jó anyám! – sóhajtott Bakó.

– Meghatva az öregasszony fájdalmától, lábai elé borultam és megesküdtem, hogy legyen nyugodt, leülöm fia helyett az államfogházat… Az öregasszony s erre örökre büszke leszek, homlokon csókolt és sirva simogatott meg… Hat hete vagyok itt, a mint önök tudják… Uraim, itéljenek fölöttem.

Bakó ocsudott föl először meglepetéséből:

– Keblemre, Löwenherz! Te nem szabóm vagy nekem többé, hanem barátom.

S mivel én is tartoztam Löwenherznek, szükségesnek tartottam e frázist egész terjedelmében magamévá tenni:

– Keblemre, Löwenherz! Ön barátunk és nem szabónk többé.

– Egy, kettő, három, – vezényelt Szilvássy, – éljen a nemes római!

– Éljen! – kiáltott egyszerre a társaság.

Igy vágta ki magát a csávából Löwenherz Manó.

– Édes Löwenherz, – szólt Bakó, mikor már kissé magához tért, – a történtek után egyikünk fölösleges az államfogházban. Köszönöm nemes önfeláldozásodat, de tovább nem fogadhatom el. Ma még maradjunk együtt, de holnap te távozni fogsz.

Ne neked! Löwenherz arcán megdöbbenés mutatkozott. Ez a fordulat nem jutott eszébe, de csakhamar megint földerült.

– Uraim! Ne tegyenek szerencsétlenné. Én itt, az önök társaságában, nagyon jól érzem magamat. Hadd maradjak itt, a meddig jól esik. Az őszi megrendelések és az uj façonok miatt ugyis nyugodtan maradhatok még. Megigérik, hogy mély titoktartásukkal lehetségessé teszik ezt?

– Egy, kettő, három…

– Meg! – zúgott a kórus.

Löwenherz sorba járt és mindenkinek megszorongatta a kezét, biztositván mindenkit, hogy ez életének legboldogabb napja. Hogy ne sokat izetlenkedjék a haszontalan, szájába nyomtam a furulyát s a mulatság teljes erővel megindult.

Minden megvolt, csak a cigány hiányzott. Mégis csak rabok voltunk mi, nem pedig szabad magyarok…

Bakó rohamléptekkel indult utánunk és dicséretére legyen mondva, háromnegyed óra alatt utólért. Utjának egyes állomásait falhoz vagdalt poharak jelezték (ezt nevezik a Bácskában magas iskolá-nak). Porcsák és hadsegédei szorgalmasan töltögettek, de még szorgalmasabban ittak, elannyira, hogy délután négy órakor Porcsák kénytelen volt friss fegyőrökért küldeni, s az eddig fölszolgáló kettőt lefektetni. Az öreg is szabadabban mozgott, mert az igazgató két hétre Karlsbadba utazott.

Bakóban az ital csodálatos változást okozott: megcsendesedett és könnyezni kezdett. Sokáig érzékenyen nézett Löwenherzre, mint egy őzanya egyetlen kis őzikéjére, végre fölugrott és megcsókolta.

– Nem, édes Herzikém, valaminek történnie kell, – zokogá.

– Minek? – kérdé Löwenherz nyugtalanul.

– Ha te tovább is áldozat akarsz maradni, én tudni fogom kötelességemet.

– Mit?

– Nem fogadom el az áldozatot… nem tehetem… nem nézhetem… Itt hagyom az államfogházat… Nekem édesanyám mellett van a helyem…

Ráborult Löwenherzre.

– Hálám óriási lesz… Meglásd, anyám egy szavamra adoptálni fog… fiává fogad…

– De nekem vannak szüleim.

– Azokat is fiává fogadja.

– Van egy néném és két hugom.

– Mindegy. Valamennyit fiává fogadja. A Bakók sohse voltak hálátlanok. Holnap azonnal jelentkezem és aztán hazautazom… Mind a ketten nem szenvedhetünk ártatlanul s mivel te már beleszoktál, én vagyok a fölösleges Bakó, én utazom el.

Lövenherz vállat vont… az érzékeny jelenet nem folyt tovább, mert megkezdődött a ferbli.

Egy óra mulva Löwenherzzel lekvitteltem a szabó-kontót, Bakó pedig kétszáz forintot hozott Szilvássynak. Ez a körülmény döntött. Megsimogatta Löwenherzet és igy szólt hozzá:

– Bocsáss meg, most már maradok. Egy gentleman nem távozhatik el az államfogházból adóssággal. Ez az a hant, mely ideköt.

VIII.

Kis szigetünk legközelebbi eseménye Hártóy kiszabadulása volt, melyet természetesen szintén lakomával ünnepeltünk meg, Löwenherz költségére. Ezen a lakomán jelen volt az oláh pap is, a ki kijelentette, hogy eddigi politikai elveit teljesen visszavonja. Ötvennyolc éves lévén, nem lehetett reménye arra, hogy Magyarországot tul fogja élni s azért lemondott a magyarok tömeges fölakasztásának tervéről. Ily módon megtörtént a kibékülés, a mi a papnak öt liter borába került. Viszont mi a lakoma folyamán az oláhoknak átengedtük Erdélyt a Tiszáig, s ha egy kicsit erőltette volna a dolgot, a Dunáig is odaadtuk volna, a mit azonban ő nemcsak nem erőltetett, de sőt szerény mosolylyal állhatatosan visszautasitott.

Hártóy kiszabadulása csak annyiban volt nevezetes, hogy a ferbliben senki annyira kóstáltatni, végigverni, visszavágni, ijeszteni nem tudott, mint ő. Nem lévén az angol bankban heverő tőkéim, igen mérsékelten vettem részt a nagy hadjáratban, mely mindig főmulatsága marad az államfoglyoknak. Még az oláh pap is belemászott, eleinte csak mint kibic, később mint játékos. Pénze nem volt, de mi elfogadtuk betét gyanánt az oláhországi vármegyéket, s lassankint a mienk volt a föld egészen a Fekete-tengerig. De mikor a megszorult pap Besszarábiát is föl akarta tenni, akkor kidobtuk a kompániából, mert Besszarábia a muszkáé volt… Igy telt az idő igen kellemesen az államfogházban… mintha csak valami fürdőhelyen lettünk volna…

Egy csöndes, borongós nyári délután látogatóm érkezett. Az őr, a ki kijött utánam a kertbe, a hol kugliztunk, azt mondta, hogy egy szép asszony két kis gyerekkel. Kölcsön kértem és rögtön fölkötöttem Hártóy piros nyakkendőjét (nyáron, világos ruhában csakis piros nyakkendővel lehet az asszonyokra hatni) és fölsiettem.

Pataki Kamilla állt előttem. Egykor a pesti bálokon sok fiatalember szive megdobbant erre a névre: Pataki Kamilla. Ő volt az, a ki a Vigadó nagytermét Simándy Zoltánnal kétszer körülkeringőzte. Egy-egy farsangon tiz-tizenkét párbaj volt ő miatta a jogászok és atléták közt. Én magam is kétszer verekedtem érte, a nélkül, hogy ellenfeleim bennem nagyobb kárt tettek volna. Az ember mindig kész az ideáljáért meghalni, de bandázs nélkül megverekedni soha. Pataki Kamilla reménytelenül szeretett engem, – most már talán, látva őt gyermekeivel, indiskréció nélkül bevallhatom, – reménytelenül nem azért, mintha nem szerettem volna viszont, hanem azért, mert másodéves jogász voltam csupán, s összes jövedelmem abból a hatvan forintból állt, melyet az apámtól kaptam. Egyéb segélyforrásaim voltak: 1. A Micsak-kávéház főpincére. 2. Az összes ószeresek. 3. A különböző zálogházak. Erre az ingatag alapra nem vehettem el Kamillát.

Ezt belátta ő is, s még a második alapvizsga küszöbét alig léptem át, férjhez ment egy kis vidéki földbirtokoshoz, reménylem: halálos gyászszal és az én képemmel szivében. Ha az irodalomtörténet a Füzfalombok miatt itélőszéke elé fog állitani, büntársnak, fölbujtónak és értelmi bünszerzőnek Pataki Kamillát fogom megnevezni. Az ő férjhezmenetele oroszlánszerepet játszik a Füzfalombok cimü kötetem megjelenésében.

Férjhezmenetele óta nem láttam s most hirtelen megjelent előttem. Ugy éreztem, hogy szivemből kicsap a jogászkori láng… de nem nagyon magasra… a két kis gyermek alakja lelohasztotta a tüzet… A hűtelen, a ki nem akart rám tiz-tizenöt évig várni, a mig levizsgázok s valamelyik miniszteriumban fölvánszorgok odáig, hogy megházasodhassam, a hűtelen, ugy látszik, boldog volt azzal a hamarabb levizsgázott urral.

Miért jött hozzám? Nyomorban van, férje iszákos, vagy tán le is ütötte a hajókötél? Árváit kell adoptálnom, vagy őt oltárhoz vezetnem? Nem rossz. Hisz’ most épp olyan messze állok a megházasodástól, mint egykor… No, majd meglátjuk.

Az udvarnak azon a padján, melyen rendesen Suba János szokta önmagába mélyedten a földi javakat egyenlőtlen részekre fölosztani, egy gömbölyü kis szőke menyecske ült. Ez ő! Nem volt gyászban, a hajókötelet tehát alaptalanul gyanusitottam. Ellenben virult, a hogy csak egy boldog menyecske virulhat. Bizonyos meghatottsággal néztem a kicsikékre, a kik engem nevezhettek volna apjuknak, ha türelmük lett volna nyolc-tiz évig várni.

Az asszony oly meleg nyiltszivüséggel, habozás és zavar nélkül nyujtott kezet, hogy tüstént láttam: teljesen elfelejtett, sőt életnagyságban való megjelenésem se tett rá semmi hatást se.

– Hogy van, Szőke? – kérdezte olyan hangon, mintha csak a mult éjjel jártuk volna el a Vigadóban a két és fél órás szupécsárdást, s azóta egyéb nem történt volna, mint hogy én aludtam, ő pedig álmodozott.

– Jól. És maga? – feleltem épp olyan hangon, mint ő.

– A mint látja, boldog vagyok.

– Nagyon siet ezt megjegyezni. Attól tart, hogy én boldogtalannak fogom nézni? S ez bántaná hiuságát?

– Nem. De igazán ez a két gyerek minden boldogságom. Azért siettem a maga figyelmét fölhivni rájuk.

– Minek köszönhetem a látogatását?

– Ha népszinművet játszanánk, azt mondanám, hogy meg akartam látogatni a régi szeretőmet, – felelt kacagva az asszony.

– De minthogy nem játszunk népszinművet…

– Egyszerüen bevallom, hogy egy nagy kéréssel jöttem magához… Barna, ne menj olyan messze! – kiáltott az asszony az egyik gyerekre.

– Hogyan mondta? – kérdém meglepetve. Az asszony a füle hegyéig elvörösödött.

– No igen… csak nem veszi rossz néven?

– Hogy az egyik fiát az én nevemre kereszteltette? Isten ments. Az elsőt?

– Nem, a másodikat, – rebegte halkan az asszony.

(Sokáig nem tudott elfelejteni! Bravo Barnabás! Ezt sikernek tekintheted.)

A kis Barnabást odavontam magamhoz és egy szeretetteljes barackot alkalmaztam a feje bubjára. Annyira meg voltam hatva, hogy miközben a kis drusza szőke fürtjei közt babráltam, majdnem apának éreztem magamat.

– És most halljuk a kérését, nagyságos asszonyom.

– Tulajdonképp két kérésem van. Az egyik… Aladár, Barna… Ugyan dobjon nekik el egy hatost…

Eldobtam a hatost, s a kicsikék messze utána futottak. Az asszony közelebb hajolt hozzám.

– Adja vissza a leveleimet.

– Micsoda leveleit? – kérdém ámulva.

– A miket tőlem kapott.

– Én?

– No persze.

– Mikor?

– A regatta-piknikek és korcsolyabálok idején… szóval leánykoromban… Dobjon nekik még egy hatost.

(Barna és Ali ugyanis már visszatértek a kis üzleti kirándulásból.)

Szivemre tettem a kezemet és tremolo hangon szóltam.

– Asszonyom, én, isten látja lelkemet, imádtam önt, s bármely pillanatban meghaltam volna önért. De a szent emlékek közt, melyeket szivem mélyén őrzök, hiába kutatok levelek után, melyeket ládám mélyén őrizhetnék.

Az asszony remegő hangon szólt:

– Dobjon nekik még egy hatost.

(A mint látni tetszik, ideálom gyermekei tetemes pénzáldozatomba kezdtek kerülni. A ravasz csemeték őrületes gyorsasággal tették meg az utat az eldobott hatostól hozzám. Ez okból célszerünek láttam csupán markirozni a pénzdobálást. Hadd keressék huzamos ideig s hiába, aztán meg hol van az megirva, hogy én ideálom gyermekeinek pénzügyi viszonyait rendezni tartozom?)

– Tehát semmire sem emlékszik? – folytatta ő.

– Emlékszem mindenre. Emlékszem arra, hogy a margitszigeti majálisokon milyen ruhában volt; emlékszem arra, hogy mit mondott első találkozásunk alkalmával és emlékszem arra, hogy mit mondott a Balajthyval vivott párbajom után, mikor felkötött karral mentem magukhoz vizitbe… de a levelekre nem emlékszem.

Az asszonyka egy kissé megzavarodott pillantást vetett rám.

– Nem a magam neve alatt irtam… nem is árultam el a levelekben, hogy ki vagyok… Tudja, akkor olyan angol regényeket olvastam, melyekben a szerelmesek hosszu nyárfasor közt sétáltak… a hold mindig világitott s távolról a tenger zugása hallatszott… szóval ábrándossá és regényessé lettem…

– Névtelenül irta a leveleket?

– Nem. Álnév alatt.

– Női álnév alatt, ugy-e?

– Igen.

– Nem Marianne?

– Marianne? Azt hiszem, igen.

– Hogyan? Ön volna Marianne? Az a kedves, ártatlanságot lehelő, de szenvedélyes és okos lélek, mely e levelek minden sorából hozzám szól?

– Én volnék, – felelt az asszonyka szerényen, szemlesütve.

– Hogy kutattam akkor e levelek iróját! Szerelmes voltam e rejtélyes nőbe, s az igazat megvallva, jobban szerettem, mint magát. E levelek ellensulyozták a maga iránt való szerelmemet.

– Igy tehát én akaratlanul is konkurrenciát csináltam önmagamnak, – szólt az asszony mosolyogva.

– Ugy van, asszonyom.

– Nos, megvannak e levelek?

– Hogyne. Sőt éppen most itt vannak nálam; készülő regényembe akartam őket beleolvasztani.

– Ne olvassza, óh, ne olvassza, hanem adja ide.

– Ha szolgálatot teszek önnek… ez lovagias kötelességem… de gondolja meg, milyen veszteség ez irodalmunkra nézve… a levelek nélkül nem irhatom meg a regényemet.

– Nem engedhetek. Oly nyugtalan vagyok, mig ezek a levelek kezemben nincsenek.

– Óh kérem, rendelkezésére állanak.

Ezzel a szobámba siettem és Marianne leveleit, kék szalaggal átkötve, kihoztam. Szivemhez szoritottam a csomagot, egy csókot leheltem rá és átadtam a szép asszonynak, a ki könnyü fejhajtással megköszönte s zsebre tette.

– És most jön a másik kérés. Emlékszik arra, hogy a mi házunknál előadtunk egy Otello-paródiát, melyet maga irt?

– Hogyne emlékezném! Óriási sikere volt.

– Igaz. Ezt akarjuk mi most ujra előadni, a fegyintézeti igazgatóék mulatságán. Odaadja?

– Hogyne. Még ma leirom és estére elküldöm magához Porcsákkal.

– Adja ide most.

– Nem lehet, mert csak a fejemben van meg.

(Oly kevés művet irtam eddig, hogy valamennyit kivülről tudtam.)

– Számitok rá.

Ezzel ideálom, Aladár és Barnabás ellebegtek, én pedig egyedül maradtam a mult emlékeivel. A mult emlékeihez csakhamar Suba János csatlakozott, a ki az általános népjog nevében elfoglalta ő nagysága által bitorolt helyét a padon.

Az Otello-paródiát azonnal leirtam a fejemből. (Micsoda fej ez!) Porcsák azonnal elvitte a szép asszonyhoz.

Másnap a rendes látogató órában egy nagyszakállu, napbarnitott arcu ur jelent meg az államfogházban, s engem keresett.

– Majdán Rezső földbirtokos vagyok.

– Örvendek.

– Én nem.

Meglepetve néztem rá.

– Hát akkor minek jön ide?

– Majd kiderül a boncolásnál.

Egy darabig némán fixirozott, azután, mintha én nem is volnék jelen, mormogá:

– Huszonhat éves lehet… Huszonhat éves koromban én sokkal szebb voltam.

Kezdtem a türelmemet vesziteni.

– Uram, semmi közöm ahhoz, hogy ön huszonhat éves korában szép volt-e, vagy pedig csunya… A mostani becses ábrázatából azt következtetem, hogy nem lehetett valami nagyon szép.

– Nem voltam nagyon szép, de szebb voltam, mint maga most.

Kinyitottam az ajtót s kellő hidegvérrel igy szóltam:

– Mars ki!

Majdán ur nem ment ki. Nem is felelt semmit, hanem belenyult a zsebébe és elővett… mit gondolnak, mit vett elő… elővette a Marianne levélcsomagját. Szent isten, ez a vadállat a Pataki Kamillának a férje!

– Ösmeri ezt a csomagot? – kérdé.

Belenéztem.

– Ösmerem, – feleltem nyugodtan, – és tudom a kötelességemet.

Egy nagy zsebkendőt vettem elő.

– Elég nagy lesz ez? – kérdém.

– Mire?

– Nem sejti?

– Nem.

– Zsebkendő távolságról fogunk egymásra lőni.

– Megbolondult az ur? – kiáltott Majdán és az ajtó felé hátrált.

– De uram, én tisztelem önben a vérig sértett férjet, s a fenforgó ügyben kötelességem az életemet latba vetni… Ha nem csalódom, ön Pataki Kamilla férje…

– Az vagyok; de nem értem, miért akar velem verekedni?

– Én nem akarok, de ha ön kivánja?…

– Majd meglássuk. De azt a zsebkendőt mindenesetre tegye el. Még egyéb beszélni valónk is van… Ezeket a leveleket megtaláltam a feleségemnél… Tudja, micsoda levelek ezek?

Hallgattam.

– Ezek megboldogult első feleségemnek a levelei.

Mi az ördög? Micsoda leveleket adtam én át Kamillának? Hát ennek az embernek minden felesége először belém volt szerelmes?

– Hogy kerültek önhöz ezek a levelek?

Hallgattam.

– Mikor irta önhöz ezeket a leveleket megboldogult első nőm?

Nem hallgattam.

– Nézze meg a dátumot a leveleken.

– Hahahaha! Látott ön már női leveleken dátumot? – kiáltá keserüen látogatóm.

– Nem láttam, de egyéb fölvilágositással nem szolgálhatok.

Majdán ur székre ült, közel huzódott hozzám s igyekezett kissé kancsal szemeivel lelkem mélyébe tekinteni.

– Nézze csak. Első feleségem a hitvesi hűség mintaképe volt, bár azelőtt kóristáné volt…

– Kóristáné? Most már abszolute nem tudok eligazodni.

– Vörös haju volt.

– Igy se. Ez oly gyakori a kóristánék közt.

– A bal vállán egy lencse volt.

– Ez oly gyakori a vörös kóristánék közt.

– A jobb vállán… de nem részletezem tovább… Nőmnek regényes hajlamai voltak. Szerette a virágot, a kutyát, a zenét és az irodalmat. Gyönyörü hangja volt, de éktelen hamisan énekelt… ez vitte őt korán sirba… Mindig sirt… Lapokba is irkált…

(Szerette a virágot, a kutyát, a zenét, az irodalmat, hamisan énekelt, lapokba firkált és korán elhunyt: mi ideje maradhatott ennek a házaséletre?)

– Micsoda név alatt irkált a lapokba?

– Marianne név alatt.

– Megvan! – kiáltám.

– Mi van meg? – szólt Majdán.

– Ezek a levelek nem közönséges szerelmes levelek, hanem irodalmi alkotások.

– Hogy-hogy?

– Azt tudja, hogy én ujságiró vagyok… Nos, őnagysága lapunkban való szives közlés végett küldte be… de korai halála meggátolta a szives közlést.

Majdán arcáról elvonultak a felhők.

– Ezt magam is gondoltam. Szegény Viola!

(Most már ennyi ismertető jele volt: 1. Kóristáné. 2. Vörös. 3. Lencse. 4. Viola. Ez csak Tusnády Viola lehetett… Ah, Viola… isteni lény… Nem mertem gondolataimat folytatni a férj jelenlétében.)

– Nos és mit szól a levelekhez?

– Ő nagysága nem közönséges tehetségü nő volt… Nagy veszteség, hogy meghalt… Ugyan adja vissza a leveleket…

– Minek?

– Most készülő regényembe akarom beolvasztani.

– Nem adhatom. A kutyák elpusztultak, a kanárik kimultak: e levelek maradtak csak meg emlékül első nőmtől… Igaz, miért adta át ezt a csomagot mostani nőmnek?

– A nők irodalmi hivatottságáról beszéltünk, s Mariannet erre például hoztam föl, … ő belenézett a levelekbe, s annyira megtetszettek neki, hogy elkérte.

Majdán egy darabig hallgatott, aztán megszólalt:

– Igaz, miért volt önnél a nőm?

(Bolond kend Majdán! Hisz’ ezen kellett volna kezdeni.)

Megmondtam neki az Otellót. Majdán arcán ujra megjelentek a felhők.

– Ez gyanus. Nőm ugyanezt mondta, tehát összebeszéltek.

– De kérem, hiszen ott van nála az Otelló. Tehát nem hazug ürügy, a mit őnagysága és én mondunk.

A felhők megint elsimultak Majdán ur arcáról.

– Igaz, ne mondja meg nőmnek, hogy ezek a levelek első nőmtől valók. Ne ösmerje meg a rossz példát… Neki gyermekei vannak, semmi szüksége sincs az irkafirkára…

Ezzel Majdán ur barátságos kézszoritással eltávozott.

IX.

A fegyházigazgatóék nyári mulatságára, mint szerző, egyedül én voltam hivatalos, s mivel az igazgató Karlsbadban volt, Porcsák segitségével, bár százszor elmondta, hogy a mi szabal, szabal, meg is jelentem. A mulatságra egy Pesten rendelt babérkoszoruval állitottam be, melynek nemzeti szalagján ez a fölirat diszelgett:

A váci magyar kir. államfoglyok szeretett igazgatójuk leányának.

S ezt a koszorut a vendégek riadó éljenzése közt nyujtottam át Gizike kisasszonynak.

A mulatságon Majdánné-Pataki Kamilla igy szólt hozzám:

– Csunya ember, micsoda leveleket adott nekem át?

– Tévedés volt, asszonyom, puszta tévedés.

– Sohse szeretett!

– Mindig. Most is.

– Hallgasson… Valamit akarok mondani. Én is tévedtem.

– Miben?

– Nem magához irtam a leveleket.

– Hát? – kérdém hüledezve.

– Nem tudom. De most már pozitiv emlékszem rá, hogy nem magához.

Lám, lám, a kis nyomorult, még nekem tesz szemrehányásokat. Ah, fiatalkori emlékeim! Tehát kölcsönösen – nem szerettük egymást.

Reggel háromnegyed nyolckor Banda Marci a tizennegyedik csárdás-ujrát kezdte görcsös ujjakkal rángatni, mi pedig ziháló mellel táncolni. Én Gizikével, az igazgató kedves leányával jártam. Egyszerre egy mennydörgő hang belekiált a társaságba:

– Megálljatok!

– A papa! – sikoltott Gizike.

Az igazgató e pillanatban érkezett meg a reggeli vonattal Karlsbadból. Dühtől sápadtan jött felém.

– Azonnal menjen vissza a fogházba.

Az őrült tánc, a bor, a hófehér vállak, a fekete szemek, a zene meglehetősen megmámorositottak. Fölvetettem a fejemet.

– Egy Szőke Barnabással nem szoktak ilyen hangon beszélni.

– Ön fogoly, én pedig az igazgatója vagyok.

– De én gentleman vagyok és nem türöm, hogy velem ilyen hangon beszéljenek.

– Tehát nem megy vissza önként?

– Soha! Csak holttestemen keresztül.

Öt perc mulva ott volt a fegyveres kirendeltség, Porcsák vezetése alatt. Magam voltam a szobában, a vendégek a szomszéd termekben hüledeztek. Mintha női zokogást is hallottam volna.

– Még egyszer fölszólitom, – szólt az igazgató, – hogy szép szerével menjen vissza.

– Soha!

– Porcsák, tegye kötelességét.

– Vi-gyazz! – vezényelt Porcsák a hat fegyőrnek.

– Lab-hoz! Szuront – fel! Szuront szegezz! In-dulj!

Rum-rum-rum! A fegyőrök három lépést tettek. Ekkor Porcsák stentori hangon kiáltá:

– Alj! Lab-hoz!

– Mi az, Porcsák? – szólt az igazgató, – csak vegyék közre a rabot és vigyék be.

– Nem lehet igazgató ur.

– Miért?

– Tessen fali orara nizni. Ipen most ütöte magat nyolc ora. Nassaga megszünte maganak magat alamfogolnak leni.

– Hogy-hogy?

– Lejarja magat bele neki nigy hét ipen ebbe minutaba. Nassaga szabad.

– Mi az ördög? – kiáltott az igazgató földerült ábrázattal, – kedves Szőke ur, örvendek, hogy a házamban tisztelhetem, remélem, jól érzi magát.

– Köszönöm, igazgató ur, pompásan mulatok.

– Vi-gyazz! Val-ra! Hatra-arc! In-dulj! – vezényelt Porcsák és a fegyveres erő elvonult.

– Itt a káposztaleves! – e szókkal jött a háziasszony a szobába, s utána az egész társaság, örülve a szerencsés megoldásnak.

… Aztán kezdődött a tizennegyedik ujra.

Ezzel véget ért az én négyheti államfogházam.

KÖLCSÖNKÉRT FÉRJ.

Egy sok világot bejárt, kissé blazirt, de szeretetreméltó jó barátom mesélte a következő történetet.

I.

Ha jól emlékszem, szeptember harmadika és délután két óra volt, mikor vonatunk Velencébe berobogott.

Álmos, fojtó, szürke nap volt. A lagunák fölött könnyü pára úszott, a várost pedig mintha fátyol boritotta volna. A kupé sarkába huzódtam s ki se néztem többé az ablakon, a mint a hosszu hidra (ezt is az osztrákok épitették) rámentünk. Erről az oldalról nem szeretem Velencét.

Az állomáson megvártam, mig az utasok zöme kitódult. A mint ott állok és rázom le magamról a hordárokat, a kik már-már erővel ki akarták ragadni kezemből kis piros táskámat, egy sűrűn befátyolozott hölgy vonta magára figyelmemet, gyönyörü termetével.

Angol egyszerüséggel volt öltözködve s a mint oldalt állt felém, a fátyol ellenére is láttam, hogy nemes profilja van. Mellette egy tisztes külsejü, se nem öreg, se nem fiatal asszony állt. A mamája lehetett, bár mama létére kissé nagyon is meg volt terhelve skatulyákkal, mig az ifju hölgy, a kit leányának tettem meg, napernyőn kivül semmit sem tartott a kezében.

E megfigyelések után éppen arrább akartam sétálni, mikor a fátyolos hölgy megszólalt magyarul:

– A pakkcédulák magánál vannak?

– Egy hordár kikapta a kezemből.

– De legalább megnézte a számát?

– Nem én.

– Édesem, maga épp’ olyan ügyetlen, mint mikor Pestről elindultunk. Nem tanult bele a külföldi életbe.

– De a szakállát megnéztem s az vörös volt.

– No, arról rá fogunk ösmerni, mert nem valószinü, hogy Velencében még egy vörösszakállu hordár akadjon.

Kik lehetnek? Vagy személyesen, vagy látásból ösmerek minden pestit, a ki abban a helyzetben van, hogy egy szál mamával és több szál pakkal Olaszországban utazgathasson. Tehát ezeket is ismerem. Most már csak az a kérdés, hogy kellemes vagy kellemetlen ösmerősök-e? Tegyük föl a rosszabbat. Ennélfogva azonnal hátat forditottam nekik, s kalapomat a szememre huzva, a kifelé törekvő publikumba vetettem magamat.

Miközben a gondolában az állomás előtt helyet foglaltam, eszembe jutott, hogy arra semmi elfogadható okom nincs, hogy kilétüket meg ne tudjam. A csónak sátorába huzódva lestem tehát megérkezésüket.

Először is jött a vörös hordár, végtelenül sok podgyászszal. Azután jött a mama, annyi skatulyával, hogy még egy második vörös hordár se lett volna fölösleges. Végül jött a kisasszony, a napernyő alatt, a fátyol mögött.

Mikor a sátorban helyet foglaltak s a Canal Grande levegőjárása megcsapta őket, a kisasszony földobta kalapjára a fátyolt s odakiáltott a levett sapkával álló gondolásnak:

– Hotel Danieli!

Megösmertem: Gärtner Gabriella volt.

II.

A mint gondolám lassan elindult a Canal Grande lomha vizén, egyszerre eszembe jutott minden, a mit erről a lányról tudok.

Egy udvaron laktunk, együtt ugráltunk az akácfák alatt, a kut körül, s egymást kézenfogva szaladtunk ki a kapuba, ha zenés temetés ment arra, a Rókus-kórházból.

Az opera fagottistájának, a ki náluk lakott, jutott eszébe, hogy a kicsike jól tenné, ha belépne a balletiskolába.

Az idő óta magam szaladtam ki a zenés temetéseket nézni. Gabriellának méltóztatott még velem szóba állni, de nem méltóztatott többé velem játszani. S ha szóba állt, az opera csodáiról regélt, a nagy fölvonulásokról, a tündérekről, erdei manókról, nimfákról, kiknek társaságában ő esténkint meg szokott jelenni a szinpadon.

Egyre jobban távolodtunk egymástól. Ő már hosszu ruhát viselt, mikor engem még eldöngettek, ha a leckémet nem tudtam.

A fagottista különben engem is pártfogolt s ha már nem segithetett be a balletiskolába, néha jegyet adott az opera karzatára. Innen lestem Gabriellát s olyankor másnap mindig azt füllentettem neki, hogy nagyon szépen táncolt, holott föl se tudtam fedezni a tömérdek ballerina közt.

A mamája szigoruan felügyelt rá, elkisérte a szinházba, öltöztette, vetkeztette, előadás után hazakisérte s otthon aztán télen szalonnát, nyáron meg gyümölcsöt vacsoráltak.

– Mi fizetése lehet Gabriellának? – kérdeztem egyszer a fagottistát.

– Nem tudom. A ballerinák részint az első, részint a tizenkettedik rangosztályba tartoznak.

Akkor még nem tettem le az érettségit s igy nem értettem a bölcs fagottista mondását.

A mama azonban meghalt, a papa pedig (egy rideg férfiszabó) azt mondta, hogy ha a leánya nem kap jobb fizetést az operánál, menjen varrni, vagy vasalni valami intézetbe.

Gabriella sirt mérgében, mikor ezt nekem elbeszélte.

– Ott hagyjam azt a fényes országot s rontsam a szemeimet? Mondd csak, Pali, hát nem volna kár értük? – s rám nézett.

Én már akkor letettem az érettségit s bátrabb voltam. Azért tehát azt feleltem:

– Bizony nagy kár volna.

– És rontsam a kezeimet? Ezeket a kezeket, melyeket már háromszor modelliroztak és kétszer lefestettek? – s oda tartotta elém.

– Ne rontsd, Ella! – feleltem rá. Hát mit felelhettem volna. – Ilyen szép leány bizony arra való, hogy a szinpadon mutogassa magát.

A fagottista, Gabriella, a papa meg én kirándultunk Vácra. De a helyi hajóról lekéstünk s a bécsi hajóval mentünk föl.

Ez a késés alapitotta meg Gabriella szerencséjét. A hajón valami előkelő bécsi urral ismerkedtünk meg, s két hét mulva Gabriellát oly fényes fizetéssel szerződtették a bécsi operához, hogy az apjának havonkint ötven forintot küldhetett.

– Szerencsét csinált. Ez már közel jár az első rangosztályhoz, – szólt a fagottista búsan, mert ő Gabriellát a saját találmányának tartotta, a kit ő kapart ki a külvárosi szabómester nagy szénvasalója mögül.

– Látja uram! – kiáltott az öreg Gärtner, – a külföld hogy szedi el a legjobb tehetségeinket… Nyomoruságos viszonyok… kicsiny ország… szegény nép…

És nagyon büszke volt leánya sikerére, s az anyagi gondok kevésbbé nyomván vállait, jobban ráért kiszinezni ezeket a sikereket, melyekről különben semmi közelebbi értesülése nem volt. A szomszédoknál és a szemközti kis kocsmában mindig hálás publikumra talált.

Egyszer az öreg nagy büszkén mutatta a következő levelet:

Kedves papa!

Semhogy minduntalan irkafirkáljon pénzért, inkább fölemelem a havi pénzét száz forintra. Módomban van, mert ujra fölemelték a fizetésemet…

– Első rangosztály… első rangosztály… gróf… miniszter, – mormogá az öreg fagottista.

– Nagy ország, népes város… amott… kicsiny ország… kicsinyes viszonyok… emitt – felelt az öreg Gärtner.

Ettől kezdve leginkább a politikának élt s olyan alakot kezdett ölteni, mint egy tisztes iparos, a ki egész életét erős munkában töltötte s most vagyonából él. Sokat is szokta emlegetni a tisztes ipart, szemben az arisztokrácia henyeségével s poshadt millióival…

III.

Egy lóversenyen találkoztam megint Gabriellel.

– Hát visszajött hozzánk?

– Pszt! Ne szóljon a papának. Csak két napra vagyok itt.

– Már régen nem lakom a papával egy házban, – feleltem.

– Ha Bécsbe jön, okvetlenül látogasson meg.

Megmondta a lakását s eltünt a fényes tömegben, melynek minden egyes tagja megfordult, megbámulni a felségesen szép leányt.

Lóverseny után a Stefánia-ut egyik fájának támaszkodva néztem a kocsik bevonulását a városba. Gabrielle számozatlan fiakkeren robogott arra. A Spatz kocsija volt. Ösmertem jól. A lóversenyeken évek óta Wardener őrgróf szokta használni.

Első rangosztály… miniszter… gróf.

Mire én Bécsbe vetődtem, Gabrielle már nem volt ott. Eladta mindenét és Párisba ment, a vállalkozó szellemek nagy világvásárába.

IV.

– Hotel Danieli, – szólt gondolásom, a kiszállásra figyelmeztetve.

Én nem szóltam neki semmit, hogy hová vigyen, de a fickó az olaszok szemfülességével észrevette, hogy fixirozom Gabriellet s egyszerüen utána iramodott annak a gondolának.

– Citta di Firenze! – feleltem neki vissza. Ez volt a rendes kis hotelem Velencében s nem volt rá okom elhagyni Gabriellért. El se voltam még határozva, hogy kerüljem, vagy fölkeressem őt. Eh, különben bizzuk a véletlenre. A sétálók Velencéje áll a Lidóból és a Piazza San Marcoból. Itt muszáj találkoznunk, ha a sors is ugy akarja.

A Lidón találkoztunk, a Stabilimento terrasszán, egy bájos alkonyaton. Az Adria halkan zúgott alattunk, lent sikongattak a fürdőző hölgyek, hátunk mögött, a zárt teremben a zenekar valami végtelen operaáriát nyuzott már egy fél órája, a távolban a biboros vizeken vitorlák ingadoztak.

Magam ültem egy szélső asztalnál s hátat forditva a terrasszon képviselt összes európai nemzeteknek, kibámultam a tengerre.

Ruhasuhogásra fordultam vissza. Erre minden fiatalember megfordul. Gabrielle az asszonysággal asztalomhoz ült. Most már tudtam, hogy nem a mamája. A szigoru jó öreg Gärtnerné régen odakünn nyugszik a kőbányai temetőben.

Fölkeltem, megemeltem kalapomat, s szólék:

– Egy régi ismerős szép jó estét kiván.

Gabrielle meglepetve nézett rám s vidáman felelt:

– Nini, Pali, maga az? Isten hozta! Jaj, de okosan tette, hogy ide jött Velencébe. Sárkány Pál, – fordult az öreg asszonyhoz, – Subátné, nagynéném.

A nagynéni, a kinek (ugy rémlik) egykor kissé viharos jellegü tánciskolája volt Pesten, kifogástalanul üdvözölt, s azonnal megeredt a szája: szidta az olasz konyhát. Ő még Olaszországban nem tudott jóizüt enni. Figyelmeztettem, hogy a Danieliben kitünő francia konyha van, mire ő kijelentette, hogy mit ér az egész, ha főzeléket, jó vastagon berántva, nem adnak.

Az öregasszony kelepelt tovább, én meg Gabriellet bámultam. A mint részleteztem különböző szépségeit, elkezdtem nem csodálkozni azon a hiren, mely egyidőben odahaza szárnya kelt, hogy Gabriellet valami trónkövetelő, egy számüzött király énekelni tanittatja, sőt közel áll ahhoz, hogy a góthai almanachba belekerüljön.

Mikor az öregasszony elvégezte keservének kiöntését, Gabriellel kezdtünk beszélni; de nem a régi szép napokról (ezeket kerülte), hanem arról, hogy milyen volt a szezon az olasz tavak mellett (onnan jöttek), milyennek találja Velencét, s meddig szándékozik itt maradni.

A legyezőjével verte a taktust a zenéhez, s egyszerre csak megállt.

– Pali, akar-e nekem egy szivességet tenni?

– Hogyne?

– Keressen föl holnap reggel kilenckor a hotelemben. Madame Falvay.

Ezzel ott hagyott.

V.

A hogy másnap fogadott és szalonjában leültetett, abból láttam, hogy Párisban sokat járt szinházba. De nem a Théatre Françaisba, hanem a Bouffes Parisiennesbe.

– Pali, mi mindig jóbarátok voltunk. Én igazán nagyon szerettem magát, sőt az egyetlen ember (Brunner bácsin, a fagottistán kivül), a kit becsülök is…

– Köszönöm…

– Maga sok szivességet tett velem. Remélem, jóindulatát még most is birom?

– Teljes mértékben.

– Most akarom magától az utolsó és a legnagyobb szivességet kérni.

– Rendelkezésére állok.

– Nem akar ez frázis lenni? Nem fog megretirálni?

– Azt akarja, hogy feleségül vegyem?

Elnevette magát.

– Körülbelül, de nem egészen.

– Beszéljen, az istenért, roppant kiváncsivá tett.

Fölkelt, s az ablakig sétált, meg vissza. Épp igy tesznek a Porte-Saint-Martin szinházban a hősnők, mikor valami nagy dráma elbeszélésébe fognak.

– Bécsben tönkretette magát értem egy őrgróf. Párisban gondnokság alá került két marquis, s egy hindu herceget az angol kormány költségén vittek haza Brámaputrába… vagy hová… mind én miattam… ha azonban azt hiszi, hogy ezeknek az embereknek a pénze nekem megvan, nagyon csalódik… Párisban az élet nagyon költséges; két pár hintóló, két hátasló, groom, szerecsen, tavaszszal Nizza, egy kis Monakóval, nyáron Dieppe… aztán a szegények… a páholyok… egypár estély… Egyszóval alig van valamim. Elhatároztam, hogy szorosabbra huzom a gyeplőt, s hazamenvén Pestre, a tisztes külsejü Subát mamát szerződtettem, hogy majd egy kicsit rendben tartsa a háztartásomat, mert minden cselédem lop. Hazulról a felsőolaszországi tavakhoz utaztunk, s ott szerényen és tisztességesen… becsületszavamra, tisztességesen éltünk egy hónapig…

(Itt ujra megtette a föntemlitett drámai sétát.)

– Itt botlott belém egy olasz gróf. Fiatal, csinos ember. Oly mély tisztelettel közeledett hozzám, hogy egészen meg voltam hatva. Ettől inditva, roppant illedelmesen és szigoruan viselkedtem vele szemben, s ez a játék roppant mulattatott. Élveztem a tisztességes asszonyok nimbusát. Két hét alatt a gróf őrülten belém bolondult s meg is vallotta, mire Subát mama, utasitásaim szerint, kiutasitotta őt, valami külső-ákácfa-utcai franciasággal. Mert Subát mama művelt asszony. Csak erre a mondatra emlékszem: „Uram! Ennek az asszonynak férje van, ez tisztességes asszony!” A gróf zavarában kezet csókolt Subát mamának, én meg a szomszéd szobában… a hová imént természetesen a fölháborodástól kipirulva menekültem… kacagtam.

Gabriella pihenésül cigarettára gyujtott s nekem is odadobott egyet.

– A gróf három napig csak messziről sóhajtozott. A negyedik napon megkérdezte, hogy nem haragszom-e? Természetesen azt feleltem, hogy nem s mikor erre hevesen megcsókolta a kezemet, egy kissé visszaszoritottam az ujjait. Erre egészen megbolondult.

– Holnap utazunk Velencébe, – suttogám, – oda várom a férjemet.

– Megengedi, hogy kövessem?

– Meg; de legyen óvatos.

– Másnap utánam jött s huszonnégy óra alatt azt az ajánlatot tette, hogy szökjünk meg a férjem megérkezése előtt. Ezt persze nem fogadtam el…

Gabriella elhallgatott.

– Nos? – kérdém, – s hogy áll most a dolog?

– Most következik a maga szerepe. Maga lesz a hirtelen betoppant férj.

– És ostoba férj, a kit megcsalnak?

Gabriella nevetett.

– Az.

– De minek ez a komédia?

– Hát nem érti, barátom? Az én értékem száz percenttel fokozódik, ha egy eleven férjet produkálok. No, ugy-e megteszi? Hisz ez roppant mulatságos lesz.

– Megteszem. Okos egy teremtés maga, Gabrielle. Megmondta ezt Brunner bácsi ezelőtt tiz évvel.

– Jaj, ne mondjon ilyen nagy évszámot. Megijedek, ha arra gondolok, hogy én ezelőtt tiz évvel már okos voltam. Nos, megegyeztünk? Kérem a karját. A gróf a San Marcon vár. Mint aféle szerelmes, bizonyosan a galambokat eteti.

Kacagva haladtunk le a Danieli vörös márványlépcsőin, egyenesen a San Marco felé. Subát nénit otthon hagytuk. A Flóriánnál leültünk reggelizni. Meg nem is volt időm Agostinak csengetni, máris elsétált előttünk egy fiatal ember, s köszönt ő nagyságának.

– Ez ő! – suttogá Gabriella.

Ha nem mondja is, kitalálom, mert az ifju vasvilla-szemeket vetett rám.

– Gróf ur, gróf ur! – kiáltott nőm.

Az ifju visszafordult s meglehetősen zavartan közeledett.

– Férjem, Falvay Pál, gróf Turatti Antonio, a kiről önnek oly sok szépet beszéltem, – szólt Gabrielle, kifogástalan franciasággal.

– Gróf ur, – kezdém, – nőm és anyósom nevében fogadja köszönetemet a sok szivességért, melyet velük tett.

– Monsieur! – mormogá a gróf s aztán elhallgatott.

Én pedig odaintettem egy lármás fiucskát, megvettem Velence összes lapjait s mint egy valódi férjhez illik, olvasni kezdtem, többet mit sem törődve „nőm”-mel.

Dejeuner után gőzhajón kirándultunk a muranoi csipkegyárba. A gróf nemcsak a köpönyegeket és napernyőket, hanem még a botomat is vinni akarta. Én elővettem a zsebemből egy regényt s egész uton olvastam. Szóval a csöndes maflaság állapotába helyezkedtem. Subát mama mellettem szundikált. Gabrielle és a gróf a hajó ellenkező felében üldögéltek s mikor hozzám csatlakoztak, a gróf lángvörös volt s néha bizonyos gunyos mosolylyal legeltette rajtam a szemeit. Ugy látszik, megcsókolta Gabriellát.

– Nagyon szamár vagyok? – kérdém Gabriellet.

– Eléggé, – felelt nevetve, – tudja, mi az ujság?

– Mi?

– A gróf éppen most adta becsületszavát, hogy rám iratja a sziciliai birtokát.

Ezalatt a gróf Subát nénitől szerencsésen elvette az esernyőt is (melyet a jó asszony az Akácfa-utcából való távozása óta sohse hagyott el) s igy megterhelve hagytuk el a hajót, hogy Murano földjére lépjünk.

Én sétáltattam Subát mamát, a gróf Gabriellát; mikor ujra a hajóra szálltunk, hogy visszatérjünk Velencébe, Gabrielle ujra megszólalt:

– Tudja, mi ujság?

– Nem.

– Maga este a kilenc órai hajóval Páduába utazik. Mi meg a tiz órai vonattal szökünk.

– Én bizony nem megyek Páduába.

– Nem is kell. A Giudeccán a hajó kiköt s maga onnan tiz perc alatt a San-Marcon van. De elviszi magával Subát mamát is.

– Sulyos föltétel.

– A jó asszony nagyon szereti magát.

– Igy még sulyosabb.

– A Giudeccáról őt is visszahozza a Danielibe s ott hagyja.

A gróf elragadtatással beszélt nekem Páduáról s biztatott, hogy legalább négy-öt napig maradjak ott. (A kis hamis!) Subát mamát azzal kecsegtette, hogy ott jó bécsi koszt van. Denique együtt ebédeltünk hétkor, bucsupoharakat üritettünk, Gabriellet (ki szörnyen panaszkodott, hogy a feje fáj) a hotelbe kisértük, kétszer megcsókoltam s ő egy meleg kézszoritással fejezte ki háláját. Tetszik tudni, én nagyon jó fiu vagyok.

A derék gróf segitett Subát mamát a hajóra beraktározni s elbucsuzott tőlem egy hosszu kézszoritással, melyben benne volt ez: „Szamár, vigyen el az ördög”.

Háromnegyed tizet ütött a Szent-Márk templom mellett, a torre del orologio-ban, mikor Subát mamával visszaérkeztem a Danielibe. Gabrielle lakáskulcsa a portásnál volt. Subát mamától is elbucsuztam s ő szuszogva indult fölfelé. Hopp! Mit is akarok mondani. Utána szaladtam.

– Nagysád, édes nagysád, csak egyet kérdek még. Nem fogja-e Gabrielle ezzel a mamlaszszal feleségül vétetni magát? Mert ez bántana egy kicsit.

Subát mama lemosolygott a magasból.

– Ugyan kérem! Hiszen a gróf – feleséges ember.

AZ EMLÉKTÁBLA.

Pácz Mihályban mindig megvolt a magasra törekvés. Már gyerekkorában a legmagasabb asztagokra mászott föl s mikor mi még csak a Gellérthegyre merészkedtünk, ő már a Tátrát is megjárta, apja felügyelete alatt.

Ha mi diákok beszélgettünk egymás közt, hogy mik leszünk, ő mindig azt mondta, hogy léghajós vagy hegymászó. Ennél magasabb foglalkozást nem tudott találni. Én annál jobban rösteltem magamat mellette, mert én inkább lefelé kivánkoztam. Szerettem volna például buvárharangban a tenger fenekére szállni. Kedvenc olvasmányom volt „Utazás a föld középpontja felé”, Jules Verne regénye, mig ő az „Utazás a holdba” cimü, szintén Verne-féle regényt hordta örökké a zsebében, citált belőle s szentül hitte az egészet.

Mikor én ásót ragadva, a földet turtam, hogy régi fegyvereket és fiatal ürgéket szedjek elő a napvilágra, ő égre emelt szemekkel madarakat lövöldözött vagy sárkányt eresztett.

– Ebből a fiuból gyalogos lesz, – mondá rám az apám.

– Már szent, hogy csillagász lesz fiamból, – mondá Miskának az apja.

(Az ám, – most mind a ketten vagyunk járásbirósági irnokok, Miska a negyedik emeleten, én a földszinten; Miska a holdhoz közelebb, én meg a föld középpontjához.)

Az akasztás volt az egyetlen dolog, melyben összpontosult mindkettőnknek az ideálja: ott először fölhuzzák az embert (a Miska kedveért), azután leeresztik a sirba (az én kedvemért).

Mikor az érettségi vizsgálatot letettük, apáink egy-egy kivánságunk teljesitését igérték. Miska azt kivánta az apjától, hogy vigye föl őt a Gross-Glockner csúcsára, én pedig azt óhajtottam, hogy vigyen le az aggteleki barlangba.

Ilyen ellentétes hajlandósággal mi a lehető legjobb barátok voltunk. Én Zenithnek hivtam őt, ő Nadirnak csufolt engem. Csufolhatott is, mert az én törekvéseim csak ideálisak voltak, mig ő egészen komolyan szőtte fellengző terveit.

Mindig leste a lapokban az idegenek névsorát, hogy nem érkezik-e ide valami gazdag angol, vagy amerikai. Ő ahhoz beáll inasnak, s majd azzal körülutazza a világot. Csak egyszer Indiába eljuthasson! Oda már közel van a Himalaya. Vagy egyelőre talán a Kaukázus is elég lesz. Leste egyre, hogy nem tör-e ki valami cserkeszforradalom, nem támad-e föl Shamyl, hogy majd ő akkor a Kaukázusba megy az oroszok ellen harcolni s közben megmászsza a hegyeket. Addig is szorgalmasan följárt a Gellérthegyre, télen-nyáron, esőben-hóban fölszaladt s megint leszaladt róla. Vagy elgyalogolt Gödöllőre, meg visszagyalogolt onnan Budapestre. Igy edzette testét a jövendő nagy utakra. Csak a léghajózáshoz nem tudta hogyan készitse elő magát. Annyit megtehetett, hogy mindig negyedik emeleten lakott s mindig kinézett az ablakon, hogy a magasságokhoz hozzá szoktassa magát s ne szédüljön később, ha majd még nagyobb magasságokról dugja ki a fejét. Minden vasárnap fölment a budai Mátyás-templom tornyába: ez már igen tisztességes magasság s szoktatónak nagyon jó.

Egy napon belép hozzám. Éppen a második alapvizsgára készültem. Ráüt a könyvre és suttogva szól:

– No, Péter, holnap utazunk.

– Én nem.

– De te is jösz, ha szépen kérlek.

– Tán Amerikába?

– Nem, Göbecsre.

(Ez volt közös szülőfalunk, honnan oly régen elszakadtunk.)

– Mit keresünk mi Göbecsen?

– Megkeressük a szülőházamat.

– Mit akarsz vele? Nem elég, hogy megszülettél benne, még többet is kivánsz tőle?

– Majd meglátod estére. Holnap reggel tehát indulunk. Légy készen.

Estére két hordár majdnem megszakadt egy faláda terhe alatt, melyet szobámba cipeltek. Miska is segitett nekik s roppant ügyelt a ládára.

– Mi van benne, te? – kérdém kiváncsian.

– Az emléktábla.

Nagyot néztem. Ő ajkára tett kézzel hallgatást intett s megvárta, mig a hordárok eltávoztak. Akkor levette a láda tetejét, a szalmát félretakaritotta s ott egy fehér kőbe vésve ezt olvastam:

– Barátom, – kezdé ő, látva elbámészkodásomat – én egész komolyan készülök az utazói pályára, de mielőtt elutaznám, itthon mindenről gondoskodni akarok. Például nem akarom, hogy a szülőházam elkallódjék. Tizenkét éve elszakadtunk már Göbecsről, ki tudja, hogy pár év mulva föltalálható lesz-e a ház, mely engem szült? S nem tudható, hogy az utókor nem lesz-e hálás e gyöngéd figyelmemért?

– De ha az utókor hálás lesz, akkor majd ellátja ő szülőházadat emléktáblával, mert hisz azt mindig a „hálás utókor” szokta megtenni.

– Hátha már akkor késő lesz. Kihal a nemzedék, mely látta születni Pácz Mihályt s nem lesz, a ki a hálás utókort nyomra vezesse.

– Hát akkor legalább változtatást, egyszerüsitést ajánlok a szövegen. Ajánlom ezt az emléktáblára:

– Ez az utolsó sor egy gyöngéd célzás, a mely a hálás utókornak szól, – fejezém be mondókámat s Mihály elfogadta a változtatást.

Másnap korán reggel egy öreg kőfaragó állitott be lakásomra, a ki lefaragta az első szöveget s helyébe véste a másodikat. Most már indulhattunk.

Az angol bank kincseit nem őrzik oly szigorral, mint mi az emléktáblát. A vasuton még csak megjárta a dolog, de a mint leszálltunk, hogy parasztszekéren menjünk tovább, kezdődött a kellemetlen rész. Miska a kocsit nem engedte ügetni, mert akkor döcögött s a kőtábla eltörött volna. Ha lejtőn mentünk lefelé, akkor mind az öten (én, Miska, kocsis és a két ló) nekikapaszkodtunk a szekérnek s tartottuk, hogy el ne szaladjon. Este későn érkeztünk Göbecsre.

Ugy kellett mindenkit fölébresztenünk: kutyát, kocsmárost. A kutya ugatott is aztán mérgiben, a kocsmáros meg káromkodott. Néhány, vásárra utazó bábus aludt a szín alatt. Mihály azt mondá, hogy maradjunk kint, őrizni az emléktáblát, hogy ezek az emberek el ne lopják. Mondám, hogy inkább akkor lopnak, ha észreveszik, hogy őrzünk valamit. Az ülés alatt jól el van dugva. Mihály szóba ereszkedett a kocsmárossal.

– Emlékeznek-e itt még a Pácz-familiára? – kérdé.

– Hallottam emlegetni, hogy azt is a marhavész pusztitotta ki.

– A marhavész? – szólt Mihály s közelebb lépett az emberhez, megnézni, hogy szemtelen-e, vagy csak álmos.

– Igen, mert elvitte minden marhájukat, azután utánuk pusztultak innen ők is.

Mihály megnyugodva visszalépett, a kocsmáros mind a kettő volt: szemtelen is, meg részeg is.

– Áldom az istenemet, – szólt, – hogy ez az emléktábla eszembe jutott. Látod, milyen botrány volna, ha ez az ember az emléktáblával megjelenő hálás utókornak adogatna ilyen feleleteket! Él-e még az öreg Cserző Mári? – kérdé a gorombát.

– Él.

– No, ő lesz a mi kalauzunk.

Másnap már hajnalban talpon voltunk. Elérzékenyülten néztem körül: megismertem a hidat, a mely alá a bika bekergetett, megismertem a fűzfát, melyről apám azt a hajlós vesszőt metszette, melylyel engem, a bikakalandort megvert. Könnyek gyültek a szemembe, mint akkor.

Mári néni nagyon megörült, s rögtön csatlakozott hozzánk, egész uton esküdözvén, hogy a ház azon a szent helyen áll, a hol akkor.

– Ezért bizony elég kár volt elhivni, – dörmögém, – ezt magunk is tudtuk.

– Nem is azért hivtam, hanem 1. mert hiteles személy és tanubizonyság rá, hogy az az igazi ház; 2. csak ő mutathatja meg az ágy helyét, a hol születtem, s a bölcső helyét, a melyben ringattak.

Közeledtünk a házhoz. Én már azt hittem, ott is vagyunk. Megálltunk és körülnéztünk. A kilátást elzárta előlünk egy birkaakol, melyből épp tódultak kifelé a barik. A mint kivonultak, Mári néni beszaladt az akolba.

– Misi urfi, tessék bejönni hamar, – kiabálta onnan belülről.

Mit akarhat? beléptünk. Az öreg egy sarokban állt és szemeit törölgette. Irtóztató juhszag volt. Befogtuk az orrunkat.

– Ne tessék sirni, ifiur, – mondá hüppögve, – itt állt az ágy.

– Miféle ágy?

– A kiben születni tetszett, ühüm, hm… itt a bölcső, mintha most is látnám benne az aranyost (és egy otthon maradt beteg birkára mutatott), az az a jó levendulaszagu kaszten…

(Csak legalább az a levendulaszag volna most itt, – gondolám.)

– Nyomorultak! – orditott föl Misi, – birkaakolt csináltatok szülőházamból. Ki tette ezt?

– Az uraság. A közbülső falakat szétbontotta…

Lesujtva hagytuk ott az aklot. Az emléktábla beillesztése természetesen szóba se jött. A kocsmába menet egy csinos ház előtt nagyot dobbant a szivem: szülőházam volt, most egy gazdag paraszt lakott benne.

– Miska, – mondám halkan, – egy eszmém van. Lemondok javadra a szülőházamról. Ez az e! Tegyük erre a táblát s én hallgatni fogok, mint a sir.

– Nem ékeskedem pávatollakkal.

– – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – -

Az emléktáblát szépen visszavittük Budapestre s most a padláson van. Ezen a csekélységen mult, hogy Miska nem lett nagy utazó.

EGY FELÖLTŐ KALANDJAI.

Egyszer, ugy ősz vége felé, késő éjjel, hazakisértem egy jó barátomat, a ki a Dunaparton lakott.

Finom, hideg, sürü eső szitált, mely átjárta ruháinkat, besiklott a nyakunkba, belevette magát a bajuszunkba és sokkal kellemetlenebb volt egy becsületes, őszinte, harsogó zápornál. Mig azonban a Belváros szük utcáin, a házak mellé lapulva haladtunk, addig türhető volt az állapot. Kirugó erkélyek és hatalmas cégtáblák alatt meg-megálltunk egy pillanatra, hogy ne érezzük a vizet, mely láthatatlanul az arcunkhoz csapódva azt a hatást tette ránk, mintha fagyos pókhálók ellen kellene küzdenünk, egy régen elhagyott, néptelen város utcáin.

De a mint kiértünk a Dunapartra, onnan éjszakról, a Gül-Baba sirja felől, zugó szélrohamok jöttek és végigsöpörték a két partot. A megkorbácsolt folyam harsogott s a nagy hid láncai csikorogtak.

Összébb huztuk felöltőinket s a ház elé értünk. Az én fogaim vacogtak, mert a szél át- meg átjárt. Az ellen nem volt védekezés.

Miközben a házmestert vártuk, jó barátom rám nézett:

– Te fázol.

– Nagyon.

– Hálj nálam.

– Nem lehet. Dolgom van reggel otthon.

– Akkor legalább vedd fel az én felöltőmet. Ez sokkal melegebb.

Valóban nagyon szép felöltő volt. Barna alap, világos-sárga sávokkal. Bokáig ért, s pompásan simult a testhez. Csak ránéztem és már nem fáztam annyira.

– Nem bánom.

Ezzel ott kint, a kapu alatt, felöltőt cseréltünk.

– Vigyázz rá, majdnem egészen uj! A tavaszszal csináltattam. Szervusz.

Elváltunk s örültem, hogy ujra bevehettem magamat a szük utcába s csak messziről hallottam a folyam felett nyargaló szél jajgatását.

Valóban sokkal jobb felöltő volt, mint az enyém. Az enyém olyan kis vékony, jukker-felöltő volt, mely csinosan simult a testhez, kiemelte a derék karcsuságát, de mindent tartott, csak meleget nem. Jogászgyerekek szoktak ilyent viselni, de csak télen.

Hazamentem, a vizes felöltőt az előszobában szegre akasztottam s boldog voltam, hogy az ágyamba bujhattam.

Másnap reggel azt mondja a feleségem, hogy az éjjel csonttá fagyott minden, s ő már ki is készitette a téli kabátomat. Abba menjek ki. Biz az jó lesz.

Délután találkoztam a jóbarátommal a klubban. Mind a ketten téli kabátban voltunk.

– Majd a felöltődet hazaküldöm, – mondám.

– Nem sürgős. Ránk köszöntött a tél. Azt hiszem, tavaszig nem lesz rá szükségem.

El is feledkeztem róla vagy öt napig. Egyszer ebédelés közben megszólal a feleségem:

– Szólt a maga szabójának?

– Mi végből?

– Hogy jőjjön el a téli kabátjáért. Hiszen tudja, meg akarjuk fordittatni. Igy már nagyon kopott.

– Persze, hogy szóltam. Nem is tudom, miért késik.

A szobaleány, a ki éppen a pecsenye-lét öntötte az abroszra, megszólalt:

– Itt volt kérem, a szabó.

– Hát aztán mit mondtak neki?

– Nem mondtunk neki semmit, hanem odaadtuk a kabátot.

– Miféle kabátot?

– A ki az előszobában lógott.

Rosszat sejtettem.

– Szerencsétlen, mit tettetek!

– Kérem, a nagysága mondta, hogy majd az ur kabátját kiakasztja az előszobába s ha a szabó korán reggel talál jönni, csak adjuk oda neki.

– És a szabó korán reggel jött?

– Igenis, utána való reggel, hogy a nagyságos ur olyan későn éjjel gyütt haza.

(Bár inkább az a szabó ment volna haza késő éjjel.)

– Mi történt? – kérdé a feleségem aggódva.

– Az történt, hogy ezek Lászlónak az ujdonatuj felöltőjét odaadták a szabónak, hogy forditsa meg.

– Jesszus! Menjen rögtön a szabóhoz. Minden szabó lassu.

Ez a mondás ugyan nem vonatkozik a szabóélet minden ágára, mert például a kontóbenyujtásban ők nagy sietséget szoktak kifejteni, de azért egy kicsit reménykedtem.

A szabó igen barátságosan, hajlongásokkal, több izben hangsulyozott nagyságos urral fogadott. Mindez nekem nagyon jól esett, mert azt következtettem belőle, hogy még hozzá se fogott ahhoz, a mi rá volt bizva.

– No, Horváth ur, hogy vagyunk a munkával?

– Nagyságod meg lesz velem elégedve.

– Csak leszek… tehát még hozzá se fogott. No, ugy-e nem fogott hozzá? – mondám biztatólag.

– Hohó, sőt ellenkezőleg. Pista!

A háttérből egy inasfiu bontakozott ki.

– Hozd ide azt a kiforditott sötétkék felöltőt.

Ahán, sötétkék felöltő. Akkor sebaj! Már látom, hogy más ruhadarabbal téveszti össze a László felöltőjét.

Pista a következő percben egy elegáns sötétkék felöltőt teritett a pudlira.

– Tessék!

– Nem az, édes Horváth ur, nem az. Az enyém barna volt, világos-sárga sávokkal.

– Igen, kivülről, de ez a visszája.

Megnéztem belülről: ugy volt.

Egek, hogy adjak vissza én egy sárga felöltőkabát gyanánt egy sötétkék übercigert! Le voltam sujtva.

– Szebb volt a régi szine, – mondám lesujtva.

– Helyes! – felelt Horváth ur, – ez az én nézetem is. Nem volt érdemes a megforditás, mert a külső viseltessége nem kivánta. De igy is jól fest.

– Tudja mit, Horváth ur, tegyen rá valami szép gallért s küldje haza, a lakásomra.

– Gallért übercigerre? Még nem fordult elő praxisomban.

– De azért megteszi?

– Kuncsaft parancsol, iparos engedelmeskedik.

Pár óra mulva otthon volt a kabát, s fizettem érte nyolc forintot. A magam téli kabátja pedig kopottabb volt, mint valaha.

Ekkor leültem s jó barátomnak a következő levelet irtam:

Kedves barátom!

A felöltőt, melyet kölcsön adtál, előszobámból ellopták. Kötelességemnek tartottam helyette egy ujat venni neked. Ölel igaz hived

X.

László nem akarta elfogadni. Én kétségbeesetten erőltettem. Csak nem tehetem meg azt egy emberrel, hogy kiforditom s még meg is tartom a kabátját? Végre belenyugodott, s csak azon bámult, hogy olyan pompásan illik neki. Nekem nem mondta, de hallottam, hogy másutt siratta egy kicsit a régi sárga kabátját, mely a régi Karszkopf-cégnek utolsó erőfeszitése volt. Utána mindjárt csődöt mondott.

Elmult a tél, s utána még néhány évszak, abban a sorrendben, melyet mindnyájan ösmerünk (nem volt semmi ok a sorrend megváltozására) s mi régen elfelejtettük az esetet. László viselte hiven a kék felöltőt és nem sejtette, hogy a régi oly közel hozzá rejtőzik.

Valamelyik tavaszon (a hópelyhek már eltüntek, de a fecskék még nem tértek vissza) László izgatottan jön hozzám, s mondja:

– Emlékszel az én sárga felöltőmre?

Megdöbbentem.

– Hogyne?

– A melyet elloptak tőlem?

– Emlékszem.

– Nos, képzeld, visszakerült hozzám.

– Lehetetlen!

– De biz ugy van. Még hozzá egészen jó állapotban. Mintha ama bizonyos lopás óta egy szekrényben őrizték volna.

– Talán másik?

– Jól megnéztem. Ugyanaz.

– Csudálatos dolog. Hogy történhetett?

– Odaadtam a szabómnak a kék felöltőt, a melyet tőled kaptam ajándékba, hogy – forditsa meg…

– Most már értem! – kiáltám.

– Mit értesz most már?

– Semmit, csak folytasd.

– Elküldöm neki a kéket és hazaküldi a régi sárgát. Azzal rohanok hozzá, hogy ez nem az én kabátom, a szabó esküdözik mennyre-földre, hogy az enyém, ekkor én kijelentem, hogy igenis az enyém, de a régi, melyet elloptak tőlem… A szabó meg van sértődve… mutatja a belsejét, mely kék volt… becsületsértés: pörrel fenyegetődzik. Ne tartsam én őt olyan szamárnak, hogy forditást fizettessen s uj kabátot adjon ezért az árért… Én meg ott állok és egy szót sem értek az egész dologból…

– No, majd én megmagyarázom.

És elmondtam neki az egész históriát. A fejére ütött és kiáltá:

– Most már mindent értek!

– Mit mindent?

– Hogy a kék felöltőm külső felső zsebe miért volt jobboldalt, a belső zsebe pedig baloldalt. Tisztességes kabátoknál épp ellenkezőleg szokott lenni.

… Azóta csak a munkáimnak a forditását engedem meg.

AZ ÜLDÖZÖTT FRAKK.

Kedves frakkom, mely annyi bál, bankett, piknik, templom- és zászlószentelés, tisztelgés, lakodalom (a magamét kivéve) viharát és veszedelmét kiállottad, immár földi maradványaid pusztuló-félben vannak.

Pedig mennyire óvtalak és gondoztalak, pezsgőben, borban, likőrben fürösztöttelek, ha egészséged állapota aggasztó volt, levegőváltoztatás céljából vidéki bálokra vittelek, több izben meleg szabóvasaló-kurában részesitettelek és mindhiába!

Megöregedtél s kivánod ismerni a hont, hol a handlé virul.

Légy nyugodt, odakerülsz nem sokára.

Ezt a beszédet tartottam frakkom fölött, mikor az atléta-bálból reggel nyolc órakor hazaérkezvén, a pezsgőt kifacsartam belőle.

A pezsgőt facsartam és könnyeim facsarodtak ki.

Ledobtam a derék ruhadarabot s ágyba fekve, csakhamar az igazak és fáradtak álmát aludtam.

… Rendezői szaladgálások, százötven tour és retour, kotillion, egy csomó csárdás annyira kimeritettek, hogy csak délután ötkor ébredtem föl.

Az álmaimat tündériekké varázsoló báli szépségek helyett egy hordár állt előttem s levelet nyujtott felém. Fölbontottam. Igy hangzott:

„Pajtás! Az éjjel a ti bálotokon, mikor a kotilionbukétokért tolongtam, lehasitották a frakkom szárnyát. A mai kalikóbálra add ide a tiédet, te ugy se mégy, nekem pedig huszonkét randevum van. Szervusz. Arnold.”

Hanyagul mutattam kedves frakkomra, a hordár fölragadta s távozott.

Sokáig merengtem frakkom hült helyén s ugy tettem, mint a novellahősök szoktak tenni, tudniillik „bodor füstkarikákat eresztgettem a levegőbe”.

Eközben fölébredt elv- és lakótársam, László, s együtt novellahősködtünk és diskuráltunk egy jó darabig.

Odakint már besötétedett. Ezt a napot sikerült eltöltenünk a nélkül, hogy több világosságot láttunk volna belőle, mint a mennyi a betett ablaktáblák hasadékain beszivárgott.

Ez a világosság azonban éppen elég volt ahhoz, hogy elsötétedését észrevegyük. A szobaleány lámpát gyujtott s mi fölkeltünk.

Benéztünk Lászlóval a szinházba, aztán a Szikszayba s ugy féltiz óra tájban hazavetődtünk.

Ekkor a szobaleány egy vastag levélboritékot nyujt át, melyet takaritás közben a földön talált. Azt hitte, levél is van bent.

Hamar belenézek, nincs bent. Teringettét! Hol az a levél? Gondolkozzunk. A levelet szombat este kaptam, mikor már föl voltam öltözve az atlétabálra. Fölbontottam, elolvastam, a kopertát – ugylátszik – a földre dobtam, de hol a levél?

– A frakkod zsebébe dugtad, – szólt László, – s bent is maradt.

A levél a legveszedelmesebb természetü volt… Gyöngéd női irás, kedves helyesirási hibák, csók, ölelés, vigyázatlanul aláirt név… Rögtön el kellett volna égetnem… Óh, én őrült spanyol! Ő el van veszve, én is el vagyok veszve, ha a levél el van veszve, én meg vagyok veszve… Óh Lear, verd e kaput! kiálték s ütöttem a fejemet, bölcsen tudván, hogy ott ugysem sántulhatok meg.

*

De még ha megsántultam volna is, szaladtam volna Arnold barátomhoz a frakkért, e nyomorult ruhadarabért, mely még utoljára is ilyen kellemetlenségeket okoz az embernek.

Arnold nem volt otthon. Randevui már este kilenckor kezdődtek, pedig akkor még a mosogatásnak sincs vége.

Inasa, egy falujabeli facér szabólegény, a kinek előszobájában kegyelemből lakást adott s kinevezte inasnak, jelentette, hogy az ifiur csak kedden reggel jön haza. (Mi az ördög, hát huszonkét találka két napig tart!)

Lázas izgatottsággal rohantam haza. Otthon a fiuk kompániája ferblizett, valóságos kártyabarlang volt, kilenc forint állt a kasszában, de megjelenésemre nem ugráltak ki az ablakon, persze a második emeletről bajos lett volna. (Óh akkor édes volt a ferbli, nem lévén még – megengedve.)

– Hol a frakkod? – bődültem Lacira.

– Hova mégy?

– Kalikóba.

– Van eszed?

– Van! De frakkom nincs, ide a tieddel.

Ekkor már kapkodtam magamra a ruhadarabokat s mig az ingbe beleraktam a báli gombokat, a folytonos unszolásra beálltam a ferblibe. Mikor az utolsó gombot beletettem, kihuztam a cukasszát. Pokoli harag. Dühösek voltak. A kilenc forintot zsebre gyömöszöltem.

– Menj a pokolba!

– Megyek már.

– Ki után veted magadat?

– Frakkom után.

Ezzel belebujtam Laci frakkjába, melyből két frakkot és több mellényt szabathattam volna magamnak. A fiuk nevettek: „Hé, hova bujtál? Te, gyere már elő abból a frakkból!” Mindegy, mennem kell, azt hiszik majd, hogy kosztüm. Elvágtattam.

*

Ah, itt vagyok a redouteban; roppant tömeg. Majd az étteremben cirkálok, ott lesz az én Arnoldom, frakkom, levelem. Ismerem légyottjainak kitünő étvágyát.

– Szervusz Sipi! – kiált egy dominó s belém kapaszkodik.

Jaj, végem van!

– Te, kinek a frakkjában vagy?

– A nagyapáméban.

– Szép frakk.

– Nemcsak szép, de nagy is, – felelém.

– Az nem szép benne, hogy nagy.

– Azaz nem szép tőle, hogy nagy, de minthogy nagy, tehát nem kicsi, de nem nagyon… eh, vigye el az ördög ezt a témát, nem tudsz okosabbat beszélni?

– Te izgatott vagy és keressz valakit. Hova sietsz?

– Az éttermekbe.

– Akkor siessünk.

Tudtam, hogy ezzel megsarkantyuzom hölgyemet, csak ugy törte előttem az utat.

Az éttermeken keresztül-kasul nyargalásztunk. Arnold sehol.

– Üljünk már le.

Leültünk. A hölgy dühösen csenget, pincér persze nem jön, a minek (először életemben) örültem.

– Engedd meg, bájos ismeretlen, hogy magam keressem föl a pincért.

– Okosan. Fácán, osztriga, pezsgő.

Ühüm! gondolám, hát egy kis kinai fecskefészek nem kellene? Tova száguldottam s messziről megmutatván várakozó hölgyemet egy pincérnek, tizenkét krajcár lefizetése mellett egy pohár sört utalványoztam ki neki… Miért köt bele a nagyapám frakkjába?

*

Végre egy fülkében megláttam Arnoldot.

– Pajtás, egy órája üldözlek.

– Mit kivánsz szép maszk?

– Ne bolondozzál! Hol a zsebem? – s ezzel belenyulok frakkom (már mint az ő frakkja) zsebébe.

– Mit akarsz? Neked is fizessek vacsorát?

– Egy levél volt a frakkom zsebében. Bent felejtettem. Hol van.

– Hát bizonyosan még most is benne van.

– De ugy látom, nincs.

– De nem látod, mert a frakkot se látod.

– Hogy-hogy?

– Hát a frakkod nem pászolt rám, mást hajszoltam föl, a tiedet pedig otthon hagytam.

– Add ide a kulcsodat.

– Nesze.

Ott hagytam a kalikóbált s rohantam Arnold lakására.

*

Berontok. Inas nincs, frakk nincs, mindent fölturkáltam, néhány szerelmes levélen, res- és suszterkontón s zálogcédulán kivül nem találtam egyebet.

A szomszéd szakácsné fölvilágositott, hogy az inas frakkban a Buzelkába ment.

A gazember! Az én frakkomban feszit.

Lángoló dühhel rohantam a Buzelkába. Ott táncolt a fickó a terem közepén s kurjongatott, mintha csak elit-bálon járt volna souper-csárdást.

– Nyomorult! Hol a levelem?

– Ereszsze el a nyakamat.

Akkor vettem észre, hogy ingujjban táncolt. Azért ment frakkban, hogy azt levethesse? Hát érdemes frakkot tartani?

– Hol a frakk?

– Hát uraságodé? A gardrobba tettem, mert nem az enyém, hát vigyázni köll rá.

– Köszönöm.

A ruhatárban egy mécs és egy öreg asszony pislogott; kiváncsi voltam, hogy melyik alszik el hamarább, de nem volt időm bevárni. Stentori hangon kiálték:

– Kérek egy frakkot!

Egy átsétáló pincér odasietett. Valószinüleg olyan hangon mondtam, hogy „kérek egy pohár sört”.

Átkutatták az egész gardrobot, de frakkot nem találtak. Az öregasszony esküdözött, hogy a gardrobban tizenöt év óta nem fordult meg frakk. Elnyűtt szalonkabátokat mutatott be, mint legelőkelőbb látogatókat.

Világos! A frakkom el van lopva.

Az inas bocsánatot kért s roppantul kétségbe volt esve, hogy – most már ő miben megy haza, mert télikabátja nincs.

Azt tanácsoltam neki, hogy ne menjen haza, mert onnan ugyis kidobják; különben lopjon magának ő is egy kabátot.

*

Búsan és fáradtan cammogtam haza. Tehát frakkom és levelem tolvajkezekbe került. A frakkot sajnálom, mert régi családi jószágom volt, de a levél nyugtalanit.

Otthon még mindig folyt a ferbli.

– Te Sipi! A háziasszonyunk hazajött valami estélyről s egy kuvertet küldött be. Nesze.

Bágyadtan fölbontottam. Hihetek-e szemeimnek? Álmodom-e, vagy ébren vagyok? szavaltam. Kergetett levelem volt. Mellette a háziasszony pár sora: „Reggel esett ki, mikor a szobalány a frakkját kefélte, gondoltam, hogy valami drága szerelmes jószág, most nem adhatom át, mert alszik.”

– Vivát Soroksár! Laci, fölemeljük a lakáspénzt. Oszsz kártyát, Béla.

… Reggelig összeferbliztem egy fél frakkot.

KEMENCSIK JÓNÁS OLÁHORSZÁGBAN.

A szappanyos.

Mikor én Kemencsik Jónással megismerkedtem, akkor már szappangyára volt neki Budán, a Gellérthegy oldalában.

Speciális oka volt neki Budára menni. Azt tartotta, hogy ott a szappannak nagyobb jövője van, mert a mosdási szenvedély még csirájában szunnyad. S ezt a szenvedélyt az ő utólérhetetlen szappanja fogja fölébreszteni. Ha aztán egyszer fölébred, elemi erővel fog kitörni s a Kemencsik-féle szappan diadalmaskodik. Mert a budaiak olyan lokális patrioták, hogy másutt gyártott szappannal a világért se mosakodnának.

Ez volt Kemencsik Jónás okoskodása, mikor budai szappangyárát megalapitotta. A Gellérthegy alá meg ugy jutott, hogy ott olcsóért volt eladó egy ház, melyben a főváros hatósága eltiltotta a lakást. Eltiltotta pedig azért, mert egy szikla lógott az épület fölött, mely minden pillanatban leszakadással fenyegetett. Kemencsik Jónás megvette a házat s aztán folyamodott, hogy engedjék meg neki abban nem lakni, hanem szappant gyártani. Az illető bizottság, mely a kérvényt tárgyalta, valószinüleg ugy okoskodott, hogy a szappanosok már elegen vannak s azért nem baj, ha Kemencsik olyan helyen gyártja a maga portékáját, a hol esetleg könnyü szerrel elpusztulhat, ezért kiadta az engedélyt.

Én akkor propeller-kapitány voltam, a mi különösen télen igen unalmas foglalkozás. November végén, mikor kis hajómat szárazra vontatták, rendesen kardot kötöttem, s minden este beültem a „Három nyolcas”-hoz cimzett budai kocsmába, hol engem nyugalmazott tengerésznek tartó rácvárosi hiveim előtt a lisszai és a trafalgari tengeri csatákról meséltem.

Itt ismerkedtem meg Kemencsik Jónással. Borzasabb embert keveset láttam életemben. A kefe és fésü föltalálásáról nem tudott még semmit. Vad tekintetü szemei és kiálló fogai tetézték a rémes hatást, melyet mindenkire tett. S ebben a külsőben oly szelid lélek lakott, mint a nap felé repülő pacsirtában, vagy az állatkerti struccban, az etetés után. Nem vétett ő a világon senkinek s csöndesen főzte a szappant veszedelmes gyárában. Eleinte nagyon bizalmatlan volt irántam, mert azt hitte, hogy sötét bronzbőröm a szappantól való idegenkedésemnek a bizonysága. De mikor rájött, hogy ez a bőr hajóskapitányi mivoltomnak következménye, barátságosan közeledett hozzám s legujabb szappanjából fölajánlott egy tiszteletpéldányt.

– Vannak önnek gyermekei? – kérdé oly mély hangon, hogy kénytelen voltam behunyni a szememet, nehogy elszédüljek.

– Vannak.

– Akkor ez a szappan éppen jó. Tudja, hogy a gyerekek mindent meg szoktak enni, igy a szappant is… Azért én külön gyerekszappant gyártok, mely édes és cukor gyanánt is megehető. Ez nem ártalmas.

Egy eszme villant meg a fejemben.

– Nem exportált ön soha szappant Oláhországba?

Az ember ijedten fölugrott és mondá:

– Mit akar ön Oláhországgal?

– Csak azt akarnám tudni, szappanos volt-e ön már ama bizonyos román ember idejében, a ki megette a szappant?

– Nem voltam. Ez az egész?

– Ez.

– Ön tehát semmi egyebet nem tud rólam, kapcsolatban Oláhországgal?

– Tengerészkapitányi szavamra, nem.

– Hát tudjon meg mindent, – szólt ő és karon ragadva, a szabadba vonszolt.

Itt kezdődik az ő elbeszélése.

Elballagtunk a gyárba, melynek udvari része állott egy kutyából és egy kocsiból; az előbbi az utóbbit huzni szokta. Azonkivül találtam két szobát, az egyikben nagy tűzhelyet, több katlannal, másikban kész szappant mázsaszámra.

Kemencsik sajtot tett elém borral. A sajt erősen szappanszagu volt, a mi kellemesen lepett meg, mert ki nem állhatom a sajtszagot. Enni nem ettem belőle. Ő hanyagul végigdőlt a szappankereveten s megkezdé elbeszélését:

Az emberevő.

Kevesen tudják azt, a mit ön most hallani fog. Mielőtt a mai polgári nyugalom kikötőjébe eveztem volna, kalandos életet éltem. Ön, a ki mint tengerész világokat járt be, érteni fogja, mit jelent ez.

(Pirulva sütöttem le előtte tekintetemet.)

Eleinte ki akartam vándorolni Amerikába, de Rákospalotán lemaradtam a vonatról s Ujpesten ütöttem tanyát. Egy ideig mint éjjeli őr tartottam fenn magamat, mert ábrázatomnál fogva nappali foglalkozásra be nem vettek. De mióta a város éjjeli őröket tartott, még több betörés történt. Ezért az éjjeli őröket mind elcsapták. Én bebizonyitottam ártatlanságomat, mert kisült, hogy mindig aludtam; de éppen ezért elcsaptak. Az éberséget kivánó foglalkozásra határozottan nem születtem. Ekkor föltettem magamban, hogy olyan pályára adom magamat, melyen álmosság mellett is megállhatja helyét az ember. Az akadémikus állás nagyon vonzott, de nem volt protekcióm. Vicinális vasuthoz mozdonyvezetőnek bejutni: ez is igen kecsegtetett, de a részvényesek közt sem voltak összeköttetéseim. Akaratom ellenére bejutottam a hitelezők védegyesületébe kézbesitőnek, s bár szivemből kárhoztattam a hitelezők tömörülését, hiven szolgáltam a társulatot, mindaddig, mig az adósok is meg nem csinálták a maguk védegyesületét. Akkor ehhez csaptam át, mert ez sokkal népszerübb és hatalmasabb volt. Hogy teljes kvalifikációm legyen, még adósságot is csináltam. És mikor fizetésre került a dolog, oly szilárdan ellentálltam a hitelezők támadásainak, hogy az adósok egyesülete örökös disztaggá választott s albumot nyujtott át nekem, megóvatolt váltókból összeállitva. De hazai törvényeink oly sok módot nyujtanak a hitelezőnek adósa zaklatására, hogy innen is el kellett menekülnöm. Ekkor beláttam, hogy nincs más hátra, mint kivándorolni.

Szörnyen töprengtem: Amerikába menjek-e? Talán, ha hire menne, itthon az én kocsimból is kifogná a lovakat a lelkes ifjuság? Nem, nem megyek Amerikába: az operettben mindig gyöngének éreztem magamat. Gyerünk Keletre, ott még fejedelem is lehet az emberből, ha irni és olvasni jól tud.

Legelőször Romániába gyalogoltam. A határon megállitottak, azt hivén, hogy székely kivándorló vagyok. Mikor kisült, hogy egyenesen Budapestről jövök, tovább eresztettek. Ez bizonyosan az ugynevezett székely-egyesület intézkedése, mely a székely-kivándorlás ellen minden esztendőben Budapesten közgyülést tart s ha ez kevésnek bizonyul, bankettet is rendez.

Romániában eleinte finom életem volt, mert száz frankkal rendelkeztem. A mint ez elfogyott, a legnagyobb nyomorba jutottam. Gyermekkorom óta olyan természetem volt, hogy jobban szerettem kétszer jóllakni, mint egyszer éhesen maradni. Ilyennek alkotott a természet s a házinevelés, s most keservesen bünhődtem érte.

Egy szép őszi napon azt vettem észre, hogy a mint egy templom kapujában ülök, egy alacsony, erőteljes, szürkeszemü ember merőn rám szegezi a tekintetét.

– Mi baja? – kérdé tőlem magyarul.

– Nagyon éhes vagyok.

– Nem gyógyithatatlan betegség.

– De nincs pénzem orvosságra.

– Tartson velem, – biztatott ő.

S karöltve beléptünk a legközelebbi patikába, akarom mondani kocsmába, a hol ismeretlen jóltevőm számlájára habozás nélkül megebédeltem. Csak a bor volt olyan rossz, hogy nem lett volna kár ostyában bevenni.

A kocsmában megtudtam, hogy ismeretlen jól tevőm egy Batár nevezetü székely ember, a ki szerencsét próbálni jött Oláhországba. Mindent próbált már, de még szerencséje nem akadt. Kapitálisa kétféle volt: igen sok a fejében és igen kevés a zsebében. De ő azt remélte, hogy ha az utóbbit az előbbivel megsokszorozza, nagy summára fog szert tenni. Mikor jóllaktam, kijelentette, hogy ezt a számtani műveletet az én segitségemmel fogja végrehajtani.

– Nézett ön már a tükörbe, honfitárs? – kérdé.

– Gyakran.

– Tudja-e, hogy ön egy félelmes ember?

– Mondják, – felelém szerényen.

– Önt Ausztráliában az angol kormány itélet nélkül fölakasztaná.

– Miért? – kérdém nyugtalanul.

– Mert mindenki megesküdnék rá, hogy ön rendesen embert eszik.

– Becsületszavamra mondom, hogy sohase ettem.

– Hiszem, hiszem; de, szerencsénkre, más nem hiszi.

Ezzel közelebb tolta hozzám a székét és megösmertetett pokoli tervével.

Két nap mulva a bukaresti vásártéren egy uj deszkabódé emelkedett. Ajtaja fölé messzelátszó betükkel ez volt irva:

Itt emberevő pápua mutogattatik.

Szerénységem nem tiltja elárulni, hogy ez az emberevő pápua én voltam.

Mostani külsőmhöz képzeljen még hozzá egy skatulya suvikszot, de rám kenve, azonkivül török ruhát és csörgő rabláncokat. Batár minden negyedórában kivezetett, megmutatott az egybegyülteknek, én morogtam és a fogaimat csattogtattam. Ezzel az előadás véget ért.

Fájdalom, közönségünk nem volt. A vásárteret ugy elárasztották a német kóklerek, hogy a mi üzletünk nem tudott felvirágozni. Jövedelmünket napról-napra fölemésztettük; különösen én olyan kolosszális étvágynak örvendettem, hogy ha valódi emberevő lettem volna, Romániából a lakosság erős fogyasztása miatt valószinüleg kiutasitottak volna.

Ekkor Batár elővette azt a kapitálist, a melyik a fejében volt, s pár óra mulva a bódé ajtaja fölött, a régi fölirás alatt, a következőket olvasta a publikum:

1000 frankot kap, a ki meg hagyja magát enni.

Kiderült, hogy ez az eszme kitünő volt. Tódult a közönség, lesni azt a vakmerőt, a ki ezer frankért meg hagyja magát enni. Én roppant vidáman csattogtattam a fogaimat s boldog vérszomjusággal csörgettem a láncaimat. Batár, a gazdám, pedig oly örömmel és szenvedélylyel suvikszolt ki minden reggel, hogy vérem is kiserkedt a bőröm alól.

Igy ment ez egy hétig s nyakig usztunk a pénzben.

Egy napon, mikor Batár azt a szokott kérdést intézte a nagyközönséghez, hogy nincs-e valaki a tisztelt jelenlevők közül, a ki hajlandó magát elfogyasztatni, előlép Nucuj, a szemközt lakó német panorámás szolgája s azt mondja:

– De van.

– Kicsoda? – kérdé Batár elhülve.

– Én vagyok, Nucuj.

Nekitántorodtam a gazdámnak. Ő oldalba lökött és sugá:

– Csülökre, magyar! Rá kell ijeszteni. No hát gyere föl, Nucuj, ide a szinpadra.

Nucuj bátran és vigyorogva közeledett. Én morogtam, mint egy sebzett medve, nagyokat toppantottam, Nucuj felé kapkodtam, a szemeimet forgattam s e közben a suviksz patakokban folyt a homlokomról; Nucuj csak vigyorgott.

A közönség tombolva követelte, hogy egyem meg a Nucujt. Néhány báránybőr süveget már hozzánk is vágtak.

– Gyalázat! Csalók! Nem emberevő! – orditottak alulról.

Batár egyre lökött és biztatott: harapjon bele, marja meg. Végre is behunytam a szememet, eltátottam a számat s egy vadállati orditással leharaptam a Nucuj fülét. A boldogtalan áldozat bömbölve rohant vissza a gazdájához, a ki ellenünk fölbiztatta, én pedig fogaim közt egy füllel kővéváltan, minden tagomban remegve s a mennyire egy besuvikszolt embertől telik, halálsápadtan álltam ott.

A publikum először dörgő tapssal üdvözölt, de aztán követelte, hogy egyem meg a kérdéses fület. Ilyen a gusztus Romániában.

– Ezt már nem teszem, – kiáltám végső kétségbeesésemben.

A publikum kezdte előszedni a puliszkavágó kést s mi azt hittük, hogy addig-addig mutogattunk emberevőt, hogy most minket esznek meg. Pedig a különben kellemes emberevésnek éppen ez az árnyoldala.

– Nyomorult, gyáva, – kiáltott rám Batár, – hát majd megeszem én! – s kiragadta kezemből a fület.

A rohanó publikum kővé dermedt. Tehát nem is egy, hanem két emberevő! Általános hátborsódzás keletkezett. E pillanatban bevonult a rendőrség. Mi a másik ajtón kivonultunk, s Csik-Szeredáig meg se álltunk. Itt a magunkkal hozott pénztár tartalmán megosztozkodtunk s ezzel a pénzzel alapitottam meg szappangyáramat, melyet becses figyelmébe ajánlok.

A KEFEKÖTŐ MEG A LÓKÖTŐ.

I.

Szedlák Péter becsületes kefekötő-legény volt, de nem volt szerencséje a mesterségével. Nem hajlam, nem is családi hagyományok vitték erre a pályára. Csak véletlenül esett bele, mint a cigány a meszes gödörbe. Édesanyja ugyanis egy házban lakott egy goromba csizmadiamesterrel és egy szelid kefekötőmesterrel. Valahányszor a kis Szedlák a cipészek közé betette a lábát, a mester szidalmakkal vagy lábszijjal fogadta. Ha pedig a kefés műhelybe ment, a mester nyájas szókkal és cukrosvizzel traktálta. A kefések feje ugyanis azt hitte, hogy ecet van a gyomrában s a vele jó barátságban élő kerületi állatorvos tanácsára cukrosvizzel gyógyitotta magát. Még a bort is cukrosvizzel itta, még husvétkor is cukrosvizzel locsolódzott s mindenkit cukrosvizzel kinált. Nem lehet csodálni, hogy a kis Szedlákban már kora gyermekségében gyökeret vert a kefekötők tisztelete és a csizmadiák gyülölete. Azért senkit se lepett meg, mikor elemi iskoláinak végeztével anyja következő kérdésére:

– No Peti, mi akarsz lenni?

Habozás nélkül ezt felelte:

– Kefekötő.

– Gondold meg, fiam, – mondá az anyja, a ki élettapasztalatait különböző uri házaknál gyüjtötte össze, mint mosóné, – a kefekötőmesterség se fenékig cukrosviz.

Szedlák Peti arcán a cukrosviz hallatára mosolygás vonult végig s még határozottabban felelt:

– Kefekötő.

– Gondolkoztál már rajta?

Minden anya optimista. Még azok az anyák is, a kik mosás utján a köztisztaságot terjesztik. De ez utóbbi kategóriához tartozó anyák közül a legnagyobb optimista kétségkivül özvegy Szedlákné volt, a ki egyetlen fiuörökösét gondolkozással gyanusitotta. Peti nem tudott mit felelni e hizelgésre, hanem hogy anyja ellenállását megtörje, bőgve igy felelt:

– Kefekötő.

Az akarat e háromszoros szilárd nyilvánitásának az özvegy nem tudott ellentállani s másnap Peti már föl volt véve a cukrosvizkedvelő kefésmester műhelyébe.

Igy lett Szedlák Péterből kefekötő, oly időkben, mikor a mesterség már hanyatlani s az üzlet pangani kezdett. Erre Peti csak akkor jött rá, mikor már fölszabadult és legénynyé lett, de okait föl nem derithette. Kevesebbet kefélkednek az emberek? Tán el van árasztva a világpiac a kefék millióival? Vagy nagyon lelkiismeretesek a kefések és elpusztulhatatlan keféket készitenek? Hiába intézte e kérdéseket a saját fejéhez, a nagy buksi nem tudott rá megfelelni.

Egy szép reggelen arra ébredt föl, hogy az egész óriási városban nincs egyetlen kefe se, melynek kötése rája várna. Hiába kopogtatott a műhelyekben, mindenütt csak fél erővel dolgoztak s egész csomó legény volt hely nélkül. Egyik mester rá is mordult:

– Én az ilyen lőgérező, sztrájkoló, kocsmázó, politizáló szabad legényt már föl se veszem. Mikor legtöbb megrendelésem van, ti az általános szavazati jogot sürgetitek.

– Hát ugyan honnan vesz munkást, ha szabad kérdenem?

– Honnan? A váci fegyház minden esztendőben legalább negyven kitanult kefekötőt liferál. Ez rendhez, fegyelemhez, engedelmességhez szokott nép. Ez a legjobb munkás.

Ekkor Szedlák Péter elhatározta, hogy nyakába veszi nagy Magyarországot s megkeresi azt a helyet, a hol ez a közmondás támadt: Iszik, mint a kefekötő.

Ott bizonyosan pompás dolguk van a kefekötőknek.

Miután illedelmesen elbucsuzott édes anyjától („apját leütötte a hajókötél”), nekivágott az Alföldnek, keresni azt a paradicsomi tájat, hol a kefe még az étlapon is rajta van, s bizonyára nemcsak a cigányok isznak suvikszot és esznek rá kefét.

Ment, mendegélt és már majd bele veszett a homokbuckák tengerébe, mikor egy este, valahol a Tisza vidékén, betért egy utszéli csárdába.

A csárda, a csárdásgazda, meg az egész familiája egy cseppet se voltak biztató külsejüek, s Rotschild meg Dárius nem is foglaltak volna oly nyugodtan helyet az ivóban, mint Szedlák Péter.

– Mit akarsz öcsém? – mondá nyugodtan a csárdás és hüvelykujjával nyomogatta pipájába a dohányt.

– Hát nem látja kend, hogy utas ember vagyok?

– Látom, látom, csak azt nem tudom, hogy a legszebbik borjumat vágjam-e le a tiszteletedre, vagy egy félmeszelylyel tegyek eléd a tavalyi karcosból? – mordult vissza a csárdás.

– Hagyja kend azt a borjut ökörré nőni, ki tudja, milyen nagy hasznát veszi. De a félmeszelyest állitsa ide.

– Ki fizeti?

– Miféle vendégei szoktak kigyelmednek lenni? – kérdé Peti viszont.

– Akad köztük böcsületes ember is.

– De nem sok.

– Nem is lennék én csárdás itt, ha sok akadna. Eb, a ki megél a félmeszelyesekből.

– Ahán! Hát a szegénylegények tartják el kigyelmedet a familiájával együtt?

– Azok hát! Azért jó lesz, ha odébb állsz, mielőtt a fáin vendégek megérkeznek.

– Csak ide azzal a félmeszelyessel, majd attól kérek tanácsot.

Még bele se kóstolt az istentelen karcosba s a szürkület odakint éppen sötétségbe ment át, mikor lódobogás hallatszott s egypár fiatal legény érkezett a csárda elé.

– Ugy-e mondtam, öcsém, hogy hordd el az irhádat. Most már vagy mulatsz velük, vagy verekszel velük.

Egy kis szünet után hozzá tette:

– Vagy mindakettőt.

Aztán kinézett a nyitott ajtón, s szóla:

– Ezek a lókötők.

A legények csakhamar beállitottak az ivóba. Hárman valának összesen, s három embernek egy puskája. Karikás lógott a vállukon, pisztolyoknak bőviben voltak, s fokosa is volt mindegyiknek.

– Ki ija-fija vagy öcsém? – szólt a legelső hetykén.

– Öcséd nem vagyok, azt látom.

– Öregapám se vagy, azt meg én látom. Én vagyok a Lókötő Pista.

– Én is majdnem az vagyok, csak a ló helyébe tégy kefét.

– Hát kefekötő vagy?

– Az én. Kefekötő Peti. Megyek keresni azt a boldog vidéket, a hol isznak, mint a kefekötő.

– Itt van az, pajtás. Sohse menj messzebb. Csárdásgazda, bort, zöld paprikát, szalonnát.

– Bolond ember az, a ki munka előtt jóllakik, – mormogá a csárdás.

– Biz’ ugy Pista, – szólt a puskás legény, – előbb a Tahy András ur dolgát kellene elintézni.

– Mit beszéltek! Fiatal az idő. Ráérünk éjféltájban.

– Csak asszondom, hogy éjfélkor felgyün a hold.

– Hamarabb felgyüvünk mi. Legalább a harkályi pusztán.

Elborozgattak egy jó ideig.

– Te kefés! Állj be a bandába. Gyöngyélet ez!

– A mig fel nem kötnek.

– Dehogy kötnek. Legföljebb becsuknak.

– De én azt se akarom.

– Hát olyan jól megy a sorod?

– Inkább rosszul megy. Meg se tudok élni.

– Nohát, akkor mit tétovázol?

– Ugy ám, de hová lesz a becsület?

Lókötő Pista nagyot nézett.

– Hiszen mi nem ölünk embert, nem rabolunk pénzt, nem gyujtunk házat. Mi csak lovat szállitunk.

– Loptok.

– Hát lopunk! A teremburáját! Kinek mi köze hozzá.

– Most jön a verekedés, – mormogá a gazda, s föltürte inge ujját. Nem, hogy közremüködjék, hanem hogy a legelsőt, a ki véresen elbukik, azonnal a kuthoz vigye, megmosni.

– Nekem semmi! – felelt Peti nyugodtan, – én nem féltem tőled a lovamat. De hadd meg nekem a kefémet.

A csárdásgazda visszatürte az ingeujját. Itt nem lesz verekedés. A kefekötőben nincs virtus.

Éjfél előtt utra keltek a legények, Szedlák Péter pedig kifeküdt a tornác padjára.

II.

Szépen ragyogott a hold az ég közepén, mikor a csárda elé két lovasbetyár érkezett. A gazda egyszeribe ott termett az istálló felől.

– Agyonlőtték a Pistát! – szólt le a puskás legény a lóról.

– Hát rajtacsiptek?

– Rajta, a ki árgyélusa van.

– Talán kergetnek is?

– Nem a’! Azok nem. Hanem a lovas zsandárok nyomunkban vannak. Almás felé vágtattunk, mikor egyszerre csak a keszi dülön szembe jön velünk az egész őrjárat. Megfordultunk s most majd itt átkelünk a Tiszán.

– Csak izibe, Isten hirével, nem halljátok?

A csöndes éjszakában patkódobogás hallatszott.

– Majd a jövő héten eljövünk. Isten megáldja.

Peti, a padon félkönyökre támaszkodva, nézte a jelenetet. A csárdás odaszólt:

– Hallod-e öcsém! Te is elinalhatnál innét. Az ilyen szegény vándorló legénynyel nem sokat teketóriáznak a zsandárok. Csak egyebet ne tégy, minthogy az utjukba akadj, s már be vagy csukva.

– Hát merre futhatnék? – kérdé Peti, fölülve a padon.

– Itt a kertem végiben a kukoricás a Tiszáig terjed. Ha ugrani tudsz, ugord át, ha uszni tudsz, uszd át a Tiszát.

– Majd inkább csak uszom.

De már nem is uszhatta. A fegyverek megvillantak a kapuban, a csendőrök berobogtak.

– Kötözzetek meg minden férfit a háznál, – kiáltott a káplár.

– Csak ketten vagyunk férfiak, a lókötők már elmentek, – felelt nyugodtan a csárdás s azzal engedelmesen oda nyujtotta a kezeit. Sokszor megkötözték már őt, meg sokszor föl is oldozták, nem tudván semmit rábizonyitani.

– De engem csak nem kötöznek meg? – kiáltott Szedlák Péter.

– Nem-e? Kezedre-lábadra vasat teszünk.

– Nem arra való az én kezem-lábam.

– Hát ugyan mire? – kérdé az egyik csendőr, a ki leszállt és láncokkal közeledett.

– Erre-e! – felelt Peti. Azzal fölkapta a padot a kezével, rádobta a csendőrre; a lábával pedig elszaladt. Beugrott az ivóba, kiszaladt a kertbe, azon is tul a kukoricásba. Vagy hármat lőttek utána. S mikor a csendőrök még a kukoricást zörgették, ő már a Tisza közepén uszott.

*

Egy esztendő mulva poros gyalogos ember állitott be a tiszamenti csárdába. Ismét alkonyra hajlott az idő, s a csárdás megint nyugodtan pipált. Szóval a világ semmit se változott.

A csárdás szájából kifordult a pipa, mikor a belépőt meglátta.

– Te vagy az, Lókötő Pista, vagy a hazajáró lelked?

– Én vagyok, a Lókötő Pista, csakhogy azóta kitanitottak kefekötőnek Vácon.

– Hát nem estél el?

– Csak egy kis sebet kaptam. Legyürtek és békóba vertek. Mi ujság idehaza?

– Csak az, hogy a bandádat most az a kefekötő vezeti, a ki meg helyetted beállt lókötőnek.

– Miféle kefekötő?

– A kivel most egy esztendeje itt találkoztatok. Az este, mikor téged leszállitottak a lóról, ő is összezördült a zsandárokkal, aztán nem mert visszamenni az emberek közé, sokáig itt lappangott, s félelmében beállt betyárnak.

– Veszett adta! Hát aztán csinált valami hires dolgot?

– Nem csinált az, fiam, semmit. Csak mindig himelt-hámolt, de soha semmibe belefogni nem mert. Tudod, annak a Tahy-féle lósornak nagy hire vót, hát jó darabig a többi legény se bánta a csendet; aztán jött a tél, de tavasz óta már átkozottul szorongatják, hogy kezdjen valamit. Agyon is verik, ha még soká tétováz.

Lassan ügetve három ember fordult be a csárda udvarára. Bizalmas ismerősök lehettek, mert az ivó ajtaját fokossal taszitották be s káromkodás volt a köszönésük.

Lókötő Pista fölállt az asztal végiben s harsányan kiáltott:

– No, kefekötő, most számolj be, hogyan vezetted a bandámat?

Szedlák Peti, a ki bús volt és szótalan, erre a hangra élénken közelebb jött.

– Te vagy az, Lókötő Pista? No, hála Istennek, hogy megjöttél. Mit csináltál egy esztendeig?

Pista lehorgasztotta a fejét.

– Kefekötésre fogtak Vácon.

A két legény megállt egymással szemben. Majdnem egyszerre igy kiáltottak föl:

– Cseréljük vissza a mesterségünket.

Peti a banda vezetését rögtön átadta Pistának; Pista viszont az ő fegyházi bizonyitványait és irományait ruházta Szedlák Petire. Nagy ivás keletkezett. Mikor a legények eláztak, Peti összeszedte minden holmiját s megszökött tőlük.

Boldog volt. Megszabadult a véletlenül rá szakadt betyárélettől, melyért a kezében levő irások szerint már a büntetést is kiállta s igy nyugodtan térhet vissza az emberek közé. Most már tudta, hogy mi a teendője. Tudta, hogy az örökké becsületes ember nem érdekli a társadalmat, de a becsületessé vált gazember érdekében mindent elkövet. Mint egyszerü kefekötő éhen halhatott; mint lókötőből lett kefekötőt, pláne váci bizonyiványokkal ellátva, melegen támogatni fogják, hogy a visszaeséstől megóvják.

Nem is csalódott. A Rabsegélyző-egyesület pompás helyet szerzett neki. S egészen boldog volna, ha nyugalmát nem zavarná az örökös rettegés: hátha ki talál sülni, hogy ő mindig becsületes ember volt.

PRINCZ BORISKA.

Évekig laktam az Üllői-uton, melyről, ha a lóvasuti kocsik csörömpölése és kürtölése nem tenné zajossá, a járó-kelő azt hihetné, hogy egy kihalt város valamelyik utcájába tévedt. Itt kevés a bolt, kevés a kocsma, a közepébe odakönyököl a nagy, csöndes kórház, valamivel lejebb pedig belefekszik egy disztelen, puszta kaszárnya. De én inkább vagyok huszonötéves az Üllői-uton, mint hatvanéves az Andrássy-uton s gondatlan ifjuságomat ez a hideg, csupasz, néptelen, ásitozó ut bizony nem tudta megzavarni.

A ház, melyben laktam, egy mészárosé volt. Husból épitette föl a házát. Nem is annyira husból, mint csontból, a melyet a közönség hus gyanánt fizetett meg. A hust az orvosok nagyon melegen szokták ajánlani a betegeknek; de tapasztalataim szerint semmiféle betegnek nem tesz olyan jót, mint annak, a ki eladja. A legtöbb mészáros háziur.

(Ez is csak azt bizonyitja, hogy a vegetáriánusok milyen kevesen vannak.)

A ház kivülről sárgára volt meszelve, belülről nem meszelték semmiféle szinnel. Hullott a vakolat és repedezett a fal. Hosszu, négyszögletes, földszintes ház volt, udvarán néhány szomoru akácfa bóbiskolt. Nyáron az egész lakosság kint tanyázott az udvaron. Gyerekek, macskák kint aludtak, ebédre kint teritettek, s az tartozott az arisztokráciához, a kinek egy külön fája volt, mely köré napi életét csoportositotta. Mindenki tudta, hogy a többi család mit főzet és hányszor eszik hust egy héten.

A lakók legnagyobb része oly szegény volt, hogy hetenkint fizette a bérét. Én hónapos-szobában laktam egy öreg francia nyelvmesterrel, a ki bizony nagyon szegény ember volt, mert a külvárosokban nincs sok érzék a francia nyelv iránt. Ha már idegen nyelvre adják magukat, inkább a magyart tanulják meg.

Az öreggel ugy kerültem össze, hogy ujságokban ezt a hirdetést olvastam:

Egy született francia szolid lakótársat keres.

A dolog meglepett, mert én meg éppen abban az időben ezt hirdettem a lapokban:

Lakótársul egy született francia kerestetik.

Ha ő franciának született, én meg lakótársnak születtem, mert se hortyogni, se álmomban beszélni nem szoktam. Igy hát fölkerestem a franciát s mondám:

– Ön született francia?

– Az vagyok.

– Hol született?

– Balmaz-Ujvárosban.

Bámulva tekintettem rá.

– Hogy lehet Balmaz-Ujvárosban franciának születni? – kérdém.

– Anyám műlovarnő volt a cirkuszban.

– És atyja?

– Kaucsuk-ember, a ki a lábát háromszor a dereka körül csavarta.

– Biz’ ez nem illik egy családapához. És a balmaz-ujvárosi születésen kivül mit tett még Magyarországon?

– Megtelepedtem; de előbb bejártam a félvilágot. Higyje el, sokszor voltam olyan helyzetben, hogy majdnem utánoztam az apám mesterségét, azzal a különbséggel, hogy nem a derekam, hanem a nyakam körül akartam csavarni, nem is a lábamat, hanem a kötelet.

Igy kerültem én az üllői-uti sárga házba az öreg francia mellé.

Csak egyetlen lakónak volt zongorája: a házmesternek.

Egy választáson elszegényedett képviselő hagyta ott, negyedévi lakbér fejében. A zongora szép faragványos, régi hangszer volt, lehetett rajta ebédelni, rá lehetett ülni és feküdni, ruhát lehetett ráteregetni, csak éppen zongorázni nem lehetett rajta. Pedig az urikörökben ezt határozottan megkivánják egy zongorától.

A házmesterek nem ilyen követelők s megelégesznek azzal, ha zongorájuk van. Már maga ez bizonyos előkelőséget ad egy családnak s egy zongora birása közös vonás lehet egy házmester-familia és egy mágnáscsalád közt.

Mikor nagytakaritás volt, a házmesterek a zongorát is kicipelték az udvarra, hadd sütkérezzék egy kicsit. Mint egy ó-világi szörnyeteg kitömött holtteste, nyujtózkodott a kontár kézre került régi hangszer s a mint a nap rásütött s a száraz fa pattogott, ugy tetszett a figyelmes hallgatónak, mintha egy-egy fájdalmas akkord sirna föl ott bent a húrok között. Ilyenkor szerettem volna szétvagdalni a masinériát, hogy haljon meg egészen és ne várja a mestert, a ki kicsalja belőle az alvó harmoniát.

Egyszer aztán megszólalt a hangszer, valaki belecsapott a billentyükbe s a húrok érdes morgással rázták le magukról a penészt és a port.

Ki lehet ez?

Az ablakok mind kinyiltak, a függönyöket félrehuzták, a mosogatás megszünt, a pergő és pletykázó nyelvek egy percig abbahagyták a forgást, a legyek nem zümmögtek, a macskák fölébredtek. Mindenki azt kérdezte:

– Ki az?

Felelet, nem volt, csak a zongora dörömbölt, mint egy cimbalom. Egy ismeretlen tettes kínozta szegényt.

Végre megjelent a szemhatáron a házmesterné: Princz Tamásné asszonyság. Kora ötven tavasz, nyelve gyors, ő maga lassu, gorombasága nagy, műveltsége kicsi. Egy gyöngéje van: rajong azokért, kik kapuzárás után jönnek haza. Valószinüleg Princz Tamás házmestert is ez birta arra, hogy gyakran kimaradjon éjfélutánig.

Tehát Princz Tamásné megjelent és harsány hangon kihirdette:

– Megjött a Boriska!

– A nevelőintézetből?

– Onnan bizony, lelkem. Milyen művelt az aranyos! Bal kézzel eszik és jobb kézzel zongoráz. Egy este elolvas egy regényt s ha hozzá ér egy macskához, elájul.

– Kicsoda? A macska? – kérdé egy egészséges gondolkozásu levélhordóné.

– Ugyan menjen, maga bolond! A Boriska ájul el. Öröm nézni ezt a gyermeket.

Ekkor a billentyüs cimbalom elhallgatott s egy tizenhat éves leány jelent meg az udvaron. Olyan hatást tett rám, hogy rögtön nyakkendőt kötöttem s az ünneplő kabátom huztam föl, ugy könyököltem ujra az ablakba.

Boriska szép kis leány volt, az anyjára egy cseppet sem hasonlitott s az udvaron csoportosuló köznép közt tündérkisasszonynak látszott. Rögtön észrevettem, hogy a keze, lába pici, füle pici, szemei picinyek, az egész leány olyan volt, mint egy baba.

– Mama, ki az a fiatal ember? – kérdé merészen rám mutatva.

Fölálltam, meghajtottam magamat s feleltem:

– Joghallgató és lakótárs. Nevem Sarkadi Benő.

– Szép név. Tud táncolni?

– Tudok. De nem szoktam.

– Hát zongorázni?

– Nem tudok, de szoktam… Azaz szoktam tudni… vagyis le tudtam szokni…

Tökéletesen belesültem. Ez a kirakatból megszökött kis boszorkány kinevetett s beszaladt. Én meg kábultan fölnéztem a levegőbe, vajjon nem arra röpült el? Csak a házmesterné nehéz tipegésére tértem magamhoz. Nem, ilyen anyának nem lehetnek tündérleányai.

Másnap már jóbarátja voltam Boriskának. Harmadnap előfizettem a kölcsönkönyvtárban. Negyednap tartottam a motringot, mikor ő gombolyitott, ötödnap…

Ötödnap Boriska az anyjával elment szinházba, én meg átmentem az öreg Princz-cel beszélgetni. Éppen hazajött a szomszéd kocsmából s kissé pityókos állapotban találtam. A legnagyobbik szobájukban állt egy karszékre támaszkodva s merőn nézett a nyitott zongorára, mely a félhomályban félelmes körvonalakat öltött.

– Mit akarsz? – szólt a házmester a zongorához, – miért tátod el a szádat? Ásitozol, vagy el akarsz nyelni? Mit fenyegetődzöl?

– Kihez beszél, Princz ur? – kérdezém meglepetve.

– Hát ehhez a rossz masinához, e! Nem látja, hogy vicsorgatja rám a fehér fogait? És mennyi foga van! Tudom, hogy ezelőtt előkelőbb társaságban voltál, – folytatja a zongorához intézve szavait, – jobb dolgod volt, mint nálunk, de mostantól kezdve majd megböcsülünk mi is.

Pár percnyi csönd következett. Ezalatt a zongora bizonyosan felelt a házmesternek, mert ez utóbbi igy szólt ujra:

– A Boriska fog zongorázni tanulni, az én aranyos kis lányom kezei fogják a te villogó fogaidat veregetni. Jó lesz? No kibékülünk?

És Princz Tamás odament a zongorához és elkezdte simogatni. Az én fejemben pedig végigcikázott egy gondolat, melytől nem tudtam szabadulni.

Ime a zongora boszuja. A művészkezek alól, műértő körökből sivár zátonyra vetett hangszer, az egyetlen arisztokrata ebben a környezetben, boszut áll rajtuk. S a mint az ittas ember azt a háromlábu szörnyeteget ölelgette és csókolgatta, szinte hallottam a zongora feleletét:

– Itt hagytatok elromlani, megrothadni s belém fojtjátok az édes hangokat, melyeket egy mester keze ki tudna csalni belőlem…

Hatodnapra Boriska már a meghangolt és megtisztitott zongorát verte, egy öreg zongoramesterné felügyelete alatt.

Két hét mulva már énekelni tanult. A szomszédban lakott egy néni, a ki ilyesmivel foglalkozott s nagy sikerrel bolonditotta a hangtalan külvárosi leányokat.

Egyszer végighallgattam egy zongora- és egy énekleckét és utána búsan igy szóltam Boriskához:

– A zongorázás megjárja, de hangja és hallása nincs.

Princz ur megszólalt:

– Minek neki hallás? Elég, ha azoknak van hallásuk, a kik hallgatják.

– De ha nincs hallása, hamisan énekel, – feleltem.

– Hát baj az? – kottyant bele Boriska gyönyörü nevetéssel.

A ki igy tud nevetni, az csakugyan énekelhet olyan hamisan, a hogy csak tud.

Négy hét mulva fölvették a Népszinházhoz. Én pedig vettem egy furulyát és esténkint fujtam az ablakban.

A balmaz-ujvárosi francia két napig elszenvedte, a harmadik napon ő is vett egy furulyát s ha én abbahagytam, ő kezdett furulyázni. Igy vettem csak észre, hogy a furulya milyen kellemetlen egy hangszer. Különösen, ha francia fujja. Kétfelé törtem a magamét és eldobtam. Ekkor a francia is hasonlót tett és igy szólt hozzám:

– Édes lakótárs, maga szerelmes.

– Honnan tudja?

– Minden ember, a ki a helyett, hogy ennék, furulyáz: szerelmes.

– Ön eltalálta, uram!

– Szöktesse meg a leányt.

– De ha nem szökik?

– Akkor is van egy jó tanácsom.

– Micsoda?

– Ne szöktesse meg.

– Tisztelt francia! Nem illik a szegény ember bánatával csufolódni. Különösen az ilyen embernek, mint ön, a ki francia ember létére nem átallotta Balmaz-Ujvárosban születni.

Ez a Balmaz-Ujváros nagyon fájt az öregnek. Fájdalmas hangon igy szólt:

– Ön tehát nem hiszi, hogy én közjegyzőileg hitelesitett francia vagyok?

– Én hiszem, a mit hiszek, de annyi bizonyos, hogy ha én francia volnék, igyekeztem volna Párisban születni.

Azóta haragban vagyunk egymással.

De mi volt az a kis harag az én bánatom tengerének sima tükréhez képest. Boriska napról-napra távolabb esett tőlem. Végtére kijelentette, hogy én unalmas fráter vagyok és nem óhajt velem többet beszélgetni. Egyuttal elárulta, hogy rá a művészi pályán oly fényes jövő vár, hogy apja föl fog hagyni a házmesterséggel.

… Az a zongora, az a nyomorult zongora…

Összepakkoltam csekély holmimat s elhurcolkodtam a házból. De Boriskát megvártam az utcán, mikor este a szinházból hazajött s örökre búcsut vettem tőle. Kétszer megszoritottam a kezét s harmadszor a fülébe sugtam: Isten önnel!

A mint hosszan, mereven utána néztem a sötét éjszakában, egy csodálatos jelenet támadt föl előttem. Ugy láttam, hogy az egész házmestercsalád fölkapott a megelevenedett zongorára s a szörnyeteg szilajul vágtatott velük a homályba, a bizonytalanságba, az örvénybe… a sárba.

TEST ÉS LÉLEK.

– Fantasztikus történet. -

Szinhely egy erdő, december közepén; a lombtalan fákon károgó varjak; a havas földön suttogó emberek. Azért hangos a varju, azért csöndes az ember, mert a halál közéjük csapott… Az erdő tisztásán kiteritve fekszik egy fiatalember; piros vére a fehér havon keresztülgőzölögve issza le magát a fekete földig. A test vonaglik, kezeivel szerteszét csapkod, körülötte térdelnek egypáran, kik ruháit tépik le róla. Távolabb egy ur egy eldobott pisztolyra bámul; ebben a pisztolycsőben rejtőzött csak az imént a halál, mely ime kiröppent s tort ül.

A kép rideg; forduljunk el tőle. Hunyjuk be szemeinket és lássunk, halljunk képzeletünkkel. A sebesült ifju lelke éppen elhagyni készül a testet azon a résen keresztül, melyet a gyilkos golyó földi hüvelyén ütött.

Test: Ne hagyj még el, kedves lelkem, engedd meg legalább, hogy barátaimtól elbucsuzzam. Ne távozzál; látod, már a szemeimet se tudom kinyitni s csak sötétséget látok.

Lélek: Kérlek, csak hamar bucsuzzál el, mert sohasem szerettem a szentimentális jeleneteket. Általában nagyon beléd untam már, huszonöt évig laktam benned és semmire se mentünk. Valóban jobb testet is választhattam volna magamnak.

Test: Nem panaszkodhatol ellenem; minden szeszélyednek hűséges rabja voltam s kivánságaidat nagy ügyességgel hajtottam végre; megtanultam táncolni, vivni, lovagolni, uszni s mindegyikben elismerést szereztem és föltünést keltettem. Azonkivül csinos gyereknek tartottak s nem egy hóditást tettünk.

Lélek: A hóditásból az oroszlánrész nekem jutott; a te szereped csak az első megjelenésnél fontos, azután következik az én szerepem: szellem, műveltség, okosság, vidámság, ezek azok a tulajdonságok, melyekkel a hóditást állandóvá lehet tenni. Aztán meg kár hencegned ügyességeiddel. Megtanultál lovagolni, de kétszer leestél a lóról s hetekig az ágyhoz voltunk láncolva; megtanultál vívni, mégis két kardpárbajban összevagdaltak s jobb kezedről levágtak két ujjat, aztán mikor a Dunából kimentetted azt a kis fiut…

Test: Kérlek, ebbe is a te ostoba nemeslelküséged ugratott bele.

Lélek: A tett nemes volt, de én nem tudtam, hogy olyan gyarló testem van, mely rögtön meghül s tifuszt kap. Hat hónapig henteregtél betegen s bizony már akkor gondolkoztam rajta, hogy ne hagyjalak-e oda? Egyszóval, a te gyöngeséged, törékenységed mindig utamba lépett, mikor valami nagyobbat akartam művelni. Meguntalak már, szabad akarok lenni, nélküled beröpülöm a világürt, a mikor nekem tetszik, átszállok a hegyeken, keresztüllebegek a vizeken és se össze nem töröm magamat, se bele nem fuladok. Tudod-e, mi vár rád ezzel szemben? A föld alá tesznek s a legnyomorultabb féreg, melyet eddig lábbal tapostál, most lakomát csap husodtól. Látod, te vagy a semmi, én vagyok a minden; te földi sár, én isteni lehelet. Nélkülem eltesznek félre az utból, mint a ki pályafutását bevégezte, én pedig birodalmul nyerem az egész világot.

Test: És te meg fogod bánni, hogy engemet elhagytál; az egész világ nem kárpótol téged azért a kis világért, melyben velem mozogtál.

Lélek: Hagyjuk abba a szószaporitást, pár perc mulva távozom… Különben meg kell jegyeznem, hogy én nem akartam vesztedet… Az utolsó percben figyelmeztettelek, hogy fordulj oldalt; de te nem teljesitetted elég gyorsan parancsomat s a golyó beléd repült. Bucsuzzál!…

… A test fölnyitá szemeit, fölnyitá ajkát s nehány bucsuszó elrebegése után ujra bezárta mind a kettőt… A lélek kirepült belőle.

Lélek (fölszáll az egyik kocsi tetejére). Sajnálom a szerencsétlent, hanem nem lakhatom tovább egy sárfészekben huszonöt esztendőnél. Miattam lőtték agyon, az igaz, mert én hoztam indulatba s vágattam vele arcul Sörétit, a miből párbaj lett. De annyira szeretem a szép Izabellát s ez a fráter konkurrálni mert velem. Ni, milyen meghatottan áll ott s szomoru képet vág. Mégis boszantó, hogy nem lőtte meg az én testem, de hát miért olyan ügyetlen? No, most ki fog tünni, hogy melyikünket szerette Izabella. Erre csakugyan kiváncsi vagyok.

A megszabadult Lélek kéjjel gördült a város felé. Egy cseppet se fázott, a hideg nem tudta megfogni őt, a göröngyök nem álltak utjában, a hó sikossága nem intette elővigyázatra, mindenféle terhes földi aprólékosságtól ment volt. A téli nap csillogó sugaraiban uszott tovább, a reszkető atomokon hullámzott végig kéjelegve függetlenségében. Beért a városba s az embertömeg fölött táncolt el, meg-megpihent egy ékszerész kirakatának ragyogó drágaságai közt, besuhant egy tovarobogó grófi fogatba, a grófné csipkés nyakfodrához simult s hallgatá a vér lüktető futását a hófehér bőr alatt, elgondolván, hogy „testi” életében sohase jutott ilyen szerencséhez. Végre megállapodott egy virágkereskedés előtt s a legszebbik csokorba elveszett, összeolvadt a rózsa- és nefelejts-illattal s elszenderedett.

Arra ébredt föl, hogy viszik a csokrot. Egy hordár vitte siető léptekkel, ismert utcákon, ismert házba, ismert emeletre: Izabellához. De ő nem várta meg, mig a hordár fölér, előre rohant, már régen nem látta Izabellát. Ott olvasott a bájos hölgy egy kereveten, miss Braddon egy regényét lapozgatta.

– Izabelláin, egyetlenem, – kiáltá a Lélek s a kerevet elé térdelt.

A hölgy meg sem mozdult, közömbösen forditott egy lapot a könyvben.

– Tehát meg se látod egyetlen hivedet?

A hölgy ügyet se vet rá. A Lélek megragadja a kezét s ajkaihoz vonja. A kéz fekve marad a pongyolaruhán s a csók nem csattan.

A Lélek megdöbben. Izabella őt nem veszi észre. Kiáltását nem hallotta! Persze, hisz a száj ott maradt az elhagyott testen. Kézcsókját nem érezte, persze, hisz neki nincsenek ajkai, melyek csókolnak, nincsenek kezei, melyekkel fogjon. „Ejnye, ejnye, ebben a percben mégis csak venném egy kis hasznát annak az ostoba testnek, ha itt volna!” dörmögi a Lélek. Aztán mogorván elrejtőzött Izabella frizurájába s a göndör selyemszálakon egyenkint vándorolt végig, szét akarván zilálni azokat; de (roppant dühére) egyetlen szálat se tudott megmozditani. Tehetetlenül gomolygott köztük.

Csöngetnek. Érkezik a csokor. Söréti küldi Izabellának. És ő egy éjszakát töltött e virágok között, melyekben még saját agyonlőtt testének vére piroslik! Izabella többször megcsókolta a virágokat. Hah, hányszor nekirohant a Lélek a csokornak, hogy összetépje, de tehetetlenül siklott el fölötte…

Csöngetnek. Jön Söréti. No csak jőjjön. Belép. Le veled, nyomorult! És Söréti mosolyog és Söréti kezet csókol Izabellának, melléje ül, beszél szerelméről, a házasságról, átkarolja Izabella derekát… Ő pedig őrülten rohan, gomolyog, táncol, kalandoz fel s alá a szobában, el-elsiklik a szerelmes pár mellett, odaül ajkukra, de csókjukat nem akadályozza meg s az rajta keresztül csattanik el… És a fönséges lélek, a ki „minden”, kénytelen eltávozni.

Eltávozik és rohanva megy, hogy testét fölkeresse. Immár megbánta, hogy elhagyá a jó fiut. Nélküle nem megy semmire; a Test ő nélküle sár, ő a Test nélkül semmi. Éppen leszegezték a koporsót, mikor ő odaérkezett. Nehéz fakoporsóba a hatvanadik szöget verték bele. Ő gyorsan a koporsóba surrant.

– Ébredj, ébredj, kedves Testem, itt vagyok, visszatértem hozzád, támadj föl, szörnyen megboszuljuk magunkat.

A Test fölemelkedik, kezeivel a levegőbe kap, fejét beleüti a koporsó födelébe s visszazuhanik.

Lélek (boszusan): Ime, mégis csak gyarló egy test biz ez, nem tudja kiszakitani a koporsó födelét. Aztán meg az erőlködésbe most a szive is beleszakadt. Most már nem használhatom az egész masinériát.

A Lélek elhagyja a koporsót s a halottas kocsira száll. Izabellát pillantja meg, a ki leghangosabban zokog; majd előáll a pap s szépen földicséri az elhunytat, a mi a Léleknek igen jól esik, mert a dicséretek legnagyobbrészt őt illetik. Eszes, művelt, finom, tanult ember volt, azonfelül ügyes és szép, erős, a kiért nagy kár, hogy meghalt. Csak akkor jutott eszébe, mikor a pap emlegette, hogy a Lélek eltávozott égi hazájába, hogy neki még e földön teendői vannak…

– Veszett kutya jön! – orditák az emberek s szétszaladt mindenki. De a boszut szomjazó Lélek már semmi eszköztől nem riadt vissza s gyorsan megszállta a kutyát. Jól érezte magát még a négylábu állat képében is, mert voltak fegyverei… Elrohant Söréti lakása felé. Ott lépkedett erre a délceg gavallér; a kutya megrohanta s a dandy összeharapdált arccal, véresen hevert a földön. Három nap mulva meghalt; a kutyát rögtön agyonverték s a Lélek borzadva hagyta el a beteg állat testét. Az emberek Söréti halálában nemezist láttak.

A Lélek még egy darabig vándorolt a világon, megszállt egy „lelketlen”-nek nevezett uzsorást, a ki erre megbolondult s összes adósainak tartozását elengedte, vándorolt virágból virágba, egypár madarat is fölkeresett, s végre itt hagyá a földet…

*

Az iró teste (megszólal): Kedves lelkem, mi célja volt önnek e tárcával?

Az iró lelke: Bebizonyitani azt, hogy mi egymás nélkül nem érünk semmit. Ön képviseli a materiálizmust, én a spiritizmust. Látja, hogy a matéria spiritusz nélkül és viszont: semmi.

Test: De lássa, nekem mégis jobb dolgom van, mint önnek; mert az ön létezését tagadhatják is, de az enyémet nem.

Lélek: Igen, mert ön látható, én pedig nem; de a ki nemcsak testi, hanem lelki szemeivel is lát, az nem tagadhatja létezésemet.

Test: Kérem, én nem is tagadom, hogy ön létezik s csak azt az egyet akarom még megjegyezni, hogy egyszer mi forditottunk együtt egy ilyen históriát Quatrelles „Ni queue, ni téte” cimü könyvéből.

Lélek (mérgesen): Ez csak annyiban hasonlit ahhoz, hogy abban is beszélget egy lélek a testével, de a történet egészen más.

Test: Igaz, tudom már, no akkor mehetünk vacsorálni.

Lélek: Óh, prózai test.

Test: Kérem, ön ugyancsak megdolgoztatott, alig birom a jobb kezemet; ez önnek élvezet volt, most engedjen engem is élvezni. (Elhagyják a szerkesztőséget.)

SZANISZLÓ SZERELME.

Korbách Szaniszló abból a Korbách-családból származott, mely nemesi cimerül ökörfej két szarvára tüzött két törökfejet viselt.

Maliciózus heraldikusok olyan magyarázatot adtak ennek, hogy a Korbáchok valamelyik ősanyját törökök szöktették meg, ekképp rakván szarvakat a megfelelő ősapa homlokára.

De mi tudjuk Nagy Ivánnal, hogy Mátyás király hadainak egy Korbách-ős kétezer tulkot vitt ellenséges területen keresztül s ennek köszönheti a szarvas cimert. S igy annyi tény, hogy a szarvasmarhák határozottan előkelő szerepet játszottak a család történetében.

Buzsák kis városban éltek ők s a család (valamint a legtöbb család az országban) állt: apából, anyából, a felnőtt Szaniszlóból s kisebb Korbáchokból.

Egyszer Szaniszló barátunk, ki életének legnagyobb részét a gyönyörüen berendezett pipatóriumban töltötte (ötvenhat pipája volt, a papával mutyiba) azt vette észre, hogy a szoba örökös füstfelhőjéből egy pirospozsgás arc bontakozik ki, mely a legádázabb pipázásra sem akar eltünni. Az arc Csekmői Belláé volt, Csekmői Balázs egyetlen leányáé s hiába szítt Szaniszló debrői, kostallagi, verpeléti dohányt selmeci pipából, csibukból, öblös tajtból: az arc egyre világosabban bontakozott ki a szürke füstkarikákból.

Világos, – hogy a hiba nem a dohányban volt. És Szaniszló megtapogatta a baloldali bordáit; azok mögött dörömbölt erősen a sziv, s ebben a szivben dörömbölt Bella. Hogyan került oda? arról a vöröskereszt-egyesület buzsáki fiókjának bálja a „Fehér répa” nagytermében, bővebb fölvilágositásokat nyujthatna.

Mikor Szaniszló teljesen bizonyos volt abban, hogy ő szerelmes Bellába, rágyujtott a legnagyobb pipára, mely családi ereklye volt, kupakján török fej ezüstből s ezzel a törökkel farkasszemet nézve, tanácskozást tartott.

Bizony a tanácskozás eredménye az lett, hogy ott Sárdi Misi erősen ül a nyeregben. De hát Sárdi Misi egy köznapi fráter, a kit inkább a papa szeret, mert tartliba elnyeri a pénzét; Bella magasabb szárnyalásu lélek s az apa nyeresége nem hat rá egy csöppet se.

Szaniszló kétségkivül lefőzi Misit. Majd megmutatja ő, hogyan kell egy leányra tartós hatást gyakorolni. Legyen ez a heves szenvedelem fordulópont az ő életében, mely eddig (bár a csöndes külső alatt a nagyrahivatottság csirája lappangott) szintén csak köznapi volt bizony.

Szegény Misi, ki e percben is nyugodtan bár, de nem tétlenül ültél egy impozáns tál turós-csusza előtt, mely zsirosabb és tepertősebb volt mindazoknál, melyek valaha a hármas halom és kettős kereszt országában készültek: te nem is sejted a boldogságod ellen lappangó veszedelmet, mert ha sejtetted volna, ugy még a tálat is lenyelted volna és az bizonyára torkodon akadt volna s te több tálat nem ettél volna ebben az életben, sőt (a mi szomorubb) még csuszát se. De ő nem sejtett, – csak evett.

Sárdi Misinek hajlamai voltak a romanticizmusra és a nagy evésre. Szerette a rémregényeket és a töltött káposztát. Ponson du Terrailt olvasta s gulyáshust evett hozzá. Beszélt németül is, a – vadász-kutyáival. Szóval általános műveltségü fiatalember.

Csekmői Balázs házánál kitünően főztek. Ez magára vonta Sárdi Misi figyelmét. A gyomra vitte őt a Csekmői-házba, de a szive nem eresztette el onnan. Egyszer azt vette észre, hogy nem tud jóizüet enni a Csekmőiek házánál. Közönséges ember a gyomrát gyanusitja, de ő a szivéhez kapott s szemeit Bellára emelte. Bella nem kapott a szivéhez, de lesütötte a szemeit s ott hagyta tányérán az ételt. Misi jól látta ezt s rögtön visszatért az étvágya, háromszor vett a cukorborsóból.

Igy kezdődött e szerelmi viszony; a cukorborsó-kezdet befejezése se lehetett keserü. De mikor Szaniszló a szemhatáron fölbukkant, még nem került a sor nyilatkozásra. De a városban már suttogtanak róla.

Szaniszló tehát azon gondolkozott, mivel külömb ember ő Misinél? Arra az eredményre jutott, hogy kettőben nem: az evésben és a tartlizásban. Tehát a tudományok többi ágaiban kell igyekeznie legyőzni őt.

Azon kezdte, hogy a szomszéd városból, Marcaliból, áthozatta a szintársulat kardalnokait egy hosszu szekéren, s miután jól bevacsoráltatta őket, elvitte Bella ablakai alá, a hol azok borizüen, de hamisan, egy csomó népdalt elzengettek. A dalok között jelentékeny szerepet játszott a „Szeretlek én egyetlenegy virágom” s a hazafiak rábőditették a „Szózat”-ot és a „Hymnusz”-t is, bár ezekhez Szaniszló szerelmének semmi köze se volt. A buzsáki kutyák harmónikus üvöltése kisérte az énekprodukciót.

Másnap csak erről beszéltek a városban. Az éneket mindenki hallotta, vagy ha ezt nem, hát a kutyavonyitást. Bellának is hizelgett a meglepetés, csak a papa jelentette ki, hogy ő egész éjjel nem tudott aludni, mert a vadászkutyái formaliter megvadultak s még most is idegesek; a vén Bundás pedig letépte magát láncáról s világgá ment.

Sárdi Misi e napon jónak látta a szokottnál nagyobb összeget vesziteni a tartlin s a szokottnál laposabbakat pislantani Bellára. De Bella szórakozottnak látszott s Misi megdöbbent.

Rögtön Csicsantóhoz rohant s estére egy teljes bandát kért Bella ablakai alá. Csicsantó, a hires primás, kijelenté, hogy bestellálta őt Szaniszló urfi az egész hétre.

– Akkor Marcaliból hozatok cigányt!

Fogatott s vágtatott Marcaliba, a Csurapás bandájáért.

Egy Keszthelyről frissen hazaszabadult „praxi” huzatta magának a nagy kocsmában a füle kellő közepébe, midőn Sárdi Misi lecsapott, kezében két tizessel, szép kékhasuval.

Csurapás rögtön ott hagyta a praxit, a kinek azt mondta, hogy az apja halt meg, az öreg Csurapás s egy félóra mulva a banda fogadott szekéren vágtatva elhagyta Marcalit.

Öreg este volt, mire Buzsákba értek. Már a bakterek is lefeküdni készültek, bölcsen belátván, hogy nincs kit őrizni. Mikor a Csekmőiék utcájába befordultak, gyönge cincogás ütötte meg fülüket. „Négy darab lehet!” szólt Csurapás szakértően. T. i. cigány. A csapat a Bella ablakai alatt huzta s Szaniszló a keritésnek támaszkodva, az égi testekkel kacérkodott, de főképp a hold felé meregette a szemeit.

Sárdi Misi és szegődött bandája lemászott a kocsikról.

– Meddig cincogtok még, vályogvetők? – kérdé Misi hetykén.

– Ne szólj, Csicsantó, csak huzd! – mordult Szaniszló, – addig huzzák, a mig nekem tetszik.

– Hát te is itt vagy? Hát meddig tetszik neked?

– A meddig neked nem tetszik, addig nekem mindig tetszik.

– Akár tetszik, akár nem tetszik, itt én is huzatni akarom.

– Majd ugy reggel felé rád kerül a sor, – szólt Szaniszló hidegvérrel.

– Reggel felé? Rajta Csurapás! a frissiből.

Tizenkét legényből állott a Csurapás bandája. A cimbalmot az árok szélére fektették, a cimbalmos az árokban állt s a banda ropogósan, erősen elkezdte a nótát: „Kilyukadt a selyemkendő közepe, közepe, közepe”…

– No megállj, Sárdi Misi, ezért kilyukad még a fejed teteje, teteje, teteje…

Csicsantó tulszárnyaltan elhallgatott. Szaniszló cigányaival gyorsan elment és Sárdi Misi boldogan átadta magát a győzelem és az éjjeli zene örömének.

Csakhogy az öröm nem sokáig tartott; Szaniszló vasvillára kapatta a béreseket s egy fertály óra mulva megjelent a Csekmői-ház előtt. A Csurapás-bandát oly hirtelen szétszórták, hogy ijedtében minden cigány kétfelé vált: t. i. cigánynyá és hegedüvé. Csak a puszta életüket menthették meg. Ezt is csak vérző orral.

A cimbalmos hátára kapta cimbalmát, melyen ugy kopogott a vasvillanyél, mint a jóféle nyári jégeső. A dróthurok sirva pattogtak szét, mintha mindegyikben egy-egy elkárhozott lélek lakozott volna. Döngött a nagybőgő, melynek kezelője bár sánta volt, nem akart megválni a huros monstrumtól. Döngött és oldalai recsegve törtek be s a cigány áldotta a devlát, hogy nem az ő tulajdon bordás oldalai ropognak.

És a harc alatt Csicsantó negyedmagával a Rákóczi-indulót huzta, szilaj örömmel, melyet érthetővé tett az ő területére benyomult konkurrens banda szörnyü pusztulása.

Misi kutyakorbácsát egész hosszában kibontá s ezzel visszautasitott minden béresi közeledést. A kutyakorbács olyan furcsa ostor, hogy azzal ütni nem lehet, csak csipni. S egy-egy durranást követő orditás bizonyitá, hogy a korbács derekasan csipkedi a különféle orcákat és lábszárakat.

És egyszerre csak a kutyakorbács nyájasan átölelé vasvillás Jóskát, az öreg bérest s ármányosan ugy csipi orcán a hadvezéri bölcseséggel Jóska mögött működő Szaniszlót, hogy annak egy darab bőre rögtön búcsut vett a testtől s nyomtalanul eltünt az éjszakában. Vére hiába patakzott utána, nem tudott nyomába jutni.

Szaniszló fölorditott; és Misi bevallotta, hogy mindig ilyennek képzelte Toldyt, mint sértett vadkant, mely – Arany szerint – fú veszett dühében.

De nem sok ideje volt a váratlanul föltalált vadkan fölött töprengeni, mert hirtelen ugy találta, hogy hátba van vágva.

A hátbavágás kétségkivül nyaklevesnek indult, de a sötétben eltévedt s a háton akadt meg.

– Uram! Ezt csak vér moshatja le köztünk, – orditá Misi.

– Igen és pedig az ön vére, – felelé Szaniszló kegyetlenül.

– Akár az enyém, akár az öné, – de az enyém nem, az bizonyos.

– Vederemo! (Ezt Szaniszló valami káromkodásnak tartotta.)

– Sapristi! – tromfolta őt le Misi és ezzel elváltak.

E pillanatban mindegyik el volt határozva, hogy megöli a másikat; mire egyet aludtak, már csak a fejét akarta levágni mindegyik a másiknak. Délre már csak egy fülre vagy orra áhitoztak kölcsönösen.

Ekkor találkoztak először a segédek.

Meg kell jegyeznünk, hogy Buzsák mezővárosában még sohasem volt párbaj. Az egyetlen ember, a ki konyitott a lovagias ügyekhez, Ormók István végzett joghallgató és helybeli ügyvédsegéd volt. Ez még három embert keresett föl a kaszinóban s négyükön aztán megosztoztak Szaniszló és Misi.

De a tanácskozások sehogy se haladtak. Tiprató Péter bácsi erővel azt akarta, hogy puskával verekedjenek. Olvasta ő azt egy amerikai történetben. Madársöréttel megtöltik a puskákat, mindegyiknek adnak összesen három töltést s ha azt elpuskázták, akkor vége a párbajnak. Ha valamelyik „trafál”, a másik legfölebb belesántul, de bele nem hal.

– Ez nem párbaj, hanem gyilkosság, – jegyzé meg Ormók, – általában a szabályokat szigoruan meg kell tartani, másképp becsuknak bennünket s mehetünk Vácra kosarat fonni.

– Kosarat fonni? Akkor csak bomoljatok magatok.

És Péter bácsi otthagyta a kompániát. A többieknek is eszébe jutott, hogy ma a postamesternél az uj kuglit kell fölavatni, elmentek s István maga maradt.

De még fegyverek se voltak ám. Kard volt, afféle görbe, diszmagyarhoz való, revolver is, pisztoly is, olyan célbalövő, egy szem sörétre, hanem ezeket nem lehetett használni.

István elballagott a felekhez s elmondá nekik az ügy állását.

Szaniszló végighallgatta s aztán elszántan igy szólt:

– Péter bácsinak igaza van: amerikai párbajt fogunk vivni; de nem ugy, a hogy ő érti. Golyót huzunk s a ki a feketét huzza, az hat óra alatt agyonlövi magát.

Ormók meghökkent.

– Te, tudod-e, hogy ha ezt megtudják, a fehér golyóst is becsukják?

– Mit bánom én? Én ugy is fekete golyót fogok huzni.

Szaniszló el volt keseredve. Ugy látszik, nagyon belehabarodott Bellába. Hej, pedig ha tudta volna, hogy Bella is erősen kezd már habarodni beléje.

– Menj el, Pista, Sárdi Misihez és mondd el neki ezt a tervet. Ha beleegyezik, akkor ma délután hatkor megtartjuk a sorsjátékot. Te pedig gondoskodjál a végzetes golyókról, ezt az utolsó baráti szivességet megteheted; rád hagyom tiz legszebb tajtékpipámat s egy félmázsa szűz dohányt.

– Nemcsak beszerzem a golyókat, hanem jelen is leszek a huzásnál, csak bizzátok rám egészen a dolgot. Nem bánom, ha sötét tömlöc fenekén kell is megbünhődnöm érte.

És Ormók István Sárdi Misihez nyargalt, a ki elsápadt, mikor a szörnyü ajánlatot hallotta. Hisz ha elfogadja, akkor esetleg hat óra mulva olyan állapotban lehet, melyben nincs az a turós csusza, melyet élvezni képes lenne.

– Hát te mit szólsz hozzá, Pista?

– Barátom, ez elől nem lehet kitérni. Visszautasitani annyi volna, mint saját gyávaságodról bizonyitványt kiállitani.

– Ne tovább! A Sárdiak mindig nagyevők voltak, de gyávák soha! Elfogadom. Ma délután hatkor itt nálam.

Pista és Misi némán és komoran kezet szoritottak.

Tompa kongással esti hat órát üthetett volna valahol, mert éppen annyi volt. Az est árnyai (nyár lévén) még egyáltalán nem borongtak a vidéken, bár néma borongásuk a helyzethez illet volna. Pista és Misi az utóbbinak ebédlőjében pipáltak szótlanul; csak a pipák szortyogtak a csöndben, hirdetvén, hogy por, hamu és bagólé vagyunk.

És ekkor belépett Szaniszló. Homloka ráncban, keze keztyüben, sétapálcáját idegesen forgatta ujjai közt.

– Nem iszunk meg előbb egy pohár bort? – kérdé Pista.

– A dologra! – felelt Szaniszló, olyan hangon, mintha azt mondta volna: „Hóhér, tegye kötelességét!”

Pista fölállt… kezébe vette barna bolondgomba formáju, összegyürhető kalapját, s… a két golyó benne volt.

– Bármit huztok, egymásnak és nekem ne mutassátok meg.

Szaniszló fölgyürte fekete szalonkabátjának fekete ujját, s a meghagyott szük nyilason bele nyult a kalapba. A másik oldalon Misi nem éppen apró kacsója merült belé.

A két remegő kéz összeütközött, mindegyik morzsolgatta a golyókat, az életet és a halált. Óh, hogy az embernek nem az ujja végén van a szeme, mint a csigának; óh, hogy az emberi tapintás nem érzi meg a szinek közt a különbséget!

– Pont hat óra, – szavalt Pista rémesen, mintha egy ó-skót balladát ropogtatott volna, – a ki feketét huz, annak hat óra mulva, vagyis ma pont éjfélre meg kell szünnie élni. Béke poraira! Amen!

A huzás megtörtént… És Misi és Szaniszló markukat és markukban az életet vagy a halált görcsösen szoritva távozának. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ez a sok pont, melyet a nyájas olvasó itt egymás mellé sorakozni lát, ez az ugynevezett „kényelmi eszköz”. Az iró ezzel megkiméli az olvasót a hősök sok töprengésének, küzdelmének leirásától. E derék pontok mindent sejtetnek, noha semmit se mondanak. És az iró is meg van kimélve a lelki harcok ecsetelésétől. Nekem most pláne nagyon jó szolgálatot tesznek e pontok, mert hőseim oly küzdelmek közt vannak, melyek hosszabb morfondérozás nélkül el nem képzelhetők. Köszönetet mondván tehát a sokat jelentő pontoknak, ott folytatom mesémet, hogy Szaniszló nem merte megtekinteni a kihuzott golyót. Elég jókor meg fogja ő tudni, hogy megsemmisülés vár-e reá?

Hazament, megnyergeltette „Brutusz”-t s kilovagolt, hogy – mint egy hirlapi regényben olvasá – lázas agyát megfüröszsze az esti fénysugárban.

Fürösztötte is erősen, nemcsak magát, hanem a lovát is: mindkettőjükről csak ugy csurgott a viz, még pedig a meleg viz, még a nap is fejcsóválva hanyatlott le, gondolván, hogy ezek a bolondok! alig sütök valamit s ezek majd megsülnek. Brutusz nem értette a gazdáját, a ki máskor igen jámbor lovas volt s most agyonhajszolta őt; azt hitte, hogy gazdája bizonyosan összetéveszti őt a históriai Brutuszszal s most rajta akarja megboszulni Caesar halálát.

A nyugovó nap sárga sugarai a rezula fiatal fáin ragyogtak át; egy-egy vastagabb törzs erős árnyékot vetett keresztül az uton s az óvatos Brutusz, kinek látása még igásló korában elhomályosult, nagyokat ugorva haladt keresztül rajtuk (ároknak nézve azokat); Szaniszló, a ki gondolataiba merült, egypárszor majd lefordult ilyen váratlan ugratáskor; csak az volt a szerencséje, hogy Brutusz nem ugrott éppen szerfölött nagyokat, (ha valódi árok lett volna, bizonyosan bele is fordult volna).

A végzetes golyó ott volt a mellényzsebében megnézetlenül.

Igy ért a kölkedi mocsárok közé, melyen tiszta vizü patak folydogál keresztül; a viz csábitóan ragyogott és zugott, itt-ott öböllé tágult, melynek fenekén kavicsok remegtek.

Leugrott a lóról. Egy kis fürdés nem fog ártani, hátba holnap már csak a Styxben lesz alkalma megfürödni? S kérdés, hogy ott meg van-e engedve a szabadban való fürdés!

Rákötözte ruháját Brutuszra, a nemes paripát hozzákötötte egy fához s ő a vizben termett.

(Igen nagy oka volt a ruhát Brutuszra bizni: a föld milliónyi hangyával volt tele.)

A viz kellemes hüvös, a fű kövér, zsiros volt, mind a ketten élveztek. Szaniszló tocsogott, pocsogott s egyik öbölből a másikba evickélt át. Amoda messzebb a nádas zizegett, mintha a Szaniszlót befogadni készülő földnek izenetét hozná.

Mikor már jól kifürödte magát, kimászott a vizből (a nap pirulva nyugodott le) s száritotta magát.

Odaérkezve, a hol Brutuszt kikötötte, a jó paripát sehol sem találta. A kötőfék vége ott volt a kérdéses fa derekán. A kötél gyöngébb volt, mint Brutusz és étvágya, nem állhatott ellent és elszakadt. A klasszikus ló tovább nyujtózkodott, mint a meddig a kötél ért s gazdája bünhődik érte.

Ott állott oly kétségbeesetten, mint Ádám a paradicsomból való kiüzetése után. A hasonlat csak annyiban sántit, a mennyiben Ádám a legujabb divatu – fügefalevélbe volt öltözködve.

– Ide, Brutusz, ide, ide! – kiabálá Szaniszló harsogóan, de gyöngéden. Mindent elmondott, a mivel valaha lovat csalogattak; utánozta a párját kereső mén nyihogását, de Brutusz öreg volt már e szerelmi ömlengésekhez; utánozta a rostában rázott friss zab zörgését, de Brutusz hallása immáron tompa vala.

Tüskés bokrok között kivergődött az erdő közeli szélére, hol poros országut kanyargott, hogy majd valakivel beüzen Buzsákba az apjához. Csak egy csomó parasztgyerek ment arra, azokra pedig hiába kiabált, mert a mint észrevették (föl nem ismerve), elkezdték nagy göröngyökkel dobálni, ugy hogy be kellett ismét menekülnie az erdőbe. (Ez az ugynevezett paraszthumor!)

Vérző lábakkal visszament a feredőbe; ott leült a partra és lábait áztatá, dühvel és elkeseredettséggel szivében, de akkorával, hogy ha most ott van a ruhája, rögtön megnézi, hogy fehér-e vagy fekete a golyó s a vizbe öli magát. De igy vaktában csak nem emésztheti el magát?

Sötétedni kezdett. És a mint fogyott a fény, ugy szaporodtak a szunyogok. Mikor a legelső példány ismeretes mélabús nótáját Szaniszló füle mellett elzengte, már akkor tiz helyen meg volt csipve. Mikor orditva lecsapott e helyekre, ujabb husz csipés érte. A szunyog rettenetes egy állat. A légy szemtelensége és a tigris kegyetlensége egyesül benne s kétségkivül a leggyülöltebb háziállatok közé tartozik.

Zsupsz! Szaniszló belevetette magát a vizbe s állig belehelyezkedett. No most a szunyograj, mely eddig egész testén osztozkodott, mind összetorlódott a fején, melyet Szaniszló több izben viz alá mártott. Majd kiugrott a vizből, nagy ágat tört le, megint nyakig csücsült a vizbe egy sekély helyen s az ágat maga fölé tartotta. A szunyog bolond állat, fának nézte őt s elhagyta; fában találhat ő nagyobbat is.

Szaniszló azon törte a fejét, hogy Ádám apánk mit csinálhatott hasonló esetekben? Mert ő bizonyára jutott hasonló kritikus helyzetbe. De vajh szunyogok voltak-e már akkor? Vagy csak később teremtette őket az Uristen, mikor az emberek egyre gonoszabbakká lettek? Erről a biblia, a történelem és az állattan egyaránt hallgatnak.

Igy üldögélt ő hosszu, méla lesben; a viz hüvösödött és ő didergett; az ég peremén a hold sárga világossága kezdett terjedni, de különben meglehetősen sötét volt. Ekkor merész elhatározás fogamzott meg Szaniszló lelkében.

Kimászott még egyszer a vizből, a parton lehullott száraz levelekkel telt porgödör volt, ebbe belefeküdt s mint egy jóllakott ló, meghengergette magát. Aztán fölemelkedett. Ugy nézett ki (bizonyos távolságról és kellő sötétség mellett), mintha szükre szabott barna ruhát viselt volna. Közelebbről erdei vadembernek tetszett. Mikor ekképp befejezte toillettjét, futásnak eredt Buzsák felé. Rémesen csörtetett keresztül az erdőn. Ilyen lehetett Kain menekülése a gyilkosság után.

Nem mondhatni, hogy ez a saját találmányu kosztüm valami nagy meleget tartott volna; hanem nem is a hideg ellen találta ezt föl Szaniszló; csak arra volt ez jó, hogy paradicsomi állapotban ne kelljen a falun végig sétálnia. Alig futott egy félórát, buzsáki parasztszekér ballagott az uton arra. Mohi gazda ült rajta a feleségével.

– Hej Mohi gazda, – szólt ki a bokrok közül, – állitsa csak meg a szekerét, had’ ülök föl rá.

– Mit csinál itt tekintetes ur, kalap nélkül?

– Az ám! Elfujta a szél!

Mohi gazda leszállt a kocsiról, hogy jóizüebbeket bámulhasson, de hamar fölismerhette a helyzetet, mert igy szólalt:

– Anyjuk! hátra ne fordulj, mert sóbálványnyá változik a tekintetes ur.

– Nekem beszélsz ilyeneket, hisz’ fürösztöttem én az ifiurat, mikor akkorka volt, mint az öklöm! Láttam én már ütet – kalap nélkül.

A mint látjuk, az asszonynak gyors és éles szeme volt.

Szaniszló fölmászott hátul a kocsira, s üres zsákokkal gondosan betakargatta magát. Mohi gazda mindenképp beszélgetést akart kezdeni Szaniszló balesetéről, az asszony meg Szaniszló gyermekkoráról (a mikor ő a háznál szolgált) bocsátkozott visszaemlékezésekbe, a lovak pedig igen lassan ballagtak.

– Gazda, ha maga egy félóra alatt otthon lesz az apám házánál, holnap egy zacskó dohányt kap.

– Van óra a tekintetes urnál?

– Nem tudnám, melyik zsebemben tartsam.

– Az igaz. Hát akkor, hogy tudjuk, hogy mikor van ki a félóra?

– Olvasson háromszázig.

– Megpróbálom. Hanem akkor, asszony, fogd be a kerepelődet, mert elhibázom.

Igy a kiváncsiság és a visszaemlékezés szerencsésen el volt nyomva, a gazda ütötte a lovait és olvasott. Ötvenig csak ment valahogy, ekkor (verejtékezvén a homloka) oldalba döfte a feleségét: „Folytasd!”

Valami száznyolcvanig vitték igy föl együtt nagy keservesen, mikor a buzsáki faluvégre értek, a hol egy hosszu szekér jött rájuk szemközt, tele égő lámpákkal s néma emberekkel.

– Hehé, Mohi gazda! Nem látta valahol kint a határban a fiamat? – kiáltá a kocsis, a ki maga nagyságos Korbách ur volt.

– Láttam, – felelé a paraszt.

– Én nem láttam, – sietett megjegyezni az asszony.

– Hát már mit értsek ebből?

– Azt, kérem alássan, hogy ő is látta, de nem nézte meg, – felelé bölcsen Mohi. – Puff! Száznyolcvanhárom!

– Itt vagyok, apám uram! – szólt Szaniszló, kiütve fejét a zsákok alól.

– Hát élsz, fickó? – kiáltá apja, leugorva a kocsiról, – éppen keresésedre indultunk. Hát nem lőtted agyon magadat?

– Agyonlőni? Ha csak vizipuskával nem, mert vizben volt részem bőven. (Azt hitte, hogy a vizipuskához csak viz kell sok.)

– Hát szállj át a szekerünkre.

– Majd csak Mohi gazda visz haza: ilyen ruhában (!) nem mászom át más szekérre, a béresek előtt…

– Aztán meg a zacskó dohány, – szólalt meg szerényen Mohi gazda, – kérem, már a kétszáztizenötödiknél olvasok. (S ugy sietett az olvasással, mintha Korbáchékig muszáj lett volna neki háromszázig olvasni.)

Itt most megint jók volnának a föntebb alkalmazott „tépelődési pontok”… Mert Szaniszló azon tépelődött, hogy jut az ő kedves apja ahhoz, hogy agyonlövést emlegessen? Ez sötét szöget ütött a fejébe.

Apja fölült melléje s kiváncsian böködte az ujja végivel a fiát.

– Te, mi a ménkü van rajtad?

– Majd odahaza megmutatom.

– Kétszázkilencvenkilenc, háromszáz! Hé, hahó! – szólt Mohi gazda, s a két táltost megállitotta a Korbách-ház előtt.

– Hát kend a pénzit olvassa? – kérdé az öreg Korbách, kinek eddig csak a fiára volt gondja, figyelme.

– Nem én, hanem a dohányomat. Hát téns ifiur, holnap majd beszólok érte.

– Jól van, Mohi gazda! Hé, Borcsa, Zsuzsi! az esőköpenyegemet hozzátok ki.

A kapuajtó előtt őgyelgő leányok beszaladtak s csakhamar visszatértek az esőköpenyeggel. Szaniszló beburkolózott s könnyedén belebegett. A folyosón édesanyja és testvérei ölelték át. Szaniszló szobájába ment, a hová édesapja nyomon követte.

– Hát most mutasd meg a ruhádat.

Szaniszló kidugta az esőköpönyeg alól a pucér lábait.

– Igy vagyok öltözködve – nyakig. Miska, Jancsi, a nagy kádat hozzátok be s hordjátok tele vizzel.

Az apja szótlanul nézte, hogy fia hogyan változik át tisztává. Mikor aztán öltözködni kezdett, egy levelet nyujtott át Szaniszlónak.

– Nem tudom, kitől, ma estefelé ezt a levelet kaptam. Aszongya, hogy te amerikai párbajban fekete golyót huztál s készülsz agyonlőni magadat. Akadályozzuk meg mindenképpen s vigyázzunk reád.

Szaniszló megnézte a levelet. Elváltoztatott irás volt; de csak Misié vagy Pistáé lehetett.

Tehát fekete golyót huzott!… Bella, szülék, testvérek, nagyság, hirnév, lovaglás, fürdés, ostoba Brutusz, szép világ, Muzsák, nyulak, puskák, Isten veletek!

– Ostoba tréfa az egész, melylyel meg akartak ijeszteni, – folytatá az apja, – de mikor nemsokára megérkezett Brutusz ruháddal, kalapoddal és cipőddel, rettenetesen megijedtünk. Azt hittük, csakugyan elemésztetted magadat s az egész házat mozgósitottam. No, de most már megvagy, csak meg ne hültél légyen.

– Meghülés! – gondolá Szaniszló megvetőleg s rögtön rá rengeteget prüsszentett. Ah, náthásan átmenni a másvilágba, ez mégis keserü, kivált, mert – zsebkendőt sem vihet magával az ember.

– Egészségedre, fiam!

– Köszönöm! Hát a ruháim hol vannak?

– Itt lógnak a fogason.

– Kedves apám, menjen édesanyámhoz, mondja meg, hogy mindjárt készen leszek, várjanak egy kicsint a vacsorával.

Mikor apja kiment, Szaniszló kinyitotta asztala fiókját. Ott volt egy ujdonatuj revolver, megnézte; aztán órájára tekintett: tiz óra volt; még két órája van hátra (hogy sietett az a kegyetlen percmutató); no, most már megnézi azt a végzetes fekete golyót is, mely őt kigolyózza a földgolyó lakói közül.

A fogashoz lép, mellényzsebébe nyul s kiveszi a golyót. A lámpa elé tartja.

Az a golyó fehér volt. Eh, ez nem lehet, káprázik a szeme.

Janka huga ugrál be.

– Szanyi, gyere vacsorálni.

– Te, milyen szinü ez a golyó itt a tenyeremben?

– Hát vak vagy? Fehér.

Szaniszló az ajtóhoz lép s kikiált az inasnak.

– Jóska, gyere csak be.

Jóska belép.

– Te, jó a szemed?

– Mióta a szántódi bucsun Csergő Peti képen vágott, azóta a balszememet nem tudom mindjárt reggel kinyitni.

– De a szemed jó?

– Ha a jobbikat behunyom, a baloggal jól látok.

– Hát mondd meg, mi az, a mit itt a tenyeremben tartok?

– Az valami nyulsörét lehet, de mégis öregebb szemü annál.

– Hát a szine?

– Ühüm, tréfál az ifiur, hiszen azt a vak is látja, hogy olyan fehér, mint a mész.

– Jól van, menjetek ki, küldjétek ide édesapámat.

A belépő öreghez e szókkal fordult:

– Apám, látja itt ezt a fehér golyót? Ez azt jelenti, hogy Sárdi Misi ma éjfélkor, másfél óra mulva, agyonlövi magát.

– Hát mégis amerikai párbaj?

– Az, ő huzta a feketét.

– De hát akkor a levél?

– Azt bizonyosan Pista irta, a ki csak sejtette, hogy én huztam a feketét.

– Hát most mit tegyünk?

– Fölkeresem Misit, föloldom szava alól, csak nem terhelhetem az ő halálával a lelkiismeretemet?

Szaniszló elrohant, s tiz perc mulva izgatottan és zavartan visszatér.

– Misi Pistával Marcaliba ment mulatni.

– Utánuk! – kiáltá az öreg.

Öt perc mulva Korbáchék négy legjobb lova, a legkönnyebb „homokfutó” elé fogva, száguldott Marcali felé. Szaniszló fogta a gyeplőt, apja mellette ült, mögöttük állt Marci kocsis s nagyokat durrantott a sudaras ostorral.

Pont éjfélt vert a marcali toronyban, mikor a nagyvendéglő előtt a négy táltos remegő inakkal megállt.

Bent huzta a banda:

Kalapom szememre vágom
Mellette hervad virágom.

E percben lövés dördült el s rá iszonyu csörömpölés következett.

– Vége! – orditá Szaniszló s berohant a terembe. Utána az öreg.

A szoba közepén állt Misi és egy revolverrel hadonázott; a szoba végén a pikulás halálsápadtan, remegő kézzel tartva föl a levegőbe egy pezsgőspoharat. Pista az asztal tetejéről olvasott: „Egy… kettő…!” Ekkor Misi kezéből hátulról kicsavarta valaki a revolvert.

– Misikém, egyetlen jó barátom! Csakhogy jókor érkeztem!

– Ide azt a fegyvert! – orditá Misi, – emberek, fogjátok meg, Korbách bácsi, fülelje le. Szemem láttára akarod magad agyonlőni?

– Én? Nem vesztem meg. De téged akarlak megakadályozni.

– Miben?

– Hogy agyonlődd magadat.

– Nem ment el az eszem.

– Ez a helyes. Misi, én föloldalak becsületszavad alól.

– Engem ugyan ne oldozgass, mikor magad vagy általa megkötve.

– Engedj meg, pajtás, neked kellene magadat agyonlőni. Nézd-e!

Ezzel előhuzza a maga fehér golyóját s Misi orra alá tartja.

Misi megcsóválja a fejét, azzal a zsebébe nyul s előveszi az ő golyóját.

– Atyafiak, nemes emberek és cigánylegények! Már most e két golyó közül melyik a fehér és melyik a fekete?

A primás szólalt meg legelőször:

– Hát kérem, a nagyságos Sárdi urfié mintha valamivel, de csak egy gondolattal sötétebb volna, mint a nagyságos Szaniszló urfié.

– Szamár vagy!

– Kérem alássan, jártam én Amerikába a Szimpliciuszszal, tudom én, hogy mi az az amerikai párbaj.

– Bajos, bajos a dolog, – mond a nagybőgős, – csak legalább az egyik fekete vóna, mindjárt meg lehetne mondani, hogy melyik a fehér.

Ekkor Pista kivette szájából a szalvétát, melyet eddig gyömöszölt beléje s egy rettentő jóizüt nevetett, hogy a könnyei kicsordultak s lélekzete elállt. Végigfeküdt az asztalon s ugy döcögött a nevetéstől, mintha a hideg rázta volna.

Végre fölült s nagy nehezen ki tudta nyögni:

– A Rákóczi-mars! – A cigány rázenditette.

A nagy kacagás mindent megmagyarázott Misinek és Szaniszlónak. Tehát Pista eszelte ki az egész dolgot. De rögtön a helyzet magaslatára emelkedtek.

– Tiz üveg pezsgőt! – kiáltá Misi.

– Nekem is tizet! – orditá Szanyi.

– Tesvir! puszi! – és egymás karjaiba omlottak. A cigány zakatolt fölöttük a Rákóczival.

– Nagyságos ifiurak, hát nem lövi agyon magát senki? – kérdé a primás.

– De igen, a ki józan marad ma éjjel.

– Akkor már magam is iszom, – szólt belé Korbách bácsi.

Nem is maradt ott józan senki. Pincérek, cigányok, odavetődött bakterek, mind berugtak… Csali Marci, a vén kocsis maradt józan. Reggel nyolc órakor két béressel a kocsira hordta a mulató buzsáki urakat, s léptetve szépen elindult hazafelé a négy táltossal. Egy szál cigány volt már csak talpon: a pikulás, a kinek a kezéből Misi poharakat lőtt ki. Ez (aránylag józanul) pikuláját hegedüként a balkezébe kapta s egy hegedüvonóval ugyancsak nyeszegtetett rajta. Igy kisérte ki a kocsit a kapuig; ott Misi még gyöngén mormogá neki: „ezt, ezt, ez az én nótám!” Marci pedig nagyot huzott az ostornyéllel a cigányra, a ki erre azt hitte, hogy egy hur pattant meg a hegedüjén s betántorgott.

A PLEVJEI BASA.

A Balkán-félszigeten kóboroltam két jó barátommal. Az egyik festő volt, a másik histórikus. Én egyszerü turista.

Miután Boszniát már bebarangoltuk, a novibazári szandsákba érkeztünk. Itt már a szultán és a császár megmutyizzák a hatalmat. És a somogyi bakák mellett a nizamok állanak őrt az egyes városokban.

Plevjében akkor egy század baka volt, egy százados vezetése alatt. A tisztek nagy szivességgel fogadtak bennünket, s mi igen jól éreztük magunkat köztük. Együtt ebédeltünk, s a fekete kávéra megérkezett a basa, a török helyőrség parancsnoka. Éppen nem katonás, elhizott, jóképü öreg ur, a ki négy-öt csésze kávét felhörpintett, majd nagy bámulatomra leült a századossal tartlizni, s épp oly nyugalommal mondta be a kvartokat, kvinteket és irta a bumelliket, mint akármelyik pesti lakos a kávéház kártyaszobájában.

– Jól kiművelték ezt a jámbor muzulmánt, – mondám a főhadnagynak, a ki soproni magyar fiu volt.

– Nagyon derék ember, s nekünk mindenben a kezünkre dolgozik. Ő nem is annyira katonai parancsnok, mint inkább polgármester. Kerteket, földeket bérel, s a katonáival művelteti, adót szed, igazságot oszt, s csak pénteken, a szelamlik napján csap egy kis katonai parádét. Nagy öröme telik benne, mikor a mi katonáink előtte produkálják magukat, s két hete adtunk neki kölcsön egy káplárt, a ki az ő katonáit is beoktatja a tempókba, a fegyverfogásokba és más effélékbe.

Nem folytathattuk tovább, mert az a bosnyák jelentkezett, a kitől egy hét előtt öt lovat béreltünk, hogy minket és podgyászunkat a szandsákba szállitson.

A gazember azt állitotta, hogy lovai az utazás következtében megrokkantak és mi kötelesek vagyunk azokat megvenni.

Histórikus barátom gunyosan az árukat kérdezte, mire a fickó oly óriási összeget mondott, hogy elhült a vér bennünk.

– Lecsukatlak, gazember, vasra veretlek, megbotoztatlak, – kiáltott rá a főhadnagy, a ki a tárgyalásra kijött velünk a ház elé.

A bosnyák lókupec nevetett.

– Főhadnagy ur, hiába fenyegetőzik, tudom, hogy nem árthat nekem. Tudom, hogy a svábáknak irott parancsuk, törvényük van, csak a szerint cselekedhetnek. Én pedig nem tettem semmit, a mi az ő törvényükbe ütközik. Hát nekik sem szabad hozzám nyulni.

A főhadnagy erre egy hirtelen mozdulattal olyan nyaklevest adott neki, hogy a legenyhébben itélő járásbiróság is tizenöt forintra becsülte volna.

– Nesze, ezt nem tiltja a törvény!

A bosnyák helyreigazitotta félrebillent turbánját és sötétre vált tekintettel visszafelelt:

– Nem, mert Szerajevó és a generál ur messze van.

A zajra, a csoportosulásra kijött Ahmed basa és a kapitány. A mint a bosnyák a basát meglátta, odasomfordált hozzám és igy szólt:

– Uram, odaadom a lovaimat annak a feléért, a mit az imént kértem.

Nem volt időm felelni, mert a basa emelt hangon megszólalt:

– Azt hallom, emberséges gazember, hogy zaklatod az én barátaimat és megzavarod ebéd utáni emésztésüket. Mit akarsz?

A fickó alázatos hangon igy felelt:

– Nem akarok én semmit, kegyelmes basa, csak azt, hogy az idegenek vegyék meg a lovaimat, a melyek az utazásban megrokkantak.

– És mit felelnek erre az idegenek?

– Először azt, hogy a lovai nem rokkantak meg, másodszor, ha megrokkantak is, az az ő baja, azt ő mindig reszkirozza, mikor a lovait bérbe adja. Harmadszor oly szemtelenül magas árakat kér a lovaiért, hogy azért a pénzért a világ legjobb lovait meg lehetne kapni.

– Mi az az ár?

A bosnyák közbevágott s az eredetileg kért árnak a harmadát mondta.

– Ejnye, szemtelen gazember, – kiáltott a basa, – nem is beszélek tovább veled, vigyétek el!

Két izmos, de rongyos török csendőr megfogta a kapálódzó szerbet. Egy olyan hadnagyféle, a ki tulajdonképp a basa magántitkára lehetett, de bármi volt is, tény az, hogy a kabátjáról két gomb hiányzott, oda szólt:

– Ma bőjt van; ne adjunk neki semmit enni?

– Nem vagyok mohamedán; keresztény vagyok; nem tartom a ti bőjtjeiteket.

– Ma keresztény bőjt van, – szólt ujra a hadnagy.

A basa elmosolyogta magát.

– Ne mondd, fickó, hogy rossz dolgod volt Plevjében. Adjatok neki halat vacsorára. Halat csak szabad enned bőjti napon?

– Azt szabad.

– Nohát, egy-kettő, mars!

A lókupec még könyörgő hangon odakiáltott nekünk, hogy legyen gondunk a lovaira, aztán csöndes megadással elballagott a két zaptieh közt.

Csudálkozásomat fejeztem ki a kapitánynak a fölött, hogy ez a bosnyák velünk szemtelenkedett, a basa előtt pedig meghunyászkodott. Mi ennek az oka?

– Hja, uram, ő nagyon jól tudja, hogy a basának minden szabad. A basa itt akasztathatja föl őt a város közepén, véresre veretheti, darabokra tépetheti, nem támad belőle semmi kellemetlensége; de nekünk szigoruan meg kell tartani a törvényeket, rendszabályokat, parancsokat, különben kemény büntetéseknek teszszük ki magunkat a katonai felsőbbség részéről.

Nyugalomra tértünk a városi vendégfogadóban, melynek egyéb baja nem volt, mint hogy egész éjjel tamburáztak az ivóban. Mi, mint eltörődött utasemberek, aránylag (már mint a tamburaszóhoz képest) elég jól aludtunk, s a basa gombhijjas hadnagya reggel nyolckor még az ágyban talált.

– Hogy aludtak az urak?

– Jól, hadnagy ur. És ön?

Összeráncolta homlokát.

– Nem jól.

– Hogy-hogy?

– Az önök foglya miatt sokat szenvedtem. Ott lakom a katonai fogház mellett, a kaszárnyában, s a gazember féléjjel zavart.

– Rosszul viselte magát?

– Gyalázatosan rendetlenkedett.

– Mi baja volt?

– Szomjazott és vizet kért. Mi nem adtunk neki. Egyre hevesebben követelődzött, végre már tombolt és fejjel rohant a falnak, s még most is orditozik vizért, de már kezd csendesedni.

– És miért nem adtak neki vizet?

– A basa megtiltotta.

– Csak azt nem értem, hogy lehet valaki olyan szomjas, hogy kínjában ordit?

A hadnagy-titkár finoman mosolygott.

– Ezt én sem értem… Különben fejezzük be a beszélgetést. A basa azért küldött, hogy az urakat reggelire meghivjam.

Pár perc mulva készen voltunk és a basa szőnyeges szobájában ültünk, hol rendes európai reggeli várt ránk: tea, tojás, piritott kenyér, vaj. A titkár csak egy fertály óra mulva volt látható, s jelentette, hogy a fogoly föl akarja akasztani magát.

– Adjatok neki egy dézsa vizet, s hozzátok ide.

Pár pillanat mulva zilált ábrázattal, egészen megtörve, beállitott a bosnyák. A basa kérdezte:

– Rokkantak-e a lovaid?

– Nem.

– Ragaszkodol-e ahhoz, hogy ezek az urak megvegyék a lovaidat?

– Nem.

– És most az urak mondják meg: Tartoznak-e neki valamivel?

– Igen, a kialkudott husz forinttal.

– Hajlandók-e azt neki megfizetni?

– Hogyne, sőt megtoldjuk két forint baksissal.

– Fogd gazember a pénzt, és takarodj; ha megint Plevjébe tévedsz, ujra meghivlak vacsorára.

Az atyafi elkapta a pénzt, s földig hajló alázattal kotródott. Husz perc mulva láttuk, a mint egymás végébe kötözött csengős öt lovával vágtat ki a városból, mintha kergetnék.

És most azt a kérdést intéztem a basához, hogy mit csináltak tulajdonképp ezzel az emberrel, hogy ugy megpuhult?

A basa csodálkozva nézett rám.

– És ön ezt nem ismeri?

– Nem.

– Pedig én a magyar módszert alkalmaztam. S mondhatom, kitünően beválik az egész Balkán-félszigeten. Ha akármilyen sulyos börtön vagy botozás nem fog a bünösön, ez megtöri és vallomásra birja.

– S ugyan mi az?

– Hát… a vádlott jóllakik héringgel… annyit adok neki, a mennyi csak belefér… de vizet nem adok rá. Ezt nem birja ki a legerősebb arnauta vagy montenegrói se, a ki száz botot föl se vesz… A gyomra égő pokollá válik.

– S miért magyar módszer?

– Mert én egy magyar katonatiszttől tanultam, a kinek az apja a régi rablóvilágban száz meg száz rabot büntetett vagy vallatott igy. Megtetszett, kipróbáltam, s már körlevélben szétment az összes vilajet-kormányzóknak.

Elnevettem magam. Rabvallatási rendszer: ez a mi egyetlen exportunk a Keletre. A hozzávaló héringet azonban már más országokból hozatják. Milyen jól festhet a török igazságügyi budget: száz tonna héring! S egy negyven év előtti betyárkergető pandurkomisszárius exotikus eszméje Törökországban mint igazságügyi reform szerepel.

A KARAKASZI MANDOLINOS.

A József-köruti bodega kirakatában a minap éjjel ezt a fölirást láttam kitéve:

Kóser elefánttalp-kocsonya.

Ez a különös kombináció annyira megragadta figyelmemet, hogy betértem a boltba és elefánttalp-kocsonyát kértem. A tulajdonos a sarokban alvó hordárra mutatott és kijelentette, hogy az ette meg az utolsót. Egy hordár, a ki elefántalp-kocsonyát eszik, még érdekesebb, mint maga a furcsa kocsonya.

– Hát olyan olcsó a kocsonya, hogy hordárok is ehetik?

– Tetszik tudni, meg volt már romolva, hát odaadtuk neki olcsón.

Most már többet tudtam. Bizonyosan azért aludt el a hordár, mert romlott volt a kocsonya. A jó kocsonyától sohasem álmosodott el még senki.

Elhatároztam, hogy megvárom, mig a hordár fölébred. Régen vágytam már olyan ember ismeretségére, a ki a napot elefánttalp-kocsonya elfogyasztásával fejezi be.

Ekkor megjelent a bodegásné. Tüzről pattant, alacsony, gömbölyü asszony volt, szemei olyanokat villantak, mint a szikrák a felsővezetékes villámos közuti vasut drótján, mikor a kocsi arra halad s a villa csókolódzik a dróttal.

(Füh! De kifáradtam ebbe a hasonlatba!)

Az asszony látta, hogy sherry-brandyt iszom, a mit ők kupicánként nyolcvan krajcárért mérnek. Szeme villanásából észrevettem, hogy az ugynevezett vagyonos osztály tagjának tart s pirulva sütöttem le szememet. Mindig röstellem, mikor kapitalistának néznek.

– Akarja hallani a karakaszi mandolinost?

– Ki az?

– Huan Crespo fia.

– Ki az a Huan Crespo?

– Hogyan? Ön nem hallotta Huan Crespo hírét?

– Nem.

– A venezuelai köztársaság elnöke volt… Mivelünk nagyon jó viszonyban állt szegény, mindig ott ebédelt a mi kocsmánkban…

– Itt a József-köruton?

– Óh, dehogy, Karakaszban.

– Hát maga volt ott?

– Három évig.

Eszembe jutott, hogy az 1884-iki párisi kiállitáson magam is ismertem egy urat, a ki a venezuelai osztály elnöke volt. Mig ő a kiállitást rendezte, két forradalom volt hazájában. Ez különben ott csak kormányváltozást jelent. Az az ur, a ki fölülkerekedik, megteszi magát elnöknek s uj kormányt nevez ki. Az uj kormányok mindig meghagyták a kiállitási elnököt hivatalában. De egyszer egy olyan elnök került az állam élére, a kinek az öcscse Párisban lakott s egy bormérést tartott fönn. Ez az elnök kinevezte a bormérőt kiállitási osztályelnöknek s a régit elcsapta. A régi azonban kijelentette, hogy nem ösmeri el az uj kormányt s mikor a bormérő revolverrel a kezében követelte, hogy távozzék a kiállitási épületből, lármát csapott s a kocsmárost letartóztatták. Mikor pár nap mulva kiszabadult, nagy dél-amerikai gyülést hitt össze, melyen szédelgőnek akarta nyilvánittatni az első számu osztályelnököt. A gyülésből nagy boulangista-tüntetés és általános verekedés támadt. A bormérőnek egy asztalt vágtak a fejéhez, a mitől az akkorára dagadt, mint egy cipó. Ájultan vitték a legközelebbi patikába s mikor magához tért, kijelentette, hogy többet nem avatkozik a politikába s tisztán a munkának szenteli magát. Rá két évre hamis pénzgyártás miatt Cayennebe került. Otthon ezért bizonyára elnöknek tették volna meg.

Miközben én a visszaemlékezések kies mezején bolyongtam, a bodegásné előhuzta valahonnan az ifjabb Crespot, a ki mandolint vert és spanyol dalokat énekelt hozzá. Ha ugy kártyázik, mint a hogy énekel, okvetetlenül kigolyózzák a kaszinóból. E hamisságért azonban kárpótolt azzal, hogy abszolute semmi hangja sem volt.

Ezalatt a bodegásné venezuelai életével mulattatott s mondhatom, hogy sokkal jobban mulattam, mint a Szabad Liceumban.

Karakasz, Hondurasz és Venezuela testvérállamok s fölváltva mindig egy uralkodik a többi fölött. Ezt azonban nem valami szerződés biztositja, hanem a ki birja, marja. Bolivár szabaditotta föl őket a spanyol uralom alól. Bolivár vitéz és bölcs ember volt, van is neki szobra, utcája, tere, csak a vitézségének és a bölcseségének nincs nyoma. A mióta Bolivár behunyta okos szemét, folytonos belső háboruk dulják az államokat. Az államszervezet különben roppant demokratikus. Minden ember a zsebében viseli az elnöki kormánypálcát, – ha akad kétezer elszánt és jól fölfegyverzett férfiu, a ki vele tart. Az elnöki állás nem rossz, mert az állami bankóprések az ő házában vannak elhelyezve. A mint tehát az elnök ur bevonul a házba, elkezd bankót nyomtatni. Nyomtat annyit, a mennyi neki tetszik. E masszának kényszerforgalmat biztosit, bevásárol rizst, cukornádat, gyümölcsöt, kávét a birtokosoktól s olcsón eladja az angol és német kereskedőknek, csengő aranypénzért. Mikor már jól megszedte magát, megszökik.

Ugyanigy cselekszik a miniszterelnök is és a többi miniszter, kik közül a legkényelmesebb állása a közoktatásügyi miniszternek van, mert iskolák egyáltalán nincsenek az országban. A mi van, azt a jezsuiták és a privátemberek tartják fönn. A miniszternek egyik főjövedelmi forrása, hogy zsarolja ezeket az iskolákat.

Legnehezebb állása a hadügyminiszternek van, mert az ő föladata vigyázni, hogy az elnök minél tovább életben maradjon és hogy az ellenzék fölül ne kerekedjék. Az ellenzékhez tartoznak az intelligenciának mindamaz elemei, a kiket nem engednek lopni. Mert azt ők is belátják, hogy egy államban mindenki nem lophat, valakinek kell dolgozni és fizetni is. Ha aztán az ellenzék elég erősnek érzi magát, kitüzi a forradalom zászlaját a vidéken, s mindig van egypár ezer balek, a ki alája csoportosul, azt hivén, hogy jobbra fordul a dolgok menete. A forradalom győz, pár száz ember elesik… s akkor a bankóprés uj kezekbe kerül.

Huan Crespo elnök becsületes ember volt s becsületesen akart kormányozni. Mégis két évig tudott uralmon maradni, a német telepesek segitségével, a kik érezték, hogy ez az ember tisztességesebb viszonyokat tudna itt teremteni. Valahányszor hire járt, hogy Crespo ellen összeesküvés folyik, megjelent háromszáz állig fölfegyverkezett erőteljes német, hatszáz szintén puskával ellátott indiánnal és az elnöki palota előtt foglalt állást. Ezek aztán Crespo javára nyomták le a mérleget. Hire kerekedett, hogy Crespo az idegenek segitségével császár akar lenni. Ekkor aztán a hadügyminiszter hirtelen bizottságot alakitott, Crespot elfogták és hazaárulásért halálra itélték. Utolsó szava ez volt:

– Vigyázzatok katonák! Most ölitek meg a legbecsületesebb karakaszi embert.

Mikor a németek ezt megtudták, irtóztató haragra lobbantak. Bevonultak a városba, s Crespo minden ellenségét megölték. A hadügyminisztert a mi kocsmánk előtt akasztották lámpavasra. Aztán a németek elénekelték a Wacht am Rhein-t (ez náluk betegség) és kijelentették, hogy most majd ők rendet csinálnak Karakasz, Venezuela és Hondurasz államokban… A benszülöttek örültek neki, de nagy ribillió lett erre Európában… A németek elfoglalták Karakaszt!… Az ott cirkáló angol, francia és észak-amerikai hadihajó legénysége rögtön partra szállt és Karakasz összes középületeit elfoglalta. A nemzetközi biróság összeült és kijelentette, hogy Európa érdekeinek az felel meg, ha minden marad a régiben… Azóta megint fölakasztottak vagy két elnököt.

… Ekkor az én hordárom fölébredt s én megkérdezhettem tőle, a mit akartam.

– Nagyon jó. Ajánlom, hogy lefekvés előtt mindig egyék egy kis elefánttalp-kocsonyát.

… Meg is tettem egy ideig. De sokáig nem birtam. Drága. A természet oly rosszul rendezte be a dolgot! A pók tömérdek, az elefánt kevés és az is egyre fogy. S a póknak száz lába is van, az elefántnak pedig csak négy.

CSONTVÁZAM TÖRTÉNETE.

Talán borzalommal fogja önöket eltölteni, de én kénytelen vagyok megvallani, hogy… hogy is mondjam csak… rossz viszonyban vagyok a csontvázammal.

Ne értsenek félre. Nem egy idegen csontvázzal, mely talán szobadisz gyanánt iróasztalom mellett áll. Ilyen szobadiszem nekem nincs. Nem vagyok szimbolista, hogy Makart-csokor helyett csontvázat alkalmazzak.

Hanem rossz viszonyban vagyok azzal a csontvázzal, mely kitapogathatólag bőröm és husom alatt tartózkodik. Rossz viszonyban vagyok önmagamnak egy jelentékeny részével, testemnek csontalkatrészeivel.

Példátlan eset ez a világtörténetben.

És ez annak köszönhető, hogy én nem nevezhetem magaménak a csontvázamat. A jó Isten segitségével, én, Majer Gáspár, meggazdagodtam. Magaménak nevezhetek két házat, egy villát, egy üres telket, egy feleséget és két gyermeket.

És a csontvázamat nem nevezhetem magaménak.

Borzasztó gondolat! Semmi fantasztikus, titokszerü nincs az egész történetben, igen egyszerü és természetes a magyarázata, de engem az őrültek házába fog kergetni. Néha máris olyan kétes állapotban vagyok, hogy szeretném, bicskát ragadva, a husomat lekaparni, s a rút, szibarita csontvázat kidobni az utcára.

De ez nem lehetséges. Nem szakithatok vele. Együtt ringattak bölcsőnkben s együtt tesznek koporsónkba…

Azaz nem tesznek. Itt a bökkenő. Ez a katasztrófa.

De itt az ideje, hogy elmondjam.

Fiatalkoromban nagy nyomorba jutottam. A kereskedőpálya nem tudta megadni a mindennapi kenyeret s odáig sülyedtem, hogy a Dunaparton tökmagot ebédeltem.

Egy orvosnövendék ezt meglátta s azt hitte, hogy a vagyonos osztályhoz tartozom, mert neki még tökmagra sem jutott. Társamul szegődött s kért, hogy hivjam meg ebédre. Mialatt a neki átnyujtott nyolc tökmagot elfogyasztotta, életrajzi adataimat kérdezte.

Gyomrom hatalmasat kordult. Ő mindent megértett. Melegen és részvéttel megszoritotta a kezemet. Azután igy szólt:

– Minden rokonszenvem mellett kénytelen vagyok önt ügyefogyott embernek minősiteni.

– Miért?

– Mert ezzel a testalkattal ön fényesen megkereshetné a kenyerét.

– Igen? Portásnak már akartak szerződtetni, de aztán nagyon magasnak találtak.

– Milyen magas?

– Hat láb és öt hüvelyk.

– Három hüvelykkel magasabb, mint az ősbudavári óriás.

– De az szerecsen volt.

– Azt hiszi? Nem mind szerecsen, a mi fekete… Csak egy skatulya suvikszra volna szüksége s két kézzel kapna uraságodon minden cirkusz.

– Igaz. De először nincs pénzünk suvikszra, másodszor nincs Pesten cirkusz.

Az orvosnövendék a fejére csapott.

– Ösmeri Lenhossek tanárt, az anatomiai muzeum igazgatóját?

– Nem.

– Fényes ötlet, óriási ötlet, hat láb öt hüvelyk magas ötlet!

– Micsoda?

– Ád az ötlet jövedelméből tiz percentet?

– Szivesen.

– Akkor gyerünk Lenhossekhez.

Tudják, mi volt az ötlet? Eladtuk az anatomiai muzeumnak a csontvázamat kétszáz forintért! Szállitandó halálom után. Lenhossek nagyon megörült a csontvázamnak, egyrészt ritka nagysága, másrészt a miatt, mert – a professzor szerint a balkulcscsontomat a jobboldalomon viseltem. Képzelhető, hogy én még jobban megörültem a pénznek. Mit törődtem azzal, hogy mi történik halálom után a csontvázammal? Hálát adtam az Istennek, hogy olyan nagyra növesztett s azonkivül a balkulcscsontomat a jobb oldalamra helyezte át.

Mikor az ötletes orvosnövendékkel elmentünk, hogy egy kocsmában jóllakjunk, különös dolog történt. A második emeletről leesett Evans, a hires zsoké, egyenesen rá az én barátomra. Evans elájult, a barátomat azonban agyonütötte. Mikor a zsoké magához tért, s megtudta, mi történt, igy szólt:

– Van itt valaki e boldogtalan ifju családjából?

Jelentkeztem.

– Uram, – szólt ő, s megfogta a kezemet, – ez az ur megmentette az életemet. Némi csekély viszonzásul mondok önnek egy titkos istálló-tipet. Tegye meg a holnapi lóversenyen Mákvirág-ot az egész vagyonával.

Másnap megtettem Mákvirág-ot kétszáz forinttal s kaptam rá hatezer forintot.

Harmadnap beléptem egy budai kocsmába társnak s ekkor elkezdtem gazdagodni.

Kocsmánk titka ez volt: Mi paprikásabban adtuk az ételeket, mint más kocsmárosok, a mi vendégeink tehát jobban megszomjaztak, vagyis többet ittak.

Multak az évek, az anatomiai muzeumról régen megfeledkeztem s csontvázam boldog tulajdonosának éreztem magamat.

Vettem a kerepesi-uti temetőben egy családi sirboltot, oda elhozattam vidéken nyugvó szüleimet, testvéreimet s gyakran nézegettem kedvteléssel a főfülkét, melyben egyszer kihült hamvaim fognak egyebet mit sem tenni, csak pihenni, csak pihenni…

A sirbolt homlokzatán aranyos betükkel ékeskedett A Majer-család fölirat. Micsoda temetés lesz itt!

… Ha költő volnék, azt mondanám, hogy ekkor csapott le a derült égből a villám. De mint kocsmárosnak, kötelességem kijelenteni, hogy nem a villám volt az, hanem egy levél.

Az anatomiai muzeum levele.

Lenhossek, a nagy professzor meghalt és utódja rendezte az anatomiai muzeum levéltárát. Ott ráakadt az én szerződésemre, melyben a csontvázamat eladtam s e leletnek következménye volt a következő hivatalos levél:

T. c.

Van szerencsém önt figyelmeztetni, hogy az irattárunkban levő szerződés szerint ön netáni szives elhunyása esetén becses csontvázát köteles muzeumunk rendelkezésére bocsátani. (Aláirva:)

Kszrmptvski,
az anatomiai muzeum igazgatója.

Micsoda botrány lesz ebből! Képzeljék el, hogy Major Gáspár háziur, iskolaszéki tag, volt kerületi elüljáró, a Méh cimü önsegitő szövetkezet igazgatója, a Gyermekkert elnöke meghal, koporsójánál megjelenik a közrészvét, Morzsányi Károly és Erlich G. Gusztáv vezetése alatt, az özvegyem részvétlevelet kap Márkus főpolgármestertől és Halmos polgármestertől – és e nagyszabásu gyászpompa közepett megjelenik házam előtt egy zöld kocsi, kéksipkás szolgákkal, fölpakkolnak, elvisznek az anatomiai muzeumba, kiszáritanak, preparálnak, vasdoronggal föltámasztanak, s ott fogok állani a csodaállatok közt, az utókor okulására.

A főfülke pedig üres lesz. S még a halottasnapi koszorut sem tudják hová elhelyezni.

Irtóztató!

A mint egy kissé magamhoz tértem, elmentem Kszrmptvski urhoz, a kiről először is megtudtam, hogy Kovácsynak hivják. (Hogy meri ő Kszrmptvski-nek irni magát? Micsoda tempó ez?) Kedélyesen kezdtem vele. Elmondtam neki, hogy milyen előkelő polgára vagyok a fővárosnak s micsoda megszégyenités volna egész családomra nézve, ha az anatomiai muzeum temetne el.

A tudós hidegen a szemem közé nézett.

– Ön téved. Ez dicsőség önnek. Neve a tudományban fönn fog maradni.

– De nem akarom, hogy fönmaradjon.

– Ebbe önnek többé semmi beleszólása sincs.

– Igazgató ur, adja vissza a szerződést. Ösmeri a közmondást: Csontváz, ha leszakad lesz más!

– De ilyen nem lesz! Ne feledje el, hogy ön a század átlagos embermagasságát tiz centiméterrel mulja felül s – a mi a fő, hisz benne van a szerződésben – a bal kulcscsontja a jobb oldalán van. Hisz ön egy anatomiai csoda, ön muzeumunk primadonnája, csillaga, slágere lesz.

– Igazgató ur, én nem riadok vissza anyagi áldozatoktól, csakhogy megválthassam magamat…

Az igazgató dühbe jött.

– Minek néz ön bennünket? Mi nem kufárkodunk a tudomány szentelt csarnokaiban… egy millióért nem adnók önt oda… Különben is, önnek már neve is van a tudós világban. Ön a Skeleton Lenhossekiánum… önről még Lenhossek két cikket irt a berlini Klinische Blätter-ben. A tudós világ figyelme föl van keltve, már türelmetlenül várják önt… S ha ön szolid üzletember volna, az elvállalt megrendelést már régen effektuálta volna…

Ez már mégis szemtelenség! Még ő mer figyelmeztetni, a csontrabló, hogy sziveskedjem meghalni… Fölemelkedtem, fejembe vágtam a kalapomat s igy orditottam:

– Nohát majd én megmutatom, hogy nem esznek az én csontvázamból… Kivándorlok, elégettetem magamat, vagy levegőbe röpitem a muzeumot, de engem meg nem kapnak…

Távoztam és ugy bevágtam az ajtót, hogy – mint másnap a lapokban olvastam – az anatomiai muzeum és a szomszédos klinika összes órái megálltak s a Természettudományi Közlöny két hónap mulva mint földrengést tárgyalta az esetet.

… Összes fenyegetéseim közül a fölrobbanás tetszett legplauzibilisebbnek. Elmentem tehát Polonyi Gézához s fölkértem őt, hogy pörölje vissza csontvázamat.

Polonyinak nagyon tetszett az eset és szokott vehemenciájával fogott hozzá. Először is a képviselőházban hevesen megtámadta a muzeumot. Tagadta célját és létjogosultságát. Szédelgésnek nevezte az intézményt és szélhámosnak a direktort… Közbe azt a tanácsot adta nekem, hogy menjek Bécsbe és operáltassam meg magamat: helyeztessem vissza a bal kulcscsontomat a bal oldalamra.

Ez meg is történt. Az operáció fényesen sikerült. És ekkor Polonyi azt allegálta, hogy nem én vagyok az a csontváz, a kiről a szerződés szól, mert az én kulcscsontjaim teljesen rendben vannak, a mire nézve fölajánlotta az orvosszakértői szemlét.

Két nap mulva fölkeres Polonyi.

– Baj van!

– Micsoda?

– Az anatomiai intézet megtudta az operációt.

– S aztán?

– Bepörölte önt.

– Mi cimen?

– Idegen vagyon megrongálása cimén, azt állitván, hogy a csontváz az övé, azon változtatni nem volt joga.

– És most?

– Az a legjobb, hogy pörük vitelére engem kértek föl, a multkori képviselőházi kirohanásom hatása alatt.

– S ön elfogadta?

– Nem, de ajánlottam nekik Laska Péter belvárosi ügyvéd barátomat.

– S aztán?

– Laska megvizsgálta az ön által aláirt szerződést s szakértőkkel konstatáltatta, hogy a papiros tiz év alatt el fog porladni.

– Tehát?

– A mi föladatunk tehát az, hogy a pört tiz évig vigyük, akkorra a szerződés elenyészik s az ön csontváza szabad. Szóval az egész pör gyerekjáték.

*

Másnap elmentem Kovácsyhoz s elmondtam neki az ügyvédek tervét. Erre az irattárba rohant és kétszáz forintért visszaadta a szerződést. Kibékültünk.

… Boldog vagyok…

Csak attól remegek, hogy Polonyi most engem fog szédelgőnek nevezni.

TÖRTÉNET EGY MACSKÁRÓL.

Ha a sors azt a kérdést intézné hozzám, hogy mi kellene inkább: egy széthuzható és tábori sátornak meg esőköpönyegnek használható aranyóra, vagy egy nagybácsi, én habozás nélkül az aranyórát választanám és huznám szét.

Én mindig tiszteltem atyámat és anyámat, mert ez a legolcsóbb életbiztositás, de sohase tiszteltem nagybátyámat.

Többféle nagybácsival áldott meg a sors. Ugyanaz a sors, melyet föntebb emlitettem s a melynek kérdésére szerettem volna feleletet adni.

Az egyik kiment Amerikába. Ehhez füztünk legszebb reményeket. Azt hittük, hogy vasutkirály lesz belőle, gyermektelenül fog hazatérni s mindegyikünknek hoz tiz gyorsvonatot, háló- és étkezőkocsikkal.

E helyett vett magának egy orvosi diplomát, a gyógyitás terére lépett s oly sikerrel müködött, hogy Európából tudósokat küldtek ki az ujfajta pestis tanulmányozására.

Az összes temetkezési egyesületek megválasztották disztagjuknak. A tudományának sulya alatt elesettekből kitelt volna egy kisebb fajta örmény vérengzés és nagyobb fajta krétai lázadás.

Valószinü, hogy Amerikát teljesen elnéptelenitette volna, de egy jótékony földrengés idejekorán elpusztitotta. Nyomtalanul eltünt.

A másik nagybátyám elment Afrikába hittéritőnek. Egy csomó szerecsent tényleg meghittéritett. De az étkezésről elfelejtett nekik fölvilágositásokat adni. Egy napon tehát hivei, az egész egyházközség, mely evés tekintetében a régi, pogány alapon állt, a presbiterek és gondnokok egyesült erővel megsütötték és megették.

De mint jó keresztények, a finom falatot nagy ünnepre, husvétra hagyták. Virágvasárnap bepácolták és husvétvasárnap megették.

Családunknak örökké egyik büszkesége marad, hogy a Kongó vidékén ma is vannak szerecsenek, a kik nyelvcsettegtetve gondolnak a század legjobb izü hittéritőjére.

Kihült hamvai fölé okvetlenül siremléket állitottak volna, ha volnának kihült hamvai. De az ő hamvait, mielőtt kihülhettek volna, megették.

Harmadik nagybátyám igen hiányos műveltségü ember volt. Hiányos műveltségénél fogva nem volt tudomása arról, hogy a puskaport már föltalálták. És nekiállt föltalálni. És föltalálta! A föltalálás után három perccel fölrobbant és nyomtalanul eltünt. A világ teremtése óta nagybácsi még ilyen apró darabokra szét nem ment. A legszorgosabb kutatás után csak egy arany inggombot találtak meg belőle. Ezt én viseltem tovább kegyelettel és mély meghatottsággal. Huzamos idő mulva sült ki, hogy az arany inggomb a házmesteré volt. Azért tovább viseltem, kegyelet és mély meghatottság nélkül. Csak a hátam borsózott, valahányszor a házmestert láttam, mert szörnyünek tetszett az a gondolat, hogy harmadik nagybátyám földi maradványait a házmester arany gombja képviselte.

Áttérek a negyedik nagybátyámra.

Negyedik nagybátyám állatorvos és szegény ember volt. Ugy látszik, ez a két tulajdonsága szoros összefüggésben volt egymással. Az állatok meglehetősen egészséges lények, s nem szaladnak minden kis bajukkal a doktorhoz. És ha már megbetegednek is, többnyire maguktól meggyógyulnak. Miből él az emberorvosok fele? Az idegességből. Ámde az állatok nem idegesek. Tehát miből él az állatorvosok fele? Semmiből. Az én tisztelt nagybátyám ehhez az utóbbi félhez tartozott.

Egyszer egy váratlan hir vert föl nagybátyám iránti közömbösségemből. Azt hallottam, hogy örökölt.

A nagybátyám nagybátyja, a kiről senki se tudott semmit, meghalt Amerikában és nagy vagyont hagyott rá.

Nem veszik önök észre a sors maliciáját? Egy nagybácsi, a ki örököl, holott a természet törvényei szerint neki kellene örökséget hátrahagyni.

Tervem azonnal készen volt. Udvarolni fogok a nagybácsinak. A mig szegény volt, ezt jogosan nem kivánhatta tőlem, de ezentul megneheztelhetett volna a mellőzésért.

Házmesteremnek volt egy felesége. A feleségének volt egy macskája. A macskának nem volt senkije, a mi nem baj, mert nekem csak a macskára volt szükségem.

Tanulmányoztam a derék állatot. Észrevettem, hogy nagyon szereti a nyers vesét. Egy éjjel két kiló vesét hoztam haza, s odaadtam neki. Mind megette. Reggelre ágyban fekvő beteg lett.

A házmesterné hozzám jött tanácsért. Én voltam az egyetlen lakó, a ki mindennap éjfél után jöttem haza és igy engem tartott a legintelligensebb embernek. Nem sejtette, hogy én etettem agyon a macskáját – ezt csak az Uristen tudta, a ki a sziveket és a veséket vizsgálja.

Közömbös arccal hallgattam meg a panaszát, aztán megnéztem a macskát, megfogtam a pulzusát és jónak láttam résztvevő arcot ölteni.

– Bizza csak reám a cicuskát. A nagybátyám kitünő állatorvos, magam fogom hozzá vinni.

Ezen ürügy alatt jutottam be nagybátyámhoz.

– Mit akarsz? – kérdé ő mogorván. – Végre eszedbe jutott a nagybátyádat meglátogatni?

– Bocsánat, – feleltem önérzetesen, – én önhöz nem mint nagybátyámhoz jöttem.

– Hát? – kérdé még mogorvábban.

– Hanem mint hazánk és fővárosunk legjelesebb állatorvosához.

– Beszélj! – szólt szelidebben.

– Van nekem egy kedves macskám…

– Ah, te szereted az állatokat? – szólt még szelidebben és arcának hatvan ránca közül ötvenkettő vagy ötvenhárom (nem tudom biztosan) elsimult.

– Rajongok az állatokért! – kiáltottam lelkesen, – az emberekben mindig csalódunk, az állatokban soha!

– Szervusz, öcsém! – szólt az öreg egyszerre oly nyájasan, mint egy tavaszi reggel Füzes-Abonyban – reggeliztél már?

– Köszönöm bácsi, reggeliztem.

– Rágyujtasz egy szivarra?

– Köszönöm bácsi, nem szivarozom.

– De egy pohár szilvóriumot csak elfogadsz?

– Köszönöm bácsi, nem fogadok el semmit.

– Nohát akkor itt maradsz ebédre.

– Köszönöm bácsi…

– Eh, semmi köszönöm, ezt csak elfogadod?

– Köszönöm…

– Hallod-e, ne hozz méregbe…

– Köszönöm…

– A mit mondtam, megmondtam, itt maradsz…

– Kösz…

– Fogd be már a szádat!

– De kérem bácsi, azt akarom mondani, hogy köszönöm bácsi, itt maradok ebédre.

– Vagy ugy, hát miért nem mondtad hamarább?

Ime, tisztelt uraim, ez az élet bölcsesége… visszautasitottam egy reggelit, visszautasitottam egy pohár szilvóriumot, visszautasitottam egy szivart és ime, kaptam helyette egy ebédet… Tanulság: nem kell az élet apró örömei után kapkodni és akkor részesülünk a nagy ajándékokban… Vajjon mit kaptam volna, ha még az ebédet is visszautasitottam volna?

– És most lássuk a macskát, – szólt az öreg vidáman.

Kisiettem az előszobába, a hol a 827-ik számu hordár várt a beteg macskával. A hordár várt, de a macska nem.

– Hol a macska? – kérdém a hordárt.

– Ugy látszik, sok egér van a házban, megérezte és a nyitott ablakon át kiugrott.

– Szerencsétlen, hát miért nem ugrott utána?

– Nagyságos ur csak azt parancsolta, hogy hozzam ide, de azt nem, hogy fussak utána.

– Óh, maga állat!… Azaz, dehogy állat, hiszen ha az volna, rögtön bevinném a macska helyett a nagybátyámhoz… Honnan veszek én most hamarjában először egy macskát, másodszor egy beteg macskát.

Kirohantam a folyosóra és elkezdtem az első szerelmében csalódott cica édes hangját utánozni. Hogy az utánzás jól sikerült, bizonyitja az, hogy egy pillanat alatt ott termett egy gyönyörü hófehér cicus és bár látta, hogy ur vagyok és nem macska, nyájasan hozzám dörgölődzött.

Idegen macska volt, de mindegy. Ha áll az, hogy éjjel minden tehén fekete, akkor áll az is, hogy nappal minden macska fehér. Ez a macska is fehér volt: fölragadtam és bevittem.

Az öreg ur már türelmetlenül várt. Föltette a pápaszemét és figyelmesen vizsgálta az állatot, mely nyájasan hozzá simult.

– Ejnye, be ismerős állat. Szép macska, látszik, hogy gondosan ápolják. Mi baja van?

Mit mondjak? Ennek nincs vesebaja, mint a másiknak.

– Hát kérem… az utóbbi napokban láza volt… éjjel álmában félrebeszélt… vagyis félrenyivákolt. Aztán mindent gyülöl, a mit egy macska szeretni szokott. Utálja a tejet és megveti az egeret…

– Sulyos gyomorbaj, azt hiszem, hogy meningitis.

– Meningitis? Hisz’ az az agyban szokott előfordulni.

– Igen, az embereknél, de a macskáknál a gyomorra adja magát. Majd kipróbáljuk.

Elővett egy orvosságos üveget, melyben barnás folyadék volt. Lefogtuk a szegény cicát és beléje töltöttük. Rossz lehetett, mert ugy összekarmolta a kezemet, mint egy mérges asszony. A bácsi figyelmesen nézte a macska szemét.

– Látod, a szeme zöld volt, most elsárgult. (Azt elhiszem, én is elzöldülnék, ha azt a kotyvalékot belém töltenék.) Ez a meningitis jele – folytatá a nagybácsi. – Most már tudom az orvosságát.

Leült és irt egy hosszu receptet. A recepttel és a macskával kimentem az előszobába. A receptet zsebrevágtam, a macskát átadtam a hordárnak azzal az utasitással, hogy vigye haza a házmesternének, akaszszák föl a farkánál fogva a szegre, hogy a meningitis a fejére adja magát.

Ott nem árt neki. Mi szüksége van egy macskának az agyvelejére?

Mikor visszamentem, nagybátyám e szavakkal fogadott:

– Tarts velem, itt a villásreggeli. Későn ebédelünk.

– Mi az?

– Borjupörkölt, s hozzá egy kis tokaji.

Egypár falatot ettem. Ejnye, de furcsa egy borju. Olyan ize van, mint a kalarábénak.

– Miből van ez a pörkölt, bácsi? – kérdém.

– Ez fiam, kalarábészeletekből, borjupörkölt módjára elkészitve. Tudnod kell, hogy én, mint valódi állatorvos, vegetáriánus vagyok.

– Hát a bor?

– Az tokaji aszalt.

– Talán tokaji aszu?

– Dehogy, tokaji aszalt almából van facsarva. Kitünő.

E pillanatban kinyilt az ajtó és egy fiatal leány rohant be, kisirt szemekkel:

– Papa, papa, képzelje, eltünt a Panna.

– A cicuskád?

– Igen.

(Éreztem, hogy elsápadok és ha ebben a kalarábé-pörköltben egy becsületes csont volna, bizonyosan a torkomon akadt volna.)

– Hová lett?

– Azt beszélik a szomszédok, hogy egy fekete pápaszemes ur a folyosón magához édesgette és elvitte.

Halálsápadt lettem. Semmi kétség: a nagybátyám lányának a cicáját fogtam el gyógykezelés végett. A fekete pápaszem e pillanatban ott volt a zsebemben. Itt vége mindennek.

– Hallatlan! – kiáltott a bácsi és rám nézett.

– Hallatlan! – kiáltottam én és hirtelen megőrültem.

Igen, uraim és hölgyeim, hirtelen megőrültem. Mert máskép nem magyarázható meg az, hogy nyugodtan a zsebembe nyultam, elővettem a végzetes fekete pápaszemet, az orromra bigygyesztettem és a bácsit fixiroztam.

A bácsi olyat ugrott, mintha a vipera csipte volna meg… Nem, ezt a hasonlatot elejtem, mert tudtommal azok az embertársaink, a kiket a vipera megcsip, nem nagyon ugrálnak… Szóval, a bácsi föltünően nagyot ugrott és még nagyobbat kiáltott:

– Hát te voltál az, nyomorult?… A saját macskánkat hoztad nekem ide meggyógyitani, Európa legegészségesebb macskáját? Azért tetszett olyan ismerősnek? Hol a botom?

Mit tesz egy gentleman, ha előtte a botot ilyen alakban emlegetik? A gentleman, ha optimista, azt hiheti, hogy a bácsi tán ki akar sétálni. De én a pesszimista gentlemanek közé tartozom – és azért gyorsan távoztam. Villámgyorsan.

Igy végződött kisded vállalatom, melybe két kiló vesét fektettem.

BANKÁR ÉS MANDÁTUM.

I.

A könyvvezető megvárta, mig az összes hivatalnokok beléptek az igazgató urnak vastag szőnyegekkel boritott szobájába s aztán elkezdte:

– Nagyságos igazgató ur! Maga előtt látja a bank összes tisztviselőit, a nőseket ugy, mint a nőtleneket. Nagyságod ismert atyai szivéhez folyamodunk, anyagi helyzetünk javitása végett. A fővárosi élet napról-napra drágább s a tisztviselők fizetése ezzel nem tartott lépést…

Az igazgató idegesen dobolt a márvány iróasztalon, melyen aranysaskörmök tartották az iratcsomókat.

– Nagyságos igazgató ur, – folytatta a könyvvezető.

Az igazgató, a ki eddig csak a saskeselyühöz, a legnagyobb ragadozó madárhoz hasonló profilját mutatta, most hirtelen szembe fordult a tisztviselőivel.

– Ne folytassa! Tudom, mit akarnak. A régi nóta. A magántisztviselők valóságos szociálizmust üznek. Nagyon jól tudom, hogy maguk közt mindig a kapitalizmust szokták szidni, s e megvetéssel kiejtett kifejezés alatt kenyéradóikat értik. Ezzel azonban nem törődöm. Sokkal fontosabb és döntőbb momentum a rossz üzletév. Tudják, hogy osztalékunk csökkent, s erősen angazsálva vagyunk a bondavölgyi kőszénbányában…

Az asztalon levő házitelefon megszólalt.

– Pardon! kezdődik az igazgatósági ülés. Jó napot.

Ezzel ott hagyta a tisztviselőket, a kik hallgatagon vonultak vissza a gályabörtönbe.

II.

A három igazgató együtt volt. Jóllakott, jól öltözött, megelégedettségtől sugárzó, s a merész üzletek fényes sikerétől elbizottá, önteltté lett alakok voltak.

– Nos? – kérdé a kettő a harmadiktól.

– Beszéltem a képviselővel.

– Mennyi?

– Ötvenezer forint.

– Sok.

– Én is soknak tartom, de a mai viszonyok közt a banknak egy mandátum megér ennyit. Gondoljatok csak a bondavölgyi kőszénbánya lebonyolitására. Ha a vasutat ott keresztül nem viszszük, megbuktunk az üzlettel. És a többi ügylet…

– Igaz. De a választási kassza mégis nagyon telhetetlen.

– Mit akartok? Minél gyöngébb a kabinet, annál több pénzre van szüksége.

– Már most kit küldjünk be a Házba?

Egymásra nézett a három igazgató.

– Ezt a sors döntse el.

Az egyik elővett egy huszfrankos Napoleont.

– Fej, vagy irás? – szólt az, a ki az imént elutasitotta a tisztviselőket.

Először kettejük közt dobták föl a pénzt. A nyertes a harmadikkal ujra dobott.

A sors Wechsler Béla drt jelölte ki a magyar képviselőházba, hogy ott a Jobbparti Bankot képviselje.

– És a költség? – kérdé Wechsler elgondolkozva.

– Adunk még tizezer forintot. A többit adod magad.

– De mondd meg a képviselőnek, hogy legalább jó kerületet adjanak odafent.

III.

Odalent, valahol a messze Erdélyben, hol szétdült várromok búsan tekintenek le a ködös völgyekbe és a sötét erdőkre, egy nyájas kis városban, egy hét mulva már együtt volt a gyülés, melyen a polgármester, megsimogatva tisztes ősz szakállát, igy szólt:

– Örömmel jelenthetem a tisztelt polgártársaknak, hogy sikerült már találnunk jelöltet, egy olyan embert, a ki a szabadelvüség kipróbált bajnoka, a kormány bizalmasa, a ki elárvult kerületünk érdekeit épp ugy szivén fogja viselni, mint édes hazánk szent érdekeit…

– Ki az? – kérdé egy hang.

– Nem más, mint dr. Wechsler Béla, ügyvéd és bankigazgató.

– Éljen! – kiáltottak néhányan, a kik mindenkit éljeneznek, a kit a hatalom jelöl.

– Abcug! – kiáltott több hang.

– A helybeli szabadelvü pártot tehát megalakultnak tekinthetjük s kérem azonnal válaszszuk meg az intéző bizottságot, mely a Budapestre menendő küldöttséget fogja megalakitani…

IV.

– Jól megy, – mormogá két nap mulva Wechsler, – a polgármester háromezer forintot kér csak arra, hogy a hatvan tagu küldöttség feljöhessen Budapestre, engem a kerületbe meghivni. Nem tehetné ezt meg egy ötven krajcáros távirat is? Ah, ha már bele kezdtünk, csináljuk végig…

V.

Wechsler és bizalmas kortesei együtt tanácskoztak.

– Ujfalunak egy orgona, Andorinak a templom és az iskola kireparálása, Piskótnak állami méntelep, Rajkának egy tenyészbika, ezenkivül hét faluban iskolai alapitvány. Hozzá véve a napi dijat, fuvardijat, lakomákat…

Wechsler feszülten várta az eredményt.

– Huszezer forint – mondotta a főkortes.

– Igen, egyhangu választás esetén.

– És ha ellenjelölt lesz? – kérdé a jelölt.

– Az kiszámithatatlan, – felelték mind.

– Kezdődik a gyülés, – szólt be egy irnok az ajtón.

VI.

A polgármester beszédéből csak ezt citáljuk:

– A szabadelvü választók sürü falanksza meg fogja szerezni a győzelmet ennek a zászlónak, melyhez a század legdicsőbb eszméi füződnek. Kossuth, Széchenyi, Deák e zászló katonái voltak, s mi e nagy emberek emlékéhez volnánk hálátlanok, ha diadalra nem juttatnók. Kipróbált kezekbe teszszük le, hogy hazánk és nemzetünk javára sokáig lobogtasd, az elvhű polgárok élén…

(Itt Wechslernek a rajkai tenyészbika jutott eszébe.)

– A meggyőződésünk tiszta, elveink ragyogók, előre, a nép lelkesen fogja követni…

Harsogó éljenriadal. A polgármester kezet szoritott a jelölttel. A jelölt körültekintett: ugy érezte, mintha éhes farkasok vennék körül. Önkénytelenül is begombolta a kabátját. Azután beszélni kezdett.

Elkészült rá, simán ment a dolog. Üzleti szárazsággal sorolta föl a rendes kormányprogramot, a kuriai biráskodást, a szóbeliséget, a közigazgatás államositását. Némi aggodalmat keltett a hallgatóságban, a mikor a tiszta választásokat hangsulyozta, de élénk megelégedés moraja zugott át a tömegen, mikor kijelentette, hogy kerülete érdekében semmiféle áldozattól nem riad vissza. Lesz itt pénz! – mondák az éhesek. A nép szegénységét és ezzel szemben a vagyonos osztály kötelességeit sem felejtette ki. A tőkének nagy feladatai vannak a milliók nyomorával szemben. A ki e föladatokat nem teljesiti, az eljátszotta még azt a jogát is, hogy embernek tartsák…

VII.

– Ugyan kérem, hagyja el. Rossz impressziót tesz rám, mikor azt látom, hogy hivatalnokaink proletáremberek, a kik csak előlegekből tengődnek, – szólt Wechsler igazgató ur, három nappal programbeszédje után, irodájában a levelezőjének.

– Ha a feleségem beteg nem volna, nem is merészkedtem volna…

– Én nem kutatom, hogy a felesége beteg-e vagy nem… ez bizalmatlanság volna ön iránt, de elvből, érti, elvből megtagadom a kérését… Nem lehet…

KALAND.

I.

Egy forró augusztusi éjszakán egy hideg női alakot láttam meg Ős-Budavárában. Közte és az éjszaka közt még egyéb különbség is volt: az éjszaka fekete, ő szőke volt. Egyéb különbséget mind e mai napig nem tudtam fölfedezni, pedig azóta három hónap telt el.

Mondám, hogy e női alak hideg volt. Rám se nézett, mikor én őt megláttam. Eléje kerültem és a szeme közé néztem. Olyan tekintetem van, hogy egy bikát megszeliditek vele. Miért ne vadithatnék meg egy nőt? Hiába. A nő nem vadult meg. Ugy látszik, csak a szarvasmarhákra tudok hatni. Pedig ha egy nő, bármily hideg legyen is külsőleg, magányosan sétál Ős-Budavárában, az gyanus belsőleg.

Tágra nyilt szemmel nézett mindent. Ujra eléje léptem és a szeme közé néztem. Elforditotta a tekintetét és sietve odább surrant. Természetesen utána mentem.

Az albán kávéház mellett megállt egy csibukkereskedés előtt és hosszasan vizsgálta a csibukokat. Végre válogatni kezdett a csibukok közt. A hátam borsódzott… Csibukoznék ő nagysága? Ezt nem hihetem. Oly szelidnek látszott, egész valóján nőiesség ömlött el… És csakugyan megvett egy jókora nagy csibukot.

– Kinek veszi nagysád a csibukot? – kérdém melléje állva, gyöngéd hangon.

– Kérem, ne üldözzön.

– Ha terhére vagyok, távozhatom. De azt szeretném tudni, hogy egy ilyen szép nő miért vesz csibukot? – mondám fuvolahangon.

– El vagyok veszve, a férjem les rám.

– A férje? – mondám megrettenve.

Nem vagyok barátja a kalandoknak, melyekben férjek szerepelnek, mert télen magam is férj vagyok.

– Igen, a férjem. Azért ha beszélni akar velem, jőjjön a francia vendéglőbe, ott négy szem közt lehetünk. Várni fogom. Agyő.

Magamra maradtam gondolataimmal és Ali ben Ibrahimmal, a kit a Dob-utcából, Klein Ignác korából igen jól ismertem.

II.

Tiz óra felé benéztem a francia vendéglőbe. Az ismeretlen hölgy csakugyan ott ült az egyik fülkében. Mikor meglátott, bizalmasan hunyorgatott felém.

– Megengedi? – kérdeztem tőle, az asztalához közeledve.

– Csak üljön le, maga Gonosz Pista, – suttogta szemérmesen.

– Nem Pistának hivnak, hanem Rumpoldnak, – válaszoltam én szerényen.

– Rumpoldnak? Micsoda név ez?

– Hollandi keresztnév. Az édesatyám hollandi vásznon szerezte a Ranolder-utcai sarokházát s ennek az emlékére csupa hálából választottak számomra hollandi keresztnevet.

– Szereti a fácánt? – kérdezte az ösmeretlen hölgy, oly természetes hangon, mintha a fácán közeli rokonságban lenne a hollandi közviszonyokkal.

– Imádom, – mondtam én.

– A fácánt?

– Nem, Önt.

Pajkosan a kezemre ütött és a pincérnél megrendelte a fácánt. A fácán után jérce következett, majd szerelmi parfait (az étlapon ekképp nevezték a parfait d’amourt), aztán gyümölcs, sajt és fekete kávé. Közben Chateau Iquem-et és pezsgőt ittunk s mikor az ital lassanként rózsás hangulatba ringatott bennünket, a szép asszony rágyujtott egy cigarettre.

– Mit szólna most, ha a férjem betoppanna? – kérdezte hamiskásan.

– Goddam, – lelőném, mint egy szibériai farkast. Ifjukoromban ugyanis szenvedélyesen vadásztam a szibériai farkasokra.

Megfenyegetett kövér ujjacskáival, de ekkor hirtelen az asztalunkhoz lépett a francia vendéglő egyik boraggastyána. (Nem mondhatom borfiunak, mert oly öregnek látszott, mint a boldogult Mathuzsálem.)

– A nagyságos ur számára egy levelet hoztam, – mondta, és egy összecsavargatott papiroscédulát nyomott titokzatosan a markomba.

Felbontottam a cédulát s a következő sorokat olvastam ki belőle:

„Hah, ön tehát becsületes asszonyokra veti ki a hálóját!! Mindent tudok!! Egyik kettőnk közül nem hagyja el élve a csatateret.”

– Veszve vagyunk, – dadogtam sápadtan.

– Mi történt?

– Itt van, olvassa!…

Az ismeretlen hölgy végigfutotta a ceruzával irt levelet, aztán rémülten horgasztotta le szép, világos szőke fejét.

– Micsoda nap van ma? – kérdezte.

– Szerda.

– Szerda? Bizonyosan tudja?

– Persze.

– Akkor csakugyan veszve vagyunk…

– Hát micsoda okozati összefüggés van a szerda és korai kimulásunk között?

A szép asszony izgatottan közelébb hajolt hozzám.

– Tudjon meg mindent, – suttogta kétségbeesve. – A férjem főpincér a francia vendéglőben és a keddje minden héten szabad. Ilyenkor az összes borravalóiért sört iszik és mindenütt megtalálható, csak a francia vendéglőben nem. Ez volna tehát az egyetlen hely, a hol háboritlanul cseveghetnénk, – ha véletlenül el nem tévesztettem volna a dátumot. Most jut ugyanis az eszembe, hogy ma szerda van…

– E szerint mit teszünk?

– Goddam, – lőjje le, mint a szibériai farkast.

– Fájdalom, nem lőhetem le, mert a revolveremet ott felejtettem Szibériában.

– Akkor csakugyan végünk van, – susogta remegve.

Mit tegyek? Ha fizetés nélkül távozom, egyenesen a rendőrséghez visznek, ha a fizető pincért hivom, akkor rögtön meg is csinálhatom a végrendeletemet.

III.

Hajnali félháromig ültünk a francia vendéglőben. Körülbelül negyedfélszáz cigarettát szivtam el, s a folytonos izgalom annyira elkábitott, hogy reggel felé már azt sem tudtam, én vagyok-e a főpincér neje, vagy a fő-pincér-e az én hites feleségem.

– Fizetek! – kiáltottam rekedten.

– Mit akar tenni? – szólt a szép asszony ijedten.

– Most már mindegy, most már semmivel sem törődöm.

A csöngetésre egy zömök, vörös szakállas fiatalember közelitett az asztalunkhoz. Szakasztottan olyan volt, mint a sánta Erminó a Gaboriau Veres árnyék cimü regényében.

– Uraságod fizetni akar? – sziszegte sötéten.

– Igenis.

– Tehát jó, számoljunk le…

A hideg végigfutott a hátamon, de azért hősiesen diktálni kezdtem.

– Két adag fácán!

– Kétszáz forint.

– Hogyan, két adag fácán kétszáz forint? – rebegtem megsemmisülve.

– Csak nem drágálja! – mondta a sánta Erminó és mereven a szemembe nézett.

– Dehogy, dehogy, sőt ellenkezőleg. Egy adag kompót.

– Ötven forint.

– Ötven fo -

– Talán ez is sok?

– Dehogy, inkább még soha sem ettem ily potom áron kompótot. Egy jérce -

– Háromszázhuszonöt forint -

– A többire nem emlékszem, – hörögtem, miközben égnek álló hajszálaimat lesimitani igyekeztem.

– De emlékszem én, – sziszegte a főpincér villogó szemekkel és elém tett egy kis papirost.

Ez a kis papiros ezerkétszáz forint kontót jelentett.

Fizettem. A legöregebb kölesek nem emlékeznek ilyen fizetésre. A tárcámat kiüritettem. Oda adtam családi pecsétgyürümet, ezüstfogantyus sétapálcámat, aranyórámat, aranyláncomat, aranyinggombjaimat, gyémántmelltümet, sárga felöltőmet. Minden elveszett, csak a becsület maradt meg.

A becsülettel és a hölgygyel eltávoztam.

IV.

Ős-Budavára kapujában egy ur lépett hirtelen elénk.

– Jó, hogy találkozunk, – szólt a hölgyhöz, – elkészitettem boldogult férje sirversét.

A hölgy zavartan dadogott valamit, engem sötét gyanu fogott el.

– Sirversét? – szóltam fagyosan, – szabad kérnem?

Az idegen habozás nélkül átadta a következő verset:

A saruid oldozd meg vándor,
E hant alatt pihen Kis Sándor
A legjobb férj a földtekén.
Hű nőd, gyorsan követlek én.

– Ön tehát özvegy Kis Sándorné? – kérdém metsző éllel.

Ő nagysága lehajtotta a fejét.

– Az vagyok.

– És ki az a főpincér?

– A bátyám… De hisz az mindegy… Nemde?

Elszédülve támaszkodtam a jegyszedő seik-ül-izlám vállaira.

Mindegy… teljesen mindegy… adjátok vissza inggombjaimat… adjátok vissza ezüstfogantyus botomat… szegény Tamás fázik, szavaltam.

– De azért jó barátok maradunk, ugy-e? – suttogá ő nagysága és a sirversköltővel távozott.

Én a kapuban maradtam. Ott vagyok augusztus óta és mivel a koncessziót meghosszabbitották, még körülbelül két évig ott fogok maradni.

A MEGLEPETÉS.

Van egy nagynéném, a kit imádok. Ő is rendkivül szeret engem. És mind a két dolog természetes, mert nekem nincs több nagynéném, neki pedig nincs több unokaöcscse.

Egy dolog van, a mi ezt a kedves viszonyt zavarja. Ő gazdag, én pedig szegény vagyok. Neki tehát joga van azt hinni, hogy én csak az örökség reményében szeretem. Nekem pedig jogom van azt hinni, hogy ő ezt hiszi rólam, s ez roppantul bánt.

Hányszor elátkoztam a sorsot! Miért nem ő szegény és miért nem én vagyok gazdag? Ez esetben mi se zavarná a rokoni szeretetet, mert biztosan tudná, hogy nem hagyok rá semmit.

Kivülem van még Klementina néninek néhány háziállata.

Van két kutyája. Kellemetlen, elhizott, lusta ölebek. Egész nap esznek és alusznak. Az egyiknek még hozzá vörös a szeme, s ugy tetszik, mintha vérben forgatná, valahányszor rám néz.

Engem mindig morogva fogadnak. Ha meg akarom simogatni őket, a kezem után kapnak, a mi Klementina nénit nagyon mulattatja. Bizalmatlanok irántam a legnagyobb mértékben… No megálljatok, betyárok… a temetés után ugy pöndöritelek ki innen benneteket, hogy lábatok se éri a földet.

Azután van két macskája. Mindegyik fehér és mindegyiknek rózsaszinü az orrocskája. Mindegyik kék szalagot hord a nyakán.

Ezek is elpuhult teremtések. Egész nap az ő külön szőnyegükön hevernek. Néha nagyot nyujtózkodnak, nagyot ásitanak s megnyalják a bajuszukat.

Egyebet nem tesznek. S ezért kapnak ők teljes ellátást. Fütést, mosást, világitást, kosztot és lakást.

Minden héten három délutánt töltöttem Klementina néninél. Ezek a délutánok rendkivül unalmasak voltak.

Miután az előszobában jól letisztitottam a cipőimet, szabad volt belépnem hozzá. Az ablakhoz emelvény volt csinálva, azon állt egy kis asztal és a mellett varrogatott, olvasgatott Klementina néni. A szalonját és az ugynevezett vendégszobáját télen lezárva tartotta, mert sajnálta a pénzt a fütésre. Nyáron az egész lakása le volt zárva, mert nem lakott Budapesten. Ilyenkor hetenként kétszer szivarozni tartoztam a lakásán a molyok ellen.

– Kezét csókolom, Klemmi néni.

– Isten hozott Lajoska, hogy vagy?

– Köszönöm, jól. Hát Klemmi néni hogy érzi magát?

– Nem a legjobban.

És ekkor jött testi és lelki betegségeinek részletes leirása. Mindig ez töltötte be látogatásom első fölvonását.

Mikor ezt elvégeztük, következtek megható történetek a két házi kutyáról.

Közben a két macska az ölembe ugrott, a minek én, különösen mikor vedlettek, rendkivül örültem. Természetesen megsimogattam őket és nyájas szavakat intéztem hozzájuk. Erre Klemmi néni a macskákról kezdett regélni.

Azután következtem én.

– Hogy megy a dolgod?

– Köszönöm, jól.

– Mikor neveznek ki fogalmazónak?

– Januárra várom.

– Szép. És mikor lehetsz titkár?

– Három-négy év mulva.

– És tanácsos?

– Az nagyon soká.

– Kár. Mert akkor egy szép aranyórát szándékozom neked venni.

– Óh, Klemmi néni mily jó.

És kezet csókoltam neki az aranyóráért, melyet sohse fog nekem megvenni.

Nagyon csekély változással ugyanez a beszélgetés folyt le közöttünk hetenkint háromszor. Néha ott tartott uzsonnára, néha eltuszkolt, amaz ürügy alatt, hogy látja már rajtam, hogy szeretnék szivarozni.

Nagyon fösvény volt Klemmi néni, a miből látszik, hogy imádott, mert takarékoskodott – nekem.

Karácsonykor mindig apró ajándékokban szoktuk egymást részesiteni. Az ő ajándékai különösen aprók voltak.

Én mindig valami nagy meglepetésen törtem a fejemet, de mindig jött közbe valami, a mi meghiusitotta. Egyszer nem jutott eszembe semmi, mikor pedig eszembe jutott, nem volt pénzem, hogy megvalósitsam.

Mikor igy a boltokban a mások karácsonyi ajándékai fölött szemlét tartottam, egy impozáns ajándék jutott eszembe.

Veszek a néninek egy nagy majolikavázát. El is mentem rögtön Zsolnayhoz és kiszemeltem egy magyar vitézkötéses vázát.

– Hogy ez?

– Háromszáz forint, – felelt a segéd.

Figyelmesen néztem a segédre. Nem látszott őrültnek.

– Olcsóbb nincs?

– A legolcsóbb százötven forint.

– Szervusz Móric! – kiáltám egy ismeretlenre, ki a bolt előtt elhaladt és ez ürügy alatt visszavonultam a boltból az utcára.

A segéd csodálkozva nézett rám. Most ő hitte rólam, hogy megőrültem.

De a vázától nem tudtam menekülni. Éjjel-nappal, szárazon és vizen kisértett. Cifra majolika-pofáját komor ráncokba huzva nézett rám órákon át, ugy, hogy már félni kezdtem tőle.

Visszatértem a boltba. Megkérdeztem egy másik segédtől, hogy mi a kérdéses váza ára: az is csak háromszáz forintot mondott. Össze voltak beszélve.

Ekkor egy ötletem támadt.

– Törékeny história ez a váza? – kérdém az összebeszélt segédtől.

– Nem nagyon törékeny, de el szokott törni.

– Ugy-e sok eltörik, mig a gyárból ide kerül?

– Nagyon sok.

– S hol vannak azok?

– A raktárban.

– Lehetne azokból vásárolni?

A segéd nagyot nézett.

– Ez még sohasem történt üzletünkben. Majd megkérdezem a főnök urat.

A főnök ur is nagyot bámult. Hogy valaki törött majolikát vásároljon, ez még nem fordult elő az ő praxisában.

– Minek az uraságodnak?

– Össze fogom ragasztani.

A főnök ur nagyot nevetett és odaadott egy háromszáz forintos majolikát, darabokra törve, husz forintért.

Ekkor én fölkerestem Gyetkó László hordáromat, a kinek évek hosszu során át teljesitett hű szolgálataiért nem adományozhatván a koronás aranyérdemkeresztet jutalmul, családtagomnak tekintettem.

– Laci, maga ezzel a vizitkártyával elmegy a Zsolnay majolikás boltjába. Ott kap egy csomagot, ezt elviszi az én nagynénémhez, becsönget s mikor belép az előszobába, hasra vágja magát és a csomagot teljes erővel a földhöz vágja. Megértette?

– Igenis. És aztán mit csinálok?

– Ott hagyja ezt a levelet és menekül.

– Értem.

– Én a Hazám-kávéházban fogom várni.

Beültem a kávéházba és vártam. A levélben meg volt irva szépen, hogy két év óta spórolok, csakhogy kedves nagynénémet végre egy hozzá méltó értékes ajándékkal lephessem meg stb. stb.

Egy félóra mulva ott volt Gyetkó.

– Nos?

– Megtörtént. Ugy elvágtam magamat, hogy véresre ütöttem a könyökömet.

– Fogja, egy korona.

Gyetkó ur csalódottan igazitotta ki magát:

– De nem vérzik ám és nem is fáj.

– Bánom is én.

Rohantam a nagynénémhez. Az előszoba kulcsot elvitte a szobaleány, a konyhán keresztül kellett bemennem.

– Édes néném, hallom, az az ostoba hordár mit csinált… képéből kikelve jött hozzám; vigasztalhatatlan vagyok… milyen szerencsétlenség… ilyen is csak velem történhetik meg…

– Jó, hogy jösz, – szólt Klemmi néni fagyosan, mert nem értem a dolgot.

– Hogyhogy?

– Gyere csak az előszobába.

Karon ragadott és kihurcolván, egy halom papirosra mutatott.

– Ha itt tört szét a váza, akkor ez valóságos csoda.

Óh, én százszorosan boldogtalan unokaöccs! Most láttam csak, hogy a gondos és előzékeny Zsolnay külön minden cserépdarabot erősen bepakoltatott barna papirosba s a vázacserepek becsomagolva hevertek a földön.

– Mit jelent ez? – kérdé a néni szigoruan.

De ezt a kérdést már csak a két kutya és az ugyanannyi macska hallotta. Elpárologtam.

KELEMEN BÚJA.

I.

Kelemen Kálmánnal egy istenünk, egy hazánk és egy frakkunk volt. Istent tiszteltük, a hazát szerettük, a frakkot pedig fölváltva viseltük.

Együtt szenvedtünk át a jogászélet édes nyomoruságait. Párbajokban, bálrendezésben, utcai tüntetéseken sohse hagytuk el egymást. Egyforma, következetességgel tartottuk magunkat távol a professzorok előadásaitól, s végül, a puskák segitségével, mind a ketten levizsgáztunk, a nélkül, hogy a hazának joga lett volna bármily téren tőlünk valami nagyot várnia.

Három esztendeig laktunk együtt, mindig hónapos szobában. Hol én aludtam az ágyban, hol ő. Mert olyan szobára sohse telt, melyben egyszerre két ágy lett volna.

Akkor utaink kezdtek elválni. Ő ügyvéd lett, én meg más pályára léptem. Ritkábban láttuk egymást. Eleinte volt még miről beszélnünk, később már akadozva diskuráltunk, mert mindegyikünk más-más körben élt és az ő társasága sohse találkozott az én társaságommal. Egyszer aztán azon vettük észre magunkat, hogy az időjárásról kezdtünk csevegni. Megdöbbentem és elszomorodtam. Hát annyira elidegenedtünk egymástól? Nincs már semmi intim dolog köztünk, melyről meleg, baráti hangon öt percig elnevetgéljünk. Elhatároztam, hogy ezentul kerülni fogom a vele való találkozást.

II.

Egyszer Pécelre utaztam, s a vonaton összekerültem Kelemennel. Egy darabig nézett rám, mintha azon gondolkoznék, hogy a megszólitás hangjába milyen foku barátságosságot fektessen. Végre türhető melegséggel igy szólt:

– Te vagy, Béla?

– Én.

– Hogy vagy?

– Csak megvagyok valahogy. Hát te?

– Én, barátom? Hja én… nagyon jól érzem magamat.

– Igazán? No, ennek örvendek. Egészség dolgában?

– Az is. De meg vagyon dolgában is.

– Talán megütötted a főnyereményt?

– Majdnem. Elvettem egy dúsgazdag asszonyt.

– Ah! És hogyan ösmerkedtél meg vele?

– Én vezettem a válópörét.

– Pikáns. És mennyi hozományt kaptál?

– Apósom halála után lesz egy háromemeletes házam és kétszázezer forint készpénzem. Most is el vagyok látva annyival, hogy nyáron Tátrafüredre, szeptemberben Norderneybe, októberben pedig Párisba mehetünk. Hidd el öreg, nincs szebb dolog a vagyonnál, s még hozzá az az édes tudat…

– Hogy az embernek nem kellett érte dolgozni semmit.

– Ugy van. Mert ha az ember sok munkával vagyont gyüjt is, megöregszik, kifárad, fásult lesz, mire a vagyon élvezésére kerül a sor. De ha az ember igy belecsöppenik: isteni élvezet.

– De te mint szegény ember is meg voltál elégedve.

– Az az én szerencsés természetem. Azért, hidd el, most jobban meg vagyok elégedve.

– És a szerelem?

– Szerelem? Hisz ez szerelmi házasság, a legnagyobb mértékben. Nőm és én bálványozzuk egymást. Persze ti, a kik azt hiszitek, hogy csak az a szerelmi házasság, ha két szegény ördög összekél. Miért zárná ki a gazdagság a szerelmet? Miért ne szerethetnék én egy nőt, a ki dúsgazdag? Ha nem szeretném, akkor nem vettem volna el. És én mondom neked, hogy a szerelmi házasság sokkal tartósabb, ha vagyon is van hozzá. Sokkal tovább megmaradnak az illuziók… Azért csak azt tanácslom neked, szerelemből nősülj, de gazdagon. Szervusz.

Pécelen voltunk, leszálltam.

III.

Nem sokkal azután Párisba utaztam, hogy megismerjem a müvelt franciá-t, melyet eddig csak kártyázás közben hallottam emlegetni, azzal az állitással szemben, hogy nem olvas.

Sokáig tartott, mig a művelt franciával megismerkedtem. Mire visszatértem Budapestre, jóformán el is feledkeztem Kelemen barátomról.

Egyszer az Erzsébet-köruton ballagok, mikor valaki rám kiált a villamos kocsiról. Kelemen volt.

Le is ugrott azonnal és odasietett hozzám.

– Hogy vagy Béla? – szólt nagyon barátságosan.

– Csak megvagyok valahogy.

– Mindig ezt szoktad felelni. De tudom, hogy e közömbös felelet alatt egy megelégedett sziv dobog.

És nagyot sóhajtott utána.

– Mi az ördög? Irigyled az én szerény megelégedettségemet? Tán te nem vagy elégedett?

Ismét sóhajtott.

– Nem én.

– Mi történt?

– Nem történt semmi. Gazdagabb vagyok, mint valaha, jobban szeretem a feleségemet, mint valaha, a kis lányomat…

– Ah! Gratulálok!

– Köszönöm… A kis lányomat imádom.

– Nos? Mi baj?

– Gyere a kocsmába, sörözzünk jól be, mint diákkorunkban, ez boldoggá fog tenni. Nem stilszerü ugyan egy hatórai francia ebéd előtt besörözni, de jól esik, s ez a fő.

IV.

– Barátom, én a modern élet, a stilszerüség áldozata vagyok… Nem elég a kényelem, a gazdagság nyugodt élvezése… az élvezetben stilszerüség, bizonyos megállapitott, szigoru szabályok szerint kell eljárni. Lehet, hogy ez nem kényelmetlen és alkalmatlan azoknak, a kik a keresztes háboruk óta mindig stilszerüen éltek, s ez vérükké vált. De az én őseim a maguk egyszerü nemesi kuriáján egyformán morzsolták le a századokat… S még én is aludtam azon a széles, nagy bőrdiványon, melyen a Kelemenek már a hét éves háboru idején szunnyadoztak… Szóval nem usztunk a kor áramlataival… Az ám, de most gazdag lettem, nagyon gazdag, nem maradhatok hátra a többi Dárius mögött… Száz meg száz ember vigyáz rám, ügyel lépteimre… Hogy szoktátok ti mondani? Ja, igen, lesi, hogy mikor vagyok snasz, smucig, s a ti társadalmatok orditva követeli, hogy a pénzt kiszórjam az ablakon. Ha a Műcsarnokban egy háromszáz forintos képet veszek, kicsinylő gúnykacajjal tárgyalják… Ha egy ezer forintos képet veszek, keserüen odavetik, hogy másnak még kenyérrevalója sincs. Ha a szegény gyerekek fölruházására, vagy a tapolcai égettek javára, vagy valami szoborra ötven forintot adok, tomboltok dühötökben fösvénységem miatt. Hidd el, hogy mink nem vagyunk oly gaz népség, mint ti, szegény emberek gondoljátok… Ez az egyik oldala a dolognak: A közvélemény pressziója. A másik a gazdag emberek pressziója. És itt jön az élvezetek stilszerüsége…

Fölhajtott egy korsó sört és ujult erővel folytatta:

– Nekem olyan lakásban kell laknom, a melynek a pofája nem tetszik. Az egész lakásom ó német és hollandi. Sötét, szögletes, kemény. Az asszony boudoirja rokoko. A kis lányom szobája bébé – tiszta fehér selyem. Mellette van a dadának egy minden stilus nélkül való csinos kis szobája, őszintén szólva, ez tetszik nekem legjobban. A lakásban minden butornak megvan a maga helye – ha csak egy nem áll a maga helyén, kiestünk a stilusból és az asszony ideges. Az iróasztalomon van vagy száz darab csecsebecse. Boldogtalan az az anya, kinek szobalány a lánya – nálunk. Mert ezt a száz darab csecsebecsét mindennap fölemelni, megtörülni és ugyanarra a helyre… értsd meg jól… ugyanarra a helyre visszatenni, különben a stilszerüség szenved… ez irtóztató föladat lehet… Az őrültek háza kell, hogy tele legyen az előkelő házak szobaleányaival… Mély részvéttel vagyok irántuk, s a miénknek fejedelmi borravalót szoktam adni.

A második korsó sört is fölhajtotta.

– Kétezer kötetnyi könyvtáramból nem merek elővenni könyvet, mert egy kint heverő könyv olyan, mintha a szobámnak szemölcse nőtt volna. Irni se merek otthon. Csak begombolom a kabátomat és sétálok föl s alá, s mindig ugy érzem, mintha várnék valakit… Mindig lesem, hogy nyilik az ajtó, s bejön a lakás gazdája, hogy kit tetszik keresni… Aztán a lakás annyi apró részletből áll, hogy folyton dolgoznak rajta, mint a kölni dómon. A falkárpitos, az asztalos, a parkett-csináló, az ablaktisztitó, a szőnyegporoló, a gázember, a villámos ember naponkint ki s be jár nálam, mintha ez az ő birodalmuk volna. Mert a stilszerüség mellett ez dominál, hogy modern gázkályha és villamosvilágitás. E mellett a gázcsövek folyton elrepednek és robbannak, a világitó drótok pedig összeérnek a villamos csengettyük drótjaival… a miből az támad, hogy a csengettyük mind elolvadnak, a lámpások pedig elkezdenek csöngetni. Néha akármit csinálunk a lámpásokkal, nem égnek, a csengettyük pedig (többnyire éjjel) elkezdenek csengeni-bongani, ugy hogy majd megbolondulunk. Szóval ezek a munkások is mindig ott tanyáznak és örökké javitanak.

– Én már régen belebolondultam volna, – mondám derült részvéttel.

– Én is. De van egy ellenszerem. Minden esztendőben lemegyek két hétre egyedül Almádiba. Kibérelek egy agyaggal kivert parasztszobát, egy ágygyal, egy asztallal és egy székkel… Fürdöm a Balatonban és aludttejet iszom hozzá. Két hét alatt torkig vagyok az ősállapottal és boldogan jövök vissza szenvedni.

UTON.

Majdnem négyheti távollét után visszatértem az én kedves Budapestemre s mikor (délfelől jövén) vonatom az összekötő vasuti hidon hajnalhasadtakor átrobogott, édes örömmel legeltettem szemeimet azon a vastag por- és füstfelhőn, mely mögött a mi fővárosunk ébredezni kezdett. Párisból jöttem, egypár nagy francia, osztrák és svájci vidéki várost is megtekintvén s a kint látottak után kiváncsi voltam az első nagy benyomásra, melyet a székről (még pedig az üres székről) elnevezett főváros rám tesz. A nagy benyomás olyan volt, hogy azonnal abba hagytam a fentemlitett legeltetést. Egy kevés vizen és az elevátoron kivül nem láttam semmit. Egész uton azon törtem a fejemet, hogyan lehetne Budapestből egy keleti Párist csinálni. Mert Európa összes városai közül csak Budapest volna alkalmas és hivatott arra, hogy belőle egy második Páris legyen. Ez a várt, de el nem sült nagy benyomás elrontotta minden kedvemet. Különben mikor a lakásom felé hajtattam, a várost oly nyirkosnak, piszkosnak, füstösnek, porosnak és kellemetlen szagunak találtam, hogy boszuságomban még a cégtáblák olvasásában sem tudtam szórakozást találni. Pedig máskor ez a legnagyobb gyönyörüségem.

De ne legyen erről most szó. Majd máskor elmélkedünk Budapest jövő nagyságáról, melynek a Cukorutcában született lángelmék utját állják. Szoritkozzunk most csupán a külső országokra.

Előre bocsátom, hogy bolondja vagyok az utazásnak. A huzamos, rendes mindennapi polgári életben egy kicsit ellustulok s elmém csak negyven-ötven kilométernyi utat tesz csak óránkint. Ezért koronként föl kell magamat frissiteni olyan gyorsvonatokkal, melyek óránként hetven-nyolcvan kilométert tesznek. Nincs az a kényelmetlenség, melyet utazás közben örömest a nyakamba ne vennék. A hortyogó osztrák, a lábait az ölembe rakó angol, a likasztó német, ez mind mennyei gyönyörüség rám nézve.

(Álljunk meg a likasztó németnél. Ez nem más, mint a vasuti konduktor. Németország az az ország, melyben a vasutak legbizalmatlanabbak az utazó iránt. Az elindulás pillanatától kezdve minden untalan megjelenik egy nagyszakállu, tekintélyes alak, a ki a jegyet kéri, egy likat csinál rajta, és egyuttal megnézi, hogy a szabályszerü likak rajta vannak-e. Vagyis a többi konduktort is ellenőrizi. Ez valóságos mániává fejlődik ezekben a szegény emberekben, s ha szabad napjuk van, otthon, kezükben a likasztó masinával, föl s alá járnak és fekete cukorpapirost likasztgatnak át. Ezek az utasember legnagyobb ellenségei, mert legtöbbet zaklatják.)

Én tehát egy kedves, szeretetreméltó, jókedvü utas vagyok, a ki sohse panaszkodik, mindennel megvan elégedve és utitársainak örömmel tesz szivességeket. Ennek köszönhetem, hogy számos utazásaim folytán egyike vagyok Európa legnépszerübb embereinek, mondhatnám közkedveltségnek örvendek: csakhogy fogalmam sincs arról, hogy kik tisztelnek és nekik sincs fogalmuk arról, hogy kit tisztelnek. Csak annyit tudok róluk, hogy első vagy második osztályon szoktak utazni, különböző állomásokon leszállnak, vagy fölszállnak, néha segitem fölrakni a kofferüket, máskor nem segitem, néha panaszkodnak, hogy hideg van, néha meg panaszkodnak, hogy meleg van. Ez a lényege ismeretségünknek.

(Ez volt a bevezetés. Bocsássanak meg, hogy ezt nem markiroztam külön: de akkor nem olvasták volna el.)

Egy szeptemberi estén felöltöztem utazóruhámba (mely miatt Leitersdorfer D. és fiával még egy elintézetlen ügyem van) s igy szóltam az inasnak (a polgári életben a háziuram kocsisának a felesége):

– Hozzon egy kocsit.

– Hová tetszik menni?

– Párisba.

Az asszonyság elment, de nem jött vissza. Hogy egy kedvelt s önök előtt jól ismert kifejezést használjak, azt mondom, hogy tűkön ültem. Tűkön ülve szaladgáltam föl s alá a szobában. Az asszonyság egy félóra mulva jött vissza, egészen kimerülve.

– Alig kaptam kocsit.

– Hogy-hogy?

– Megmondtam, hogy Párisba tetszik menni.

– Hát aztán?

– Azt kérdezték, hogy hol van az? Én meg nem tudtam mondani…

– És?

– Erre azt mondták, hogy már késő az idő, a lovuk fáradt, meg hogy az talán a vámon kivül van…

– Azt mondja meg, van-e kocsi?

– Van. Az uramnak a kocsija. Az azt mondta, hogy a pokolba is elviszi a nagyságos urat jó pénzért.

– Köszönöm. Arra még ráérek egypár év mulva. Isten áldja meg.

Pénteki nap volt, nem csudálom, hogy igy kezdődött az utazás. De nem történt semmi baj.

Klagenfurtban félórát állt a vonat. Fölhasználtam az időt arra, hogy a Globus cimü vasuti kölcsönkönyvtárból kivegyem (két forint betét mellett) néhai jó Teleki Sándor gróf tárcáit, csakhogy a magyar könyvek forgalmi statisztikáját kedvezőbbé tegyem.

Egy padon, lábait a messzeségbe nyujtva, egy közhuszár búsult.

– Mit csinál itt maga, földi?

A huszár egyszerre fölugrik, stellungba vágja magát s örömmel szól:

– Hát az ur magyar?

– Az én. Hát maga honnan való?

– Moholról, a Bácskából, Szabó a nevem.

– Micsoda ezred?

– Nyolcadik számu huszárezred.

– Régóta van idekint?

– Egy esztendő óta. A mióta katona vagyok.

– Itt van az ezred Klagenfurtban?

– Nem a, hanem…

Valami krajnai város nevet mondott, a mely annyira hasonlitott az eredetihez, mint a huszáros Lik Istvány Lichtensteinhoz. Szóval nem értettem.

– Hát mit csinál Klagenfurtban?

– Egy kis hazai baj miatt voltam itt.

– Hazai baj? Mi az?

– Asszony volt a dologban.

– A szeretője?

– Az. Megcsalt, aztán…

– Aztán meglőtte?

– Nem én, csak kirugtam a kocsmából. (Ahán, a Gyönge Sándor vére!)

– És ezért elitélték?

– El, nyolc napra. Ezt ültem le itt Klagenfurtban.

– Itt történt a dolog, idegenbe?

– Dehogy, még otthon Moholon, civilkoromba, de a törvény csak utóléri az embert.

Ez a törvény, mely lassan, de biztosan jön, roppant imponálhatott a fiunak, mert háromszor is elmondta, hogy azt nem lehet kikerülni, ha az ember valami olyat tesz, a mi beleütközik. Azt is elmondta, hogy neki a katonaságnál nincs semmi a rovásán, egy mákszem sem, s a tisztjei is megvigasztalták, hogy a mit civilkorában tett, azt nem rójják terhére a katonaságnál s ebből a becsukásból nem lesz semmi kára. Aztán elmondta, hogy karácsonra hazamegy, szabadságra. Meleg kézszoritások közt váltunk el.

Első nagyobb állomás Innsbruck. Első kisebb állomás a postához cimzett kocsma Innsbruckban. Mit lehet enni? Gollasch-t. Hozzon hát gulyást – mondám. A niederwaldi Germánia-szoborhoz hasonló pincérnő szánakozólag nézett rám, a ki egy ilyen hires eledelnek a kiejtésével sem vagyok tisztába. De hozott. Barna lében fekete kavicsok uszkáltak. Ez volt a gollasch. Egy falatot megkóstoltam. Többet nem. De ajánlom a fővárosi tanácsnak, hogy Budapest utcáit innsbrucki gulyással köveztesse.

A szomszéd asztalnál egy család ült. Apa, anya, leány. Söröztek. A legszilfidebb német leányok is, a Loreleyek, a Gretchenek, oly meggyőződéssel, oly lelkesen tudnak sörözni, hogy imponálnak az embernek. Mindenesetre több erő nyilvánul ebben, mint a Kugler-cukor szopogatásában. De a sörözés prózaibb. Egy lányért, a ki egy ülőhelyében négy pohár sört meg tud inni, nem tudnám főbelőni magamat. Az ilyen lányok nem ébresztik föl a nagy szenvedélyeket, de – ezt elismerem – megadhatják a csöndes boldogságot.

A szomszédos kis lány tehát erőteljesen sörözött. Együtt ültek hárman jó másfélóráig és csöndesen beszélgettek. Egyszerre csak megszólal a papa:

– Ott jön Oszkár!

A söröző angyal egyszerre a zsebébe nyult, horgolást vett elő és szorgalmasan öltögetni kezdett. Ez fölkeltette figyelmemet Oszkár iránt. Jól táplált, aranyszőke szakállu fiatal ember jelent meg. Városi tollnoknak néztem. A leány mellé ült. Kiderült, hogy jegyespár. Szegény Oszkár; de persze nem lepleztem le a kis szimulánst.

Ebben a kocsmában ismerkedtem meg a London News cimü angol képes lap rajzolójával, a ki Tirolban pihente ki a legutóbbi indiai háboru (csitrali expedició) fáradalmait. Ez az ur nagy örömet szerzett nekem. Mikor ugyanis megtudta, hogy magyar vagyok, e szókkal fordult hozzám:

– Az önök hazája hires nálunk a szép asszonyairól és…

(No, most jönnek a cigányok, – gondolám boszankodva.)

– És arról, hogy Shakspere kitünően le van forditva magyarra.

Képzelhetik meglepetésemet. Shakspere-monográfiában olvashatta. Persze megmagyaráztam neki, hogy a század legjelesebb magyar költői foglalkoztak nálunk a brit óriás leforditásával.

Innsbruck nagyon különös város. Óriási, kopasz hegyek fenyegetőleg emelkednek körülötte. Szinte félelmesen belekönyökölnek a városba. Mindenünnen ezeket a csupasz szörnyetegeket látni. A fogadóban csak azért huztam be a függönyt, hogy a nagy hegyek be ne bámuljanak. Mintha egészen föléje hajolnának a városnak, összenyomják az embert. A Café de la Terrasse-hoz ugy odahajlik a hegy, hogy a kávéscsészét errébb kellett huznom…

PÁL UR.

Egy kiváncsi ember elbeszélése.

Van szerencsém magamat bemutatni: én Kukli Pál vagyok, a földgömb, vagy mint a költők mondják, e hitvány sárteke legkiváncsibb embere.

Nem dicsekvésből mondom, csupán egyéniségem jellemzésére hozom föl. A kiváncsiság, uraim, nem erény, hanem szerencsétlenség. A ki kiváncsisággal megverve jön a világra, vagyis, mint föntebb a költőkkel emlitettem, e hitvány sártekére: az el van veszve. Annak az élet tizszer annyi tövist nyujt, mint rózsát. (Ezt a kifejezést is a költőktől tanultam, s csak azért hozom föl, hogy olvasottságomat bebizonyitsam.)

Puszta kiváncsiságból megnősültem. Nőül vettem egy égő szivet és három szobára való butort. Három év alatt, a nélkül, hogy alvó pipám meggyuladott volna, az ő égő szive kialudott, a három szobára való butor pedig, mint valami pénzeslevél, le volt pecsételve a birósági végrehajtó által.

Ekkor puszta kiváncsiságból, hogy ezt is megkóstoljam, elváltam tőle.

Ő nőül ment egy hajóskapitányhoz, a ki minden esztendőben kétszer lisztet, hordódongát és zabot szállit Dél-Amerikába, a mi igen tisztességes foglalkozás, de a válópörök számát nagyon emeli, mert a kapitány kénytelen az asszonyt itthon hagyni.

(Ha a világ sorát én intézném, akkor a kapitány szépen itthon ülne a kedves nejével, a hajóját pedig az – anyósa vezetné Dél-Amerikába.)

Én pedig az elvált állapotot immár kipróbálván, puszta kiváncsiságból nőül vettem egy özvegy asszonyt.

Az özvegy nagyon bőkezüen viselte magát. Mikor még csak menyasszonyom volt, egy jégszekrényt küldött ajándékba a nevemnapjára. A jégszekrény, mint névnapi ajándék egy menyasszonytól, elannyira uj, meglepő és eredeti volt, hogy könnyekig meg voltam hatva. Azonnal jeget hozattam és behütöttem a szekrénybe száz darab britanikát. Huszonnégy óra alatt megpenészedtek, de hát mit tegyek? Nem volt egyéb mit behüteni a házamnál.

Később és későn jöttem csak rá, hogy ő nagyságának ez a jégszekrénye – hogy ismét a költőkkel fejezzem ki magamat – csak házaséletünk hidegségének előre vetett árnyéka volt, – a mennyiben a hidegnek árnyéka van, a mi nem bizonyos.

Elváltam tőle is. Házasság tekintetében kiváncsiságom teljesen ki volt elégitve, de egyéb tekintetben annál nagyobb mértékben dühöngött.

De itt csak egy nagy kiváncsisági esetemet beszélem el, mely életemnek forduló pontja.

Halljuk!

Egy napon Ceglédre utaztam Budapestről. Ketten voltunk a kupéban: egy idegen ur és még egy idegen ur (mert én is idegen voltam utitársamra nézve).

Ő szembe ült velem, én ugyanezt cselekedtem vele. Minél tovább néztem, annál ismeretlenebbnek tetszett, ugy hogy nem is bocsátkoztam vele beszélgetésbe. Sőt teljesen napirendre tértem fölötte, annyival is inkább, mert a feje fölött lévő vészfék ragadta meg a figyelmemet. Nini, a vészfék! Soh se foglalkoztam még a közlekedés ez ágával. Érdekes. Ha az ember az emeltyü karját a nyíl irányában taszitja, a vonat azonnal megáll. Nagyon érdekes. Vajjon igaz-e ez? Igaz-e először, hogy az emeltyü karja a nyíl irányában mozog? Igaz-e másodszor, hogy a vonat azonnal megáll? Meg kéne próbálni. Határozottan meg. De ott van még egyéb irás is, járjunk először annak a végire.

Lássuk csak: A ki a vonatot ok nélkül megállitja, fizet tiz forint birságot és fedezi a netán beállandó károkat.

Helyes! Ez tiszta, világos beszéd, ez kiváncsiságomat teljesen kielégiti.

Nézzük tovább, mert az irásnak ezzel még nincs vége. Az irás igy folytatta: Az illetőre ezenkivül érvényben vannak a BTK idevágó határozmányai.

BTK! Mi ez? Istenem, mi lehet ez? Kezdtem rendkivül izgatott lenni, kiváncsiságom a legnagyobb mértékben föl volt izgatva. BTK! Megáll az eszem.

A szembenülő urhoz fordultam.

– Ugyan kérem, – mondám rendkivül nyájasan, – nem tudná megmondani, mit tesz az BTK?

– Nem foglalkozom rébuszokkal.

– De ez nem rébusz!

– Hát mi?

– Hisz azt kérdem én is.

Az idegen gondolkozott egy darabig, aztán igy szólt:

– Tudom, mi az Emke, tudom, mi az Omge, tudom, mi az FMKE, tudom, mi az Eke, de BTK: ezt nem tudom.

Szerényen hozzátettem:

– Ez mind semmi. Én tudom azt is, hogy mi az Marha?

– Mi az?

– Monori Asztalosok Részvény Hitelü Asztaltársasága. Sőt tudom azt is, mi a Bika?

– Bika? Hát ez mi?

– Ez a Bikszádi Izraeliták Kölcsönző Asztaltársasága.

– Nagyszerü, – kiáltott utitársam elragadtatással, – és ön még sem tudja kitalálni a BTK-át?

– Nem. Pedig majd megöl a kiváncsiság.

– De hát hol látta uraságod ezt a három betüt?

– Most itt látom.

– Hol?

– Itt! – és oda böktem a háta mögött levő vészfékezőre.

Az idegen fölállt, megfordult, boszusan elnevette magát.

– Ennyi az egész? Ostobaság. Ebből kár volt akkora históriát csinálni. Az ördög vigye el, még engem is beugratott. Nem tagja uraságod véletlenül a Marhának?

– Kérem, kérem, hogy érti ezt? – kiáltám indignálódva.

– Egy, hogy nem tagja-e a Monori Asztalosok Részvény Hitelü Asztaltársaságának?

– Nem.

– Pedig azt hittem.

– Higyjen akármit, de mondja meg, mi az a BTK?

– Ugyan kérem, hisz azt minden ember tudja, hogy az a Büntető Törvény Könyv röviditése.

– Bocsánat, én nem tudtam. Tehát büntető törvénykönyv. Helyes. És mik az idevágó határozmányok?

– Ezt már nem tudom, – felelt a nagyon harapóssá vált idegen. Ezzel kiment a folyosóra és a legközelebbi állomáson kiszállt.

Köszönöm szépen. Ott vagyok, a hol a mádi liberális. Kiváncsiságom lobogó lánggal égett. A vészfék egész történetét kideritettem, már azt hittem, hogy bizalmas viszonyba léphetek vele, mert többé semmi titka sincs előttem, mikor egyszerre a végén megakadok és kezdhetem a fejtörést elülről.

Nem kötelességem-e nekem, ha már eddig elmentem, az idevágó határozmányokat is kideriteni?

Nem kötelességem-e megtudni, hogy vajjon ez silány fenyegetés-e a magyar államvasutak részéről, vagy csakugyan rejlik valami mögötte?

Stanley, Kolombus, Franklin, Prém József és az emberiség többi nagy kiváncsija visszahátrált-e a nehézségek elől?

Nem.

Én sem hátrálhatok meg.

Ezzel, keblemben egy nagy elhatározással, fölkeltem s az emeltyü karját teljes erővel taszitottam, – még pedig a nyíl irányában, mert én a felsőbbség rendeleteinek mindig engedelmeskedni szoktam.

A következő pillanatban végigvágódtam a kupéban s a fejemmel betörtem az ablakot. Irtóztató csörömpölés-zörömbölés, kiabálás, sikoltozás, zenebona támadt, s az emberek fejtetőre ugráltak ki a kocsikból.

A vonat megállt. Föltápászkodtam, bundámba burkolóztam, s külsőleg nyugodtan, de belülről lázas kiváncsisággal vártam az idevágó határozmányokat.

A kalauzok kocsiról-kocsira jártak és keresték, hogy ki huzta meg a vészféket. Végre beléptek az én szakaszomba.

– Itt huzták meg kérem a vészféket?

– Itt.

– Kicsoda?

– Én.

– Miért?

– Az idevágó határozmányok megismerése céljából.

– Mi célból? – kérdé elképedve az első kalauz.

– Ez csak világos. Az idevágó határozmányok megismerése céljából.

Erre türelmetlenül a második kalauz félretaszitotta az elsőt.

– Eh, hadd el Pista, vágj oda neki egy határozmányt.

Védelmi állásba helyezkedtem. Olyan ostoba nem vagyok, hogy pofont idevágó határozmánynak elismerjek.

– Uraságod lesz szives azért, a mit tett, a felelősséget elvállalni? – szólt az első kalauz.

– Hogyne, hisz csak igy tudom meg azt, a mit tudni legforróbb vágyaim közé tartozik.

– Meg fogja tudni, csak türelem, – mondá a második és gorombábbik kalauz vészjóslóan.

Ezzel kivonultak.

A legközelebbi állomáson megkezdődött az állomásfőnök elnöklése alatt az inkvizició.

Először is fizettem tiz forint büntetést; helyes, tudtam jól, semmi kifogásom sincs ellene.

Azután fizettem ötvenkét betört ablakot.

Egy betört orrot. (Ez volt a legdrágább, mert a tulajdonosa üvöltött.)

Hét összelapitott cilindert.

Négyezer összetört tojást.

Száz forintot a megtágult fékezőért.

Harminckét forintot tiz elszakadt láncért.

Mind nyugodtan fizettem és türelmetlenségem csak abban nyilvánult, hogy az idevágó határozmányokról még mindig nem tudtam semmit.

Aztán a főnök fölirta a nevemet, lakásomat, vallásomat és családi állapotomat, s ott akart hagyni a faképnél. Megfogtam s ingerülten mondám.

– De nem ugy van ám, uram. Hát az idevágó határozmányok?

– Miféle ozmányok?

– Határozmányok.

– Miféle határozmányok?

– A büntetőtörvénykönyv idevágó határozmányai.

– Ahhoz semmi közöm!

– De van nekem, uram. Ha mosolyogva fizettem az ablakot, boldogan a tojást és nyugodtan az orrot, ez csak azért történt, mert reméltem, hogy meg fogom tudni a határozmányokat, melyek – mint önök az utasoknak irásban igérgetik – érvényben maradnak.

– A mit mi igérünk, azt meg is tartjuk, – felelt zavartan a főnök.

– Nem igaz, – kiáltám dühösen, – önök mindenféle kecsegtető igéretekkel utazásra csábitják a közönséget és aztán semmit sem tartanak meg. Ezt nevezem szolid kormányzásnak. Hallatlan! Az ember gyanutlanul meghuzza a vészféket, s aztán nem akarják a határozmányokkal megismertetni.

– Meglesz kérem, – csititott a főnök, – de az már nem a mi dolgunk, hanem a törvényszéké.

– Persze, egyik hatóság a másikra háritja a munkát. No, majd meglátom, hogy mi lesz. Elmegyek, ha kell, a miniszterig, de az idevágó határozmányok elsikkasztását nem fogom türni!

Nagy mérgesen ültem ujra a vonatra… És az idevágó határozmányokat máig sem ismerem. Ez emészti életemet. Már semmire sem vagyok kiváncsi, csak erre. És éppen ezt nem fogom megtudni soha… én, a ki négyezer tojást, hét cilindert és egy orrot fizettem ki, csakhogy ezt megtudhassam.

Igy nem egy hamar fognak megint egy ilyen jó bolondot maguknak, a ki nem kimélve költséget és fáradságot, meghuzza a vészféket.

HÁZ- ÉS TELEKADÓM.

Fájdalommal tapasztalom, hogy egyre hosszabbodnak a nappalok, a mikor dolgozni kell és egyre rövidebbek lesznek az éjszakák, a mikor mulatni lehet.

Sőt az éjszakák már oly rövidek, hogy tán teljesen el is fogytak. Akárhányszor megtörténik rajtam, hogy leülök vacsorálni s már teljesen megvirradt, mikor a pincérnek azt mondom: fizetek. Ennyire rövid éjszaka már valóságos abszurdum.

A minap is a kelő nap legelső sugaraitól megvilágitva ballagtam haza. Boszankodtam. Azon boszankodtam, hogy a falusi emberek milyen nagyra vannak ezzel a napfölkeltével. Jól megnéztem most is. Nevetséges! Épp olyan volt, mint mikor legutoljára Svájcban láttam. Csakhogy ott többet fizettem érte.

Mikor az udvarunkra értem, jóizüen lélekzettem föl: elém tárult a tavasz egész pompájával. Ez a tavasz a mi udvarunkban állt négy akácfából és két orgonabokorból. Milyen szép mégis a természet! S mennyire emelik a hatást azok a nagy tüzfalak köröskörül.

Egészen meg voltam hatva s elhatároztam, hogy legközelebb elmegyek falura s megnézem a természetet nagyban. Ebből itélve, a mit itt láttam, nem lehet az olyan csunya, mint az ember a lirai költők verseiből gondolja.

E pillanatban egy hallgatag ember lépett a kapu alá, egy bögrével, egy ecsettel és hóna alatt egy csomó falragaszszal. A bögrét a földre tette, az ecsetet belemártotta… s a falat ragasztotta… akarom mondani a falra falragaszt falragasztott… vagyis felragasztotta a falragaszt… az ördög tudja, hogyan mondjam meg, hogy mit csinált azzal a plakáttal.

Ez fontos dolog. Bizonyosan hatósági falragasz, mert másfélét nem szabad a kapu alatt elhelyezni. A hallgatag ember tovább lépkedett, s én odasiettem, elolvasni, hogy mit izen a polgárságnak Budapest fővárosa?

Hátratántorodtam az ijedtségtől.

A plakát ökölnyi betükkel és fenyegető szavakkal figyelmeztetett, hogy a

ház- és telekadót

junius tizig befizessük. Különben összes jogainkat elveszitjük.

Elsápadtam, találva éreztem magamat. Egyszerre eszembe jutott, hogy én az idei ház és deutsch… akarom mondani ház- és telekadómból egy krajcárt se fizettem le. Sőt… remegek a gondolatra… eszembe jutott, hogy ház- és telekadómból egyáltalán nem fizettem még le egy krajcárt se, se tavaly, se tavaly előtt, se hajnalba, se hajnal előtt…

Ez a sulyos fölfedezés egészen elkábitott. Nem tudtam két, egymáshoz passzoló gondolatot összeállitani. Mi lesz szegény fejemmel! Hogy tudtam erről megfeledkezni, én, a ki különben pontos adófizető vagyok!

Mély levertséggel feküdtem le s levertségemnél csak álmom volt mélyebb.

Másnap fölmentem az adóhivatalba. Az adóhivatali urak a világ legkedvesebb emberei volnának, ha azt nem kivánnák az embertől, hogy adót fizessen… Búsan szóltam hozzájuk:

– Én ház- és telekadót fizetni jöttem.

– Itt nem lehet.

– Hát hol?

– A vámházpalotában.

– Nagyon messze van.

– Hát üljön fiakkerre.

(Miért nem mondott lóvasutat?)

– Köszönöm.

A vámházpalotába való menést nem nagyon szeretem. Oda csak nagy adó miatt citálják az embert. A hányszor oda bementem teljesen felöltözve, mindig teljesen levetkőztetve jöttem ki. Inkább elmentem a kerületi körbe, a hol a ház- és telekadó ügyében értekezlet volt összehiva.

Micsoda jómódu gyülekezet volt ez! A vastag arany óraláncokkal az egész illavai fegyházat bilincsre lehetett volna verni. Az egészségtől sugárzó arcokon megelégedettség honolt. Legkevesebb ötször evett valamennyi naponkint. Én nagyon nyomoruságos figura lehettem köztük. Az óraláncom nikkelből volt, az órám pedig zálogban volt.

Egy százhusz kilós ur szónokolt.

– Mi, a kik arcunk verejtékével keressük kenyerünket, az állam részéről valóságos zsarolásnak vagyunk kitéve. A tőzsde, hol naponta milliomos üzletek köttetnek, nem fizet, mert azt nem tudják megcsipni. Helyettük aztán fizetünk mi duplán…

– Triplán, – kiáltott egy hang.

– Kvadriplán, – kiáltottam én.

– Inditványozok tehát – folytatá a szónok – egy küldöttséget, mely a pénzügyminiszterhez fog menni.

– Helyes! – kiáltott ötven torok.

– Kitünő! – kiáltott egy torok, melynek tulajdonosát szerénységem tiltja megnevezni.

– Áttérhetünk a küldöttség megválasztására.

– Át! – bömbölte a gyülés.

– Átabb! Legátabb, – tombolám én, egészen elkékülve.

Kezdték megalakitani a küldöttséget. Egy ur, a kinek soványságom (a mi a szenvedély és a mozgékonyság jele), hangom és buzgalmam föltünt, barátságos arccal fordult hozzám.

– Hogy hivják uraságodat? – kérdé.

– Dr. Salgó Tarján.

A barátságos ismeretlen tölcsért csinált a szájából s bediktálta:

– Dr. Salgó Tarján.

Be voltam véve a pénzügyminiszterhez menesztendő küldöttségbe! Azonnal a kártyaszobába vonultunk, hogy megállapitsuk azt: mikor menjen a küldöttség. A barátságos ismeretlen, a ki nemcsak engem, hanem önmagát is protegálta és igy benne volt a küldöttségben, igy szólt hozzám:

– Vállalkozik uraságod a küldöttség jegyzőségére?

– Szivesen.

Tehát megalakultunk. Az elnök (a ki legkövérebb volt) igy szólt:

– Uraim! Mindenekelőtt a küldöttség ház- és telekadóját kell följegyeznünk, hogy a miniszternek, ha kérdi, azonnal számokkal rukkolhassunk ki.

Mindnyájan bediktálták az adatokat. A sor rám kerülvén, a barátságos ismeretlen igy szólt hozzám:

– Mennyi ház- és telekadót fizet doktor ur?

– Én? Semmit.

– Semmit? – kérdék mind, hüledezve.

– Eddig semmit se fizettem.

– Soha?

– Soha!

– Csudálatos. Hát hol van a háza?

– Nekem? Hiszen nincs házam.

– Hát a telkei hol feküsznek?

– Ugyan kérem, hiszen nincsenek telkeim!

– Nincsenek telkei!!! – üvöltötte a küldöttség, – hát akkor mit keres itt?

Most kezdett világosság derengeni a fejemben. Ez volt az, a mit a fenyegető plakát láttára elfelejtettem.

Hát azért nem fizetek én ház- és telekadót, mert se házam, se telkem nincs!

Örömtől reszketve fogtam a kalapomat és udvariasan szólék:

– Uraim! Én évek óta fizetek jövedelmi adót, holott jövedelmem nincs. Azt hittem, hogy ily alapon ház-és telekadót is fizethetek. Mert házam és telkem épp oly kevéssé van, mint jövedelmem.

A barátságos ismeretlen villámgyorsan átalakult barátságtalan ismeretlenné, megfogta a galléromat és kidobott. Bánom is én! De ház- és telekadót mégse fizetek.

ALADÁR SZERELME.

Aladár jó barátom, a kinek az volt mindig a rögeszméje, hogy neki egy gazdag özvegyasszonyt kell feleségül venni.

Tekintettel arra, hogy ennél sokkal kellemetlenebb rögeszmék is vannak, nekünk semmi kifogásunk sem volt az ő rögeszméje ellen. Mi csak azt nevettük, hogy Aladár valóságos hajtóvadászatot rendezett az özvegyekre.

Hajtóvadászatait rendesen a lóvasuti kocsikon rendezte. Hiába figyelmeztettük őt, hogy a gazdag özvegyek nem járnak lóvasuton. Azt felelte, hogy vannak szerény és polgári nevelésü gazdag özvegyek is. És ő éppen ezekre pályázik.

Aladár tehát jövedelmeinek legnagyobb részét lóvasutra költötte. A mi nem mondható éppen költséges passziónak. Még senki se ment tönkre azért, mert tulságosan sokat lóvasutazott. Ellenben nagyon sok ember lett koldussá, dacára annak, hogy soha se ült lóvasutra.

Ily körülmények közt nekünk az ő lóvasutazási szenvedélye ellen se volt kifogásunk. Nekünk csak az eljárása ellen volt kifogásunk.

Ő ugyanis minden feketébe öltözködött hölgyet megszólitott.

Annyira ment a fekete szinnel, hogy még a kéményseprőket is kegyeibe fogadta s rajongással beszélt a szerecsenekről.

Egy gazdag kéményseprőmester özvegye: ez lett volna az ő ideáljának a megtestesülése.

Egy napon beállit hozzám, igen szomoruan.

– Meguntam a lóvasutazást, – szólt, – kevés változatossággal és még kevesebb özvegygyel jár.

– Mondtam én neked, hogy a rendszered rossz.

– Rossz, elismerem, de miért? Mert az asszonyok nagyrésze nem gyászból, hanem kacérságból hord fekete ruhát. Ezt én nem tudtam.

– Ez egy.

– Van még más is. A gyászos nők nemcsak a férjükért szoktak feketét ölteni. Sőt a férjükért legkevésbbé.

– Ez azt mutatja, hogy a férjek általában rosszak.

– Ez kettő. Harmadik meg az, hogy vannak özvegyek világos ruhákban is. Hát most már miről ismerjek rájuk?

– Legokosabb lesz, ha lemondasz az özvegyekről.

– Soha. Olyan özvegyet fogok elvenni, a kinek első férje komisz fráter volt. Igy könnyebb lesz nekem jó férjnek lenni.

– Egyre figyelmeztetlek. Ha annak az özvegynek az első férje rossz volt, nem lehetetlen, hogy megcsalta az urát.

– Annál jobb. Akkor ezen is keresztül esett már s engem nem fog megcsalni.

– Tehát folytatod az özvegy-vadászatot?

– A legnagyobb mértékben. Csak nem a lóvasuton.

– Hát hol?

– Még nem állapitottam meg a rendszeremet.

*

Aladár minden bolondsága mellett jó fiu volt s én szivből kivántam, hogy jó házasságot kössön. Mit lehetne tenni, hogy boldogságát elősegitsük?

Megálljunk csak… van nekem egy kis unokahugom odalent Somogymegyében. Husz éves, szeme csinos, álla rendes, keze rendes, lába pici, nevelése rendes, derékbősége negyvennyolc centiméter, szóval, a mint önök igen jól tudják, egy rendes fejlettségü férfikar kényelmesen körülérheti.

Azt elfelejtettem megmondani, hogy pénze is van a kicsikének. Nem sok, de Aladár igényeinek megfelel. Sőt nekem is elég volna öt téli szezonra (Párisban és Nizzában) s öt nyári szezonra (Tátrafüreden). Megjegyzem különben, hogy én is szerény igényü embernek tartom magamat.

*

Ennek a két csillag közé zárt gondolkodásnak az lett az eredménye, hogy egy hét mulva igy szólhattam Aladárhoz:

– Te, gyere ki estére a Margitszigetre. Vidéki rokonaimmal fogunk ott vacsorálni.

– Kik azok?

– Özvegy Koronghyné, a mamájával.

– Ott leszek.

*

Fölösleges megjegyeznem, hogy a soha nem létezett Koronghy özvegye az én kis unokahugom volt, a ki pompásan adta az özvegy szerepét… az illuziót elősegitette az, hogy (bámulatos karcsusága mellett is) elég molett volt. Aladár hévvel udvarolt, mig én a mamát mulattattam. Hizelgés nélkül legyen mondva, valamennyink közül a mama mulatott legjobban. De az is hizelgés nélkül legyen mondva: valamennyink közül én unatkoztam legjobban.

Egy hét mulva négyszemközt előfogtam Aladárt.

– Kérlek alássan, ne okoskodjál a hugommal. Ő igen rövid ideig volt férjnél s még egészen gyerek-özvegy. Nem engedem, hogy elcsavard a fejét… különben is pénzes lány… akarom mondani, jómódu özvegy, a ki rövid időn jó parthiet fog csinálni, hát ne rontsd itt a levegőt.

– Ugyan ne prédikálj! Hiszen feleségül akarom venni. Hát még nem mondtam?

– Nem. Talán még a hugomnak se mondtad?

– Nem én.

– Hát ki tud róla?

– Senki.

– Ha komoly a szándékod, rukkolj ki vele azonnal, mert különben haza küldöm a kis lányt.

*

Aladár három hónap mulva oltárhoz vezette a hugomat. Náluknál boldogabb pár csak az Eufrátesz völgyében élhetett, mikor a paradicsom még fennállott. Egy napon Aladár lesütött szemmel igy szólt hozzám:

– Te engem megcsaltál.

Én is lesütöttem a szememet s igy feleltem:

– Figyelj ide, Aladár. Az ujságokban ugy-e olvastad, hogy uraságoktól levetett ruhák kaphatók?

– Olvastam.

– Hát ha te egy ilyen uraságoktól levetett régi ruhát véssz, s kisül róla, hogy az vadonatuj, meg vagy csalva?

– Nem.

– Nohát akkor én se csaltalak meg.

EGY KIS REGÉNY.

Mióta a Szépirodalmi Könyvtár almanachjához előszót irtam, azóta sokan fölkeresnek s előszót kérnek tőlem. Igy keletkezett nekem egy érdekes kis regényem.

Egy kis leány, megérvén tizenhatodik tavaszát, hozzám küldte naplóját, vagyis egy üres kötetet, melyet az én előszómmal akart kezdeni. Én visszaküldtem, mondván, hogy ha majd tele lesz a kötet, akkor juttassa hozzám. Igy üresen nem lelkesit.

Ő nagysága haragos levéllel felelt. „Ön tehát – ugymond – egy tizenhat éves leány összes titkait, minden érzelmét és gondolatát szeretné tudni. Ha ez az óhaja, akkor – vegye feleségül azt a tizenhat éves leányt”.

Én is megfeleltem neki.

Kisasszony! Ön igen nagy árát szabja mélyen tisztelt titkainak. Ön először csak előszót kért tőlem és most már a kezemet kéri. Akkor inkább megirom az előszót. Kezemmel nem szolgálhatok. Félek öntől. Egy kis leány, a ki tizenhat éves korában naplót kezd vezetni, husz éves korában már regényt fog irni, harminc éves korában beválasztják a Petőfi-társaságba s negyven éves korában rájön, hogy az irodalmat a helyesirás megtanulásán kellett volna kezdeni.

Ő ujra válaszolt. Ne higyjem róla, hogy irói passzióból akar naplót irni. Csak életének apró eseményeit szándékozik följegyezni, hogy későbbi éveiben multját könnyebben maga elé varázsolhassa.

Erre aztán megirtam, hogy egy ilyen könyvben semmi helye az én előszómnak. Hisz, ha későbbi éveiben multját maga elé varázsolja, még majd tévedésbe talál esni s azt fogja hinni, hogy az én előszóm is „életének apró eseményei” közé tartozik.

Utolsó felelete nagyon szentimentális volt.

„Jegyezze meg, uram, hogy sohse kell megtagadni egy tizenhat éves leány kérését. Ha megirta volna az előszót, halálom után önre hagytam volna naplómat, hogy helyes fogalmai legyenek egy nő életéről és belső világáról. Mert önök, irók, nem ismerik a nőket. Teljesen hamis fogalmaik vannak rólunk. Csak ugy irnak rólunk, mint a vak Milton az elveszett paradicsomról. Nem látják, csak sejtik azt. De mivel ön visszautasit, beiratlanul maradnak naplóm lapjai s esténkint nem számolok be aznapi életemről. Lássa, uram, ez tiszta veszteség önre nézve, mert mint iró, kincsesbányát talált volna e naplóban.”

Kiesett kezemből a levél, elhalt ajkamon a guny. Ez a leány müvelt és okos, naiv és mulatságos. Van valami igazság abban a mondásában, hogy egy tizenhat éves leány kérését sohse kell megtagadni. Bár a tizenhat éves gyermekek rendesen olyanok, mint a mesebeli tündér, a ki mindig lehetetlent kiván a királyfitól. Pompás az a naivitása, melylyel kijelenti, hogy mi irók nem ismerjük a nőket. (Egy tizenhat éves leány!) És végül igen mulatságos a halála után való hagyományozás. Köszönöm szépen! De mit csinálok akkor ezzel a naplóval, ha két évvel előbb halok meg, mint a kisasszony? Mert abból, hogy valamit rám hagytak, nem következik, hogy nekem muszáj addig élnem, a meddig az örökség rám nem száll. S mivel idősebb is vagyok, férfi is vagyok, iró is vagyok, sajnálattal bár, de kénytelen leszek a hamvaimra szálló békét hamarabb élvezni, mint a kisasszony. Egy napló nem olyan, mint a magyar nemesség, mely átszáll a törvényes utódokra is. S még ha átszállna is, akkor is hiányoznának a szükséges – törvényes utódok.

Ujra leültem az iróasztalhoz és szép hegedüszóban megirtam neki ellenészrevételeimet.

Tisztelt nagysád! Ön azt állitja, hogy mi nem ismerjük a nőket. Legyen nyugodt. Mig oly őszinte kis leányok vannak a világon, mint ön, a ki egypár levélben minden tulajdonságát elárulja, addig nem nehéz nekünk a nőket kiismerni. Ön a vak Miltonhoz hasonlit minket. A hasonlat csak félig igaz. Sokan tényleg vakok közülünk, de csak akkor, mikor már – házas emberek. A női sziv egy rébusz, az bizonyos; de itt nem a helyesen megfejtők nevei közöltetnek a lapokban, mert ezek a hallgató boldog emberek; hanem azok nevét közlik a lapok, a kik nem fejtették meg a rébuszt s boldogtalanok lettek. Ön, tizenhat tavasza ellenére, itél az irók fölött s kijelenti, hogy nem ismerik a nőket. Várja be majd, ha a tavaszra bekövetkezik a nyár, de még az őszből is egy darab s akkor majd kiderül, hogy mi ösmerjük-e jobban a nőket, vagy pedig ön az irókat?

Bátor vagyok abbeli nézetemnek kifejezést adni, hogy ha ön a naplóját nem önmaga és iróasztala legrejtettebb fiókja számára irja, hanem az én számomra; ha abban a tudatban irja, hogy ez egykor valakinek szabad prédája lesz, a ki azt esetleg nyilvánosan is föl fogja használni: akkor az a napló minden ízében hamis lesz. Ön hatásra fog dolgozni, s az eseményeket ugy fogja csoportositani, hogy én a könyvből mást, mint kedvező véleményt, ne formálhassak ön felől. Az a napló önt nem igazi mivoltában fogja föltüntetni, olyan lesz ön abban a naplóban, a milyennek szeretné, ha tartanák. Affektálni fog benne. Mit fogok én nyerni egy fiatal affektáló nő naplójával? Ön kincses bányának nevezi ezt a naplót: félek, hogy csak köveket találnék benne. A kő is hasznos dolog ugyan, de az aranykereső megveti.

Halálát ne emlegesse. Nincs igaza. Azoknak van igazuk, a kik önt a souper-csárdásban megforgatva, azt rikkantják: Sohse halunk meg! Biztosan tudja, hogy előbb hal meg, mint én? Ne tegye kisasszony! A legnagyobb lelkiismeretfurdalásokat érezném halálos ágyamon, abban a tudatban, hogy ön még él, s igy kire marad a kis ködmön? Micsoda iszonyu vigyázatot kellene nekem tanusitani, hogy becses egészségemben kár ne essék! Föl kellene hagynom boldog rendetlenségben folyó cigányéletemmel, s nyárspolgárias egyszerüséggel élnem. S ha nagy erőfeszitéssel s keserü lemondásokkal sikerülne késő öregséget érnem, kérdés, hogy nem sülök-e föl vele, közel a célponthoz? Én tizennégy évvel vagyok idősebb önnél. Ön bizonyosan él hetven esztendeig, s igy én kényszeritve vagyok a nyolcvannégy évre. És ekkor hirtelen meghalok. Minő nagy csalódás, kegyetlen csapás volna az: hiába öregedtem meg, hiába éltem önt tul egy félszázadon keresztül!

Különben, kisasszony, megirom az előszót, egy föltétel alatt: ha nem hagyja rám a naplót. Ne hagyja senkire, irja örök titoknak. Igy az a napló nem hamis, hanem igazi napló, életének valódi tükre lesz, én pedig nem vagyok kénytelen életemet az önéhez igazitani, s akár öreg kort érek, akár fiatalon halok meg, ön nem tehet szemrehányást nekem.

*

Ez volt a levél. Mit gondolnak, mi volt a válasz? Tessék felelni rá.

AZ ÉN KUTYÁM.

Van nekem egy rendkívül jószivű nagybátyám, a ki elhalmoz engem jótéteményeivel. Csak az a baj, hogy egészen más passziói és szokásai vannak, mint nekem; két egyforma vonás nincs az arcukon, két egyforma gondolat nincs a lelkünkben. Olyan távol állunk egymástól, mint Eötvös Károly Ugrontól és viszont, hogy a zenithet és nadirt ne is emlitsem.

Ő maga-magából itél meg engem s mondanom se kell, hogy rosszul itél meg.

Ő vidéken lakik, én a fővárosban. Ő nyáron a fővárosba jön, én a vidékre utazom.

Születésem napjára egy gyönyörü tajtékpipával lepett meg, mert ő szenvedélyes dohányos, én azonban csak cigarettát szivok.

Nevem napjára egy remek duplapuskát küldött, mert ő nagy vadász; én azonban Pesten nem tudom, mit csináljak a veszedelmes fegyverrel.

Egyszer két métermázsa tarhonyát küldött nekem, a ki kocsmában élek. Oda ajándékoztam a háziasszonyomnak, a kinek a gyermekei azóta gyülölnek, mert hetenkint ötször tarhonyát főz az anyjuk. A házban is ugy hivnak a tarhonyás ur.

Egyszer az ispánja igen nagy veszedelmek közt egy csomó szüz dohányt csempészett be hozzám a fővárosba. Ezt is a háziasszonyomnak ajándékoztam, a ki egy öreg szekerész-kapitányt örvendeztetett meg vele. Öröme azonban csak addig tartott, a mig a dohány le nem szedte nyelvéről a bőrt, a mi szerintem a szekerésznyelv gyöngeségét bizonyitja. Azóta a kapitány is haragszik rám s esténkint nem fujja a szomszéd szobában a repedt tilinkóját, a mivel azt hiszi, hogy engem szomorit.

Legjobban megijesztett a nagybátyám, mikor azt irta, hogy a hatalmas Vigyázz kutyát fogja nekem ajándékba küldeni. Ő már nem bir vele. Mindig verekszik idegen kutyákkal. „Ti odafent mindjárt beoltathatjátok, ha megharapják.” Ez volt a levél vége.

Ez az ajándék már se a háziasszonyomnak, se a szekerész-kapitánynak nem tetszett. Se megenni, se elfüstölni nem lehetett. Annál jobban megörültek neki a gyermekek, olyan szempontból fogván föl a kutyát, hogy annak van füle és farka, melyet ráncigálni lehet.

Elhatároztam, hogy a kutyának egy házacskát épittetek a ház végébe. A háziur szivesen beleegyezett.

Hogy az ember kutyájának házat épithessen, ahhoz három fórum szükséges a fővárosban.

Az első fórum a magánépitési bizottság, mely megvizsgálja, hogy az illető területre 1-ször lehet-e? 2-szor szabad-e épiteni? 3-szor kutyaházat szabad-e? s 4-szer nem négyemeletes házat kellene-e inkább oda rakatni?

A magánépitési bizottság szerencsémre azt határozta, hogy nem négyemeletes házat kell oda épiteni. Mert én bizony nem tudtam volna fölépiteni. A kutyaólnak most már csak két fórum állta utját.

A középitési bizottság, ez már nagy urakból áll, a kik a középitéshez nem igen értenek, a magánépitést meg lenézik. Ezeket egyenkint kellett megnyernem s megigértem, hogy a kutyaól szigoruan a kibocsátott szabályzat szerint lesz épitve, pinceszobái nem lesznek s vizvezeték lesz minden emeleten.

Azután jött a közmunkatanács. Ennek tagjai méltóságos urak. Fogatot és páholyt tartanak s legfőbb törekvésük, hogy a házak épitésére fönnálló szabályzatokat szaporitsák. Az ablakok szinére és alakjára vonatkozó rendeletet sikerült már ötvenkét paragrafusra fölvinniök. Huszonkét épitőmestert kergettek már ezzel az öngyilkosságba.

Valamennyien megveregették a vállamat s biztattak, hogy siessek az épitkezéssel, mert egyik zseniális tagtársuk már késziti az uj szabályzatot a kutyaólak épitésére.

– Miért, tán a kutyák nem voltak megelégedve a régivel? – kérdém.

– Mi nem voltunk megelégedve a régivel.

Kezemben lévén a hármas engedély, fölkerestem egy jóhirü épitőmestert. Ez azonban ugy okoskodott, hogy a ki kutyájának házat épit, az bizonyosan előbb már magának épitett házat: ennek következtében gazdag ember. Azért olyan drága költségvetést csinált, hogy méregbe jöttem és összevesztünk. Ő engem Ugronistának nyilvánitott, én őt 49-esnek neveztem.

Ekkor elmentem egy rosszhirü pallérhoz, a ki vállalkozott rá, hogy egy, a tutajozásról lemondott trencsénmegyei család segitségével megcsinálja az egész históriát. Ráálltam.

Mikor készen volt az ól, az ispán hozta a rakoncátlan kutyát. A szegény ember össze-vissza volt harapva s ijedtében rögtön rohant Hőgyes Endre helybeli illetőségü Pasteurhöz és beoltatta magát nemcsak veszettség, de himlő ellen is.

Mi pedig a kutyát ünnepélyesen beiktattuk… Azaz hogy a trencsénmegyei család egyesült erővel betolta őt házába… Most sült csak ki, hogy az ól kicsi! A szegény kutya nem tudott benne megfordulni, s a farkát már a szabad ég alatt csóválta… Mig én az épitési engedélyért szaladgáltam, a kutya megnőtt s én ezt kifeledtem a számitásból.

A trencsénmegyeiek egy intésemre kihuzták az állatot. Szegény, egészen meg volt törve s ha véletlenül ő adja a Sajó kutyám szerepét, bizony ő sem vakkantott volna egy-kettőt, ha még ugy látja is jönni a hű szeretőt.

– Rombolja le a házat s épitse nagyobbra, – mondám a pallérnak.

– Igen, csakhogy előbb meg kell szerezni hozzá az engedélyt.

– Magánépitési?…

– És középitési…

– Aztán közmunkatanács… De mit csináljak én addig a kutyával?

– Vigye az állatorvosi tanintézetbe.

– De a kutya egészséges.

– Nem baj. Van ott egy megfigyelő osztály. Ott csupa egészséges kutya van.

Az eszme tetszett. Megmértük a kutyát, hogy most már tudjuk, mekkorára szabjuk a házat, azután én elszállitottam az intézetbe, mondván, hogy egy gyanus állat megharapta. Az intézetben jegyzőkönyvet vettek föl a kutyámról meg rólam, bár egyre mondogattam, hogy én nem vagyok megharapva; azután a kutyát szépen elhelyezték, engem pedig hazaeresztettek.

Uj engedélyek alapján az ól leromboltatott s uj engedélyek alapján nagyobbra fölépittetett. Most még tovább tartott, mint először, mert az uj szabályzat már készen volt s még huzamosabbá tette a dolgot, nehogy a polgárok elhirtelenkedjék a kutyaól-épitést. Mintha volna csak egy ember is, a ki elhamarkodott kutyaól-épitésben tönkrement!

De ennek az átkozott kutyának a megfigyelés olyan jót tett, hogy akkorára nőtt, mint egy oroszlán. Megint nem fért be a házba. Két trencsénmegyei család tolta be és három huzta ki. Rezervában tartottam még egy árvamegyei familiát is.

Ekkor a kutyát kivittem a Dunapartra, ott vettem neki egy cipót, s mig ő azt megette, én gyorsan hajóra szálltam s Ó-Budára mentem. Éjjel, álruhában tértem vissza, hogy a kutya rám ne ismerjen.

A lapokban pedig közzétettem egy hirdetést: Egy ilyen és ilyen kutya elveszett, a becsületes megtaláló tiz forint jutalmat kap, azon föltétel alatt, ha – a kutyát megtartja magának.

Azóta, ha kutyát látok, mindig eszembe jut a nagybátyám; ha pedig a nagybátyámat látom, eszembe jut a kutya. És mivel sok kutyát látok, sokat gondolok a nagybátyámra; mivel pedig nagybátyámat sohse látom: sohse gondolok a kutyára.

A MANDÁTUM.

A napokban Ungvárról táviratot kaptam, hogy nem vállalnék-e mandátumot? Aláirva Tátray.

Azt, feleltem vissza Tátraynak (a ki nem lehet más, mint polgármester, vagy a függetlenségi párt elnöke), hogy szivesen.

Erre Tátray ujra táviratoz, hogy a mandátum megy.

Ejnye be derék egy kerület ez. Se programbeszéd, se alkotmányos költség nem kell neki. Még csak az arcképemre se kiváncsi; megtetszett nekik a nevem, irodalmi és politikai szereplésem, méltányolják a közügyek terén kifejtett tevékenységemet s képviselőjükké választanak. Van még tiszta kerület Magyarországon!

Fölmentem egy politikai napilaphoz s jelentettem nekik a dolgot, hogy tegyék ki a politikai hirek közé.

– Tudtommal az ungvári kerület képviselője nem halt meg, – felelt szárazan a segédszerkesztő.

– Meghalhatott tudtán kivül, – felelém kissé megsértődve.

– Az lehetetlen.

Ekkor megmutattam neki a táviratot.

– Ez a szinházi rovat vezetőjéhez tartozik, – felelt a segédszerkesztő.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy komédia? – kiáltám.

– Nem én, de az egész dolog nem politikai, hanem szinházi ügy.

Csakugyan az volt: kisült, hogy Tátray Kárpát ungvári társulata választott meg képviselőjének a szinészkongresszusra.

Ez is valami. Fogalmam sincs ugyan róla, hogy mi a teendőm, de ha Tulok Benő beletanulhatott a politikába, én miért ne tanulhatnék bele a szinészetbe?

Először is föllátogattam a szinészegyesület központi irodájába s bemutattam magamat legujabb minőségemben. Bényei, az irodaigazgató, azonnal félrehuzott s a fülembe sugta:

– Jőjjön el estére a Mikádó-ba.

Bártfai, az iroda titkára, pár perc mulva a másik fülembe sugta:

– Legyen szerencsénk ma este a Rambofszkynál.

Mind a kettőnek megigértem, hogy ott leszek.

Kint aztán megkérdeztem a szolgát, hogy mi az a Rambofszky és mi az a Mikádó?

– Két kocsma, a hol a kongresszusi előértekezleteket tartják.

– Miért nem tartják egy helyen?

A szolga szörnyü bámulattal nézett rám.

– Messziről jön uraságod?

– A Külső stáció-utcából.

– Akkor tájékozottabb lehetne.

– Hogy-hogy?

– Hát nem tudja, hogy azért jönnek össze két kocsmában, hogy szidhassák egymást. A Rambofszky-ban szidják az irodát, a Mikádó-ban az iroda szidja a kongresszust.

– Aztán melyiknek van igaza?

– Mindakettőnek.

– Mindakettőnek nem lehet igaza.

– Önnek is igaza van.

Ott hagytam a salamoni bölcseségü szolgát, őrült tépelődések közt, hogy kivel tartsak és kit szidjak.

A délutáni órákban a szinészet történetét olvasgattam, s a Szinészek Lapjá-ban lapozgattam, hogy némi szakszerüségre tegyek szert. A Szinészek Lapjá-ban egyebet nem találtam, mint azoknak a névsorát, a kik nyugdij illetményeiket nem fizetik. Ez elég mulatságos olvasmány azoknak, a kik – fizetnek.

Este azután elmentem a Mikádó-ba, hol az előértekezlet minden tagja már a negyedik pohár sörnél tartott. Mennyit fognak ezek inni a kongresszuson! Itt az emberek suttogva beszéltek, csak egyszer szólta el magát valaki, hogy „az istennyila üsse meg”. De nem sikerült megtudnom, hogy kire céloz azzal a nyillal. Bényei egyre csititotta az embereket s közbe-közbe kiment a vörösteritékü szobába, kapacitálni az ott iddogáló kőmüveseket, hogy málterozzák ingyen a szinészek nyugdij palotáját. Ez most Bényei minden gondja. A palota épitése körül foglalatoskodó napszámosok is kötelesek naponkint husz krajcárt a szinész-nyugdijalap javára letenni.

Engem nagy örömmel fogadtak, mint eleven bizonyitékát annak, hogy immár a Külső-Stáció-utcát is sikerült bevonni a művészeti érdekek körébe. E szép frázis a mindennapi élet nyelvére leforditva annyit tett, hogy hozassak bort. Megittunk husz litert, melyből a kedélyes apa-szerepkört betöltő szinészek s a népszinmü-énekesek itták meg az oroszlánrészt. Hozattam még husz litert, mire Bényei megigértette velem, hogy ötven téglát fogok adni a nyugdijpalota számára. Egy félóra mulva elannyira elevenen éreztem, hogy Tátray Kárpátot képviselem, hogy egy kisebb társulatnak vigjátéki szendé-jét szerződtettem az ungvári társulathoz. A szende boldogan, de pirulva két porció rostélyost rendelt magának, sok vörös-hagymával. Sohse láttam ily óriási rostélyosokat. Valóságos jutalomjátéki rostélyosok voltak, a minőket Debrecenben a zsinórpadlásról madzagon szoktak az ünnepelt lábai elé ereszteni.

Az irodapárt tanyájáról átmentem Rambofszkyhoz, az ellenzék barlangjába, hol füstölt bényeit ettek pácolt bártfaival. Váli Béla nem bizott benne, hogy a saját fogaival eléggé összeharapdálhatja Bényeit, ezért csináltatott magának mesterséges fogsort, s a zsebébe rejtette: majd a kongresszuson hasznát veszi. A mint beléptem, s bemutattam magamat, Váli rám kiáltott:

– Le az irodával! (S csikorgatta a fogait a zsebében.)

Rövid idő mulva a tizenkettedik litert hozattam, természetesen borból, vagyis többet tettem a vidéki szinészetért, mint a pankotai szinügygyámolitó egyesület. Először a szinészek fogtak közre, s föleskettek, hogy a direktorok érdekei ellen fogok törni.

– Jelszó: sok fizetés, kevés próba, két jutalomjáték, tetemes előleg.

Fölesküdtem. Azután közrefogtak a direktorok, s a fölsoroltaknak éppen az ellenkezőjét fogadtatták meg velem. Megfogadtam. Ugyse fogok én a kongresszuson fölszólalni.

Másnap reggel levélben megjött a mandátum Ungvárról s én fölmentem a megyeházára, a kongresszusra. Mikor verifikáltak, s a jegyző kihirdette, hogy én képviselem Tátray Kárpátot, a kongresszus zajos abcug-ban tört ki.

Az elnök erre metsző szavakkal fordult Kárpát barátom ellen, a ki a tagoktól levont nyugdij illetményt fenyőpálinkába, a fenyőpálinkát pedig önmagába fektette: a nyugdijintézet pedig egy garast se látott.

Minden ember rám nézett, én pedig nem nézhettem mindegyikre, s igy ők határozott előnyben voltak.

Végre az elnök ráncolt homlokkal fölszólitott, hogy igazoljam magamat.

– Halljuk, halljuk! – kiabált egy intrikus, a kitől Kadarkuton Mefisztofeleszt láttam.

Én roppant zavarban voltam, s hebegve kifejtettem, hogy a fenyőpálinka átkos szenvedélye a felső vidéken általában nagy pusztitásokat visz véghez, ugy igazgató, mint szinészek közt, s meg vagyok győződve, hogy Tátray társulatának nem egy tagja a nyugdij illetményt, még mielőtt az igazgatónak átadná, pálinkába fekteti. (Eláll, eláll.)

Denique Tátray Kárpátot az egyesületből kitörölték, s nekem kijelentették, hogy nincs jogom az ő képét viselni. A minek én nagyon megörültem, s azt a képet, a melyet jogom van viselni, azonnal elhordtam a megyeház nagyterméből.

A KELET ÁLDOZATA.

Strausz Adolfot mindenki ismeri, a ki Szófia és Szaloniki, vagy Kőbánya és Budapest közt megfordul.

Mert Strausz Adolf Keleten utazik és Nyugaton disznót hizlal. Mikor Bulgáriában sejti őt a képzelet, akkor kőbányai házában handzsárt köszörül csibukszáron. Mikor pedig a kőbányai ház kapuján kopogtatsz, akkor a házmester jelenti, hogy Strausz ur Erzerum-ban telel.

Szóval rejtélyes ember s kvalifikációját ebbe a szóba lehet összefoglalni: utazó.

Sokféle utazó van. Az afrikai utazó többnyire Európa pénzén megy, több izben eltünik s köteles két-három tavat és átlag négy vizesést fölfedezni. S mikor aztán, elköltvén egy milliót, visszatér Európába, mi kötelesek vagyunk a civilizáció nevében örömujjongani s irigyelni azt a boldog nagy urat, az utazó protektorát, a kinek nevét egy ujonnan fölfedezett zuhatag viseli, messze, az őserdők közt, kétszáz napi járóföldre az utolsó hozzáférhető emberlakta helytől.

Az északi sarkra utazók tipusa kiveszett. Többé nem akad állam, mely hajlandó volna egy szép, drága gőzhajót ott hagyni a jegesmedvéknek. Pedig kár. Kit ne töltene el hazafias büszkeséggel, hogy fönt az örök jég hazájában van egy Budapest-fok, melyhez a fővárosunkkal rokonszenvező fókák minden esztendőben barátságosan oda dörgölik az orrukat. Folytatni kellene a honfoglalást az északi sarkon. Oda kellene küldeni a vizi kormánybiztosokat.

Az amerikai utazókat mindnyájan ismerjük. Többnyire egy csöndes pénztárosi állást, vagy fényes bankigazgatói hivatalt cserélnek föl a szabad amerikai élettel. Ott valamennyiből zseni lesz s találmányaikat drága pénzen vásároljuk meg pár esztendő mulva.

A keleti utazók nálunk azóta támadtak, mióta e jelige alatt Keletre magyar, bevonultunk Boszniába. A keleti utazók különösen egy-egy megüresedett balkáni trón és egy-egy gazdátlan korona körül sürgölődnek. Ilyenkor lázasan utaznak jobbra-balra s főtörekvésük az, hogy rövid idő alatt a Balkán-félsziget minden pontján mutatkozzanak és minden falujában egy tucat névjegyet feledjenek.

Mikor aztán a dolog eldől, vagy csára, vagy hajszra, akkor hazajönnek közénk, nyugatiak közé s ugy csinálnak, mintha ők döntötték volna el a dolgot.

A keleti utazók fajtája sokféle. Vannak kereskedelmi és politikai ügynökök, vannak etnografusok és hirlapirók.

Strausz Adolf etnografus és hirlapiró. Igen érdemes könyveket irt a Balkánról s Boszniáról szóló munkája sokkal alaposabb, mint az Asbóth Jánosé.

Kőbányai háza, pincétől a padlásig, tele van keleti adatokkal. Tudja, hogy Bulgáriában hány néptanitó van, miféle fizetéssel és tudja, hogy Stambulov miniszterelnök két tojást reggeliz, teával. Citálja Sztevo, Filippopoliszban kivégzett rabló, utolsó szavait s burnótot ugyanonnan hozat, a honnan a tirnovói polgármester. A kőbányai kofának szemére veti, hogy drágábban adja a tojást, mint üszkübi kollégája; ha szerb tövis szurja meg az ujját, édesen mosolyog, mert erről is a Kelet jut az eszébe; meghivót kap a szaloniki dalárda zászlószentelésére; szöget is küldenek neki s ő lemegy beverni a nyélbe. Keresztapának hivják Prepoljébe s a ruszcsuki bolgár asztaltársaság diszelnöknek választja őt.

Én régóta figyelemmel kisérem és irigylem. Magam is gyakran megfordulok Kőbánya és Budapest közt.

Láttam őt fiakkeren, láttam később komfortáblin, végre lóvasutra került. Ekkor megismerkedtünk. De csakhamar innen is elmaradt. Gyalog járt be Pestre.

Tünődtem, hogy mi az oka e szemmel látható, fokonkinti leszállásnak? Azt is észrevettem, hogy keleti inggombjai és melltűje is eltüntek. Egy napon már nyakkendő nélkül láttam, őszi kabátban, tél közepén.

Ekkor leszálltam a lóvasutról, s hozzá csatlakoztam.

– Szerencsétlen ember, – mondám, – ön bizonyosan a tőzsdén játszott.

– Soha, uram! Én egyszerüen ama tiszteletnek vagyok az áldozata, melylyel a Kelet irántam viseltetik.

– Hogyan?

– Jőjjön a lakásomra, mindent meg fog érteni.

Kőbányai házába követtem. Csöngettünk.

– Nem lehet, – kiáltott ki egy férfihang.

– Miért?

– Most subickol a fiam.

Strauszra néztem.

– Igen, uram, – mondá ő, – keleti motivumokkal igyekszem magamat körülvenni. Házmesterem öt forintot kap külön azért, hogy szerecsen legyen. És a suvikszot. Meg a kefét.

Ekkor érkezett a kapu elé egy irtóztatón csunya vén boszorkány.

– A házmesterné, – mondá Strausz.

– Strausz ur! – sugtam.

– Tessék.

– Ajánlok még egy keleti motivumot: fátyoloztassa le ezt a hölgyet.

– Elfogadom.

A házmester ezalatt elkészült a toalettel s kaput nyitott.

– No, Sajtos Mihály uram, járt itt már a levélhordó?

– Nem.

Iszonyu látvány: egy koromfekete ember, a kit Sajtos Mihálynak hivnak. De még iszonyubb látvány volt, mikor leült csizmát foltozni. Egy szerecsen, a ki nem a bakon ül, nem majmot táncoltat, nem édességet árul, hanem csizmát foltoz!

Strausz lakása csupa szőnyeg, fegyver és arckép volt. Valamennyi keleti emlék. Mindannyit emlékül kapta. Szivarszipka is volt ott kétszáz darab, dohánydoboz pedig valami ötven.

– Igen sok jóbarátom van Keleten. Ez a halálom.

– Hogyhogy?

– Rögtön meg fogja látni.

Csöngettek a kapun. Kőbánya összes levélhordói tódultak be rajta.

– Mi ez?

– A tiszteletpéldányokat hozzák, – sóhajtott Strausz s lerogyott egy hatalmas, libanoni cédrusból faragott szivarszipkára.

A levélhordók feljöttek s egy óriási csomó keleti ujságot raktak Strausz elé. Mindegyikért két krajcárt kellett fizetnie a m. kir. postának s szemem láttára 3 forint 60 krajcárját vitték el a levélhordók. És a cédrusszipkát.

– Ma szokatlanul erős postám volt, – zokogott Strausz, – Kelet tisztelete tönkre tesz. Ime itt látja ön Kelet összes hirlapjait. Valamennyitől tiszteletpéldányt kapok. (És hulló könnyekkel bontogatni kezdte.) Ime itt van a Levant Herald, a Stamboul, a Moniteur Orientale, a Tarik, a Terdsüman-i-Hakikat. Ezeket török barátaim küldik. Itt vannak a görögök: Filippopolis, Efimerisz, Akropolisz, ime a szerb lapok, az Odjek, a Male Novine, tekintsen bele a bolgár ujságokba, a Szlobodá-ba, a Bulgarin-ba, a Tirnovszkaja Konstitucion-ba. Ime a teheráni sajtó, az El Dsavai cimü perzsa lap, avagy tetszik az Achbar, mely egyenesen Örményországból jött?…

S közéje rogyott a halom ujságpapirosnak. Egy csodálatos hieroglifákkal tele nyomtatott lap ötlött a szemembe. Ilyet sohase láttam.

– Hát ez mi?

– Nem tudom.

– Honnan jön?

– Fogalmam sincs róla.

– Ki küldi?

– Nem is sejtem. Ez a legismeretlenebb tisztelőm. És a legdrágább. Ezért a gaz lapért négy krajcárt fizetek.

– Ne fogadja el. Küldje vissza a lapokat.

– Nem lehet, uram. A Kelet tele van jóbarátaimmal. Roppant udvariatlanságnak vennék a visszaküldést s halálos ellenségeimmé válnának. Nekem pedig fönn kell tartani összeköttetéseimet. Aztán meg vagy harminc hirlapom van olyan, a melyet el se tudok olvasni. Hová küldjem ezeket?

E pillanatban Sajtos Mihály csizmadia és szerecsen véres fejjel bebukott az ajtón és kiálta:

– Meneküljön uram, a levélbélyeggyüjtők!

Strausz egy bagdadi muskétát lekapott a falról, én csibukot ragadtam s igy fölfegyverkezve kirohantunk. Harminc ember hemzsegett az udvarban s rohamra készült a lakás ellen.

– Megtudták, hogy visszatértem, – szólt Strausz, – azért tódulnak mind. Itt a szép házam és bujdosó vagyok. Csak éjjelre merek hazatérni, loppal, mint a tolvaj.

– Csülökre magyar! – orditottam.

– Allah, Allah! – rikoltott Strausz és ezzel nekimentünk a tömegnek.

A dulakodásban két uj tapasztalatot szereztem: 1. Hogy a levélbélyeggyüjtőknek igen kemény fejük van. 2. Hogy a keleti csibukszárak alkalmasabbak verekedésre, mint pipálásra. Mikor hadtestünk a kapun kijutott, Strausz fölkiáltott Sajtos uramnak, a ki várőrségül hátramaradt, hogy a lapokat hajigálja ki az udvarra. Nem tudom, mi történt ott azután, de annyi tény, hogy a Statisztikai Havi Füzetek legujabb száma a levélbélyeggyüjtők csökkenését konstatálja.

Mi vonultunk a kőbányai kis sörcsarnokba, sebeinket gyógyitani.

Sokáig tanácskoztunk. Beláttam, hogy Strauszon segiteni kell, ha azt nem akarjuk, hogy teljesen tönkremenjen.

Elhatároztuk, hogy a leghevesebb agitációt inditjuk az egész keleti sajtó ellen. Az összes hazai lapokba elkezdtünk ilyen hireket becsempészni:

A Terdsüman-i-Hakikat vérlázitó hazugságokat közöl a boszniai mohamedánok helyzetéről s egyenesen fölszólitja a mohamedán világot, hogy inditson szent háborut Ausztria-Magyarország ellen.

Az Achbar cimü erzerumi lap a szamosujvári örményeket biztatja, hogy rázzák le a magyar igát.

Hasonlóra biztatja a Szloboda az ujpesti bolgár kertészeket.

Az Odjek Oroszországot hivja a szerbek segitségére a magyar zsarnokság ellen.

E sürü közlések magukra vonták a képviselőház figyelmét s egy interpelláció követelte Tiszától, hogy tiltsa ki az összes balkán-félszigeti és kis-ázsiai lapokat a magyar korona területéről. Ez volt célunk.

Tisza azonban utána járt s nyilt ülésben kijelentette, hogy az összes keleti lapok csak egy-egy példányban járnak hazánkba, még pedig Kőbányára, Strausz Adolfhoz, a ki jó magyar ember, hű alattvaló s nem fog azoktól föllázadni.

Ekkor más fogáshoz nyultunk. Egy francia nyelven gondosan fogalmazott gyászjelentésben megirtuk Strausz Adolf élete virágában történt elhunytát, s e cédulát megküldtük az összes Kőbányára járó keleti lapoknak, melyeknek a cimét ki tudtuk betüzni. A gyászjelentés ugy végződött, hogy az elhunyt a fenforgó körülmények folytán kéri az eddig élvezett tiszteletpéldány megszüntetését.

Emlékszem, hogy a Bulgarin gyászkeretben közölte a hirt, s a ruszcsuki asztaltársaság részvétátiratot intézett a kőbányai tisztviselőkörhöz.

A kibetüzhetetlen cimü lapokat mindennap visszaadtuk a postásnak. Találja ki ő, hogy hova kell visszaküldeni.

A postástól a levélbélyeggyüjtők vették meg.

Igy állt ujra talpra Strausz Adolf. Most már megy ismét fölfelé. A napokban komfortáblin láttam. Keleti melltűje és inggombjai is visszakerültek. Most már a házmesternét is subickoltatja.

De Keletre nem mehet, a mig egy kicsit el nem felejtik, hogy elhunyt.

A KÖSZMÉTEI ARGAN.

Kincs az a mappa, a melyiken Köszmétét föl lehetne találni. Egyetlen egy ember tudta azt eddig fölfedezni: az adófelügyelő. Kapott is érte ezüst érdemkeresztet s a hálás utókor pénzügyminiszterei Kolumbussal együtt fogják őt emlegetni. Hogy Köszméte helyzetét megközelitőleg kifejezzem, nem éppen geografice, azt kell mondanom, hogy az Isten háta mögött fekszik, de ha az Istennek eszébe jutna hátrafordulni, még ugy is csak nagy bajjal tudna ráakadni.

Tehát Köszmétén lakik Marci bátyám, a ki ötvenöt éves és soha életében nem volt beteg. De egy gyógyithatatlan betegsége van: képzelt beteg. Ez ellen persze se patika, se doktor, se vigjátékiró.

És milyen betegségekben tetszik neki szenvedni! Tisztességes beteg embernek egy is elég volna arra, hogy elpályázzék e földi siralomvölgyből.

Egész programja van. A délelőtti órákban a tüdeje, veséje meg a mája van megtámadva, délután szivdobogása van, este fejgörcsei készülnek. E szerint veszi aztán be az ő homeopathikus patikájából az apró kásaszemeket a mindjárt könnyebben lesz tőlük. Tüdővész ellen egy kásaszem két liter vizben föloldva, vesebaj ellen két kásaszem egy liter vizben feloldva – és igy váltakozik tovább elmés kombinációban a literek és a kásaszemek száma.

Egy éjjel legjobb álmomból ver föl, hatalmas orditással. (Azt álmodtam, Mackay milliomos vagyok s eljegyeztem a Rothschild leányát.) Nagyot nyujtózkodott s görcs állt a lábába.

– Öcsém, hamar, meghalok, jaj nekem! (Hát már álmában se lehet az ember milliomos!)

– Mi baja, Marci bácsi? – kérdém (magamban pedig Amerikába kivántam, ha már egyszer ugyis nagybácsi).

– Görcs állt a jobb lábamba.

Neki rugaszkodtam, s ugy kihuztam az öreget, csak ugy ropogott. A görcs rögtön megszünt.

– Jól van?

– Dehogy van! még be is kell vennem. Látod, ilyen szegény nyavalyás vagyok én. Hja, a sziv, a sziv, – fejezé be szomoru mosolylyal.

– Dehogy, bácsi! A láb, a láb.

– Mit láb, – szólt megvetőleg, – mi a láb sziv nélkül.

(Ebben igaza volt.)

– Eredj a patika-szobába, fölülről harmadik, alulról negyedik sor, balról huszonkettedik, jobbról tizennyolcadik üveg.

Én bizony nagyon álmos voltam, még leverem a drága üvegeket, de tudtam, hogy a patika-szoba ablakában egy kanári szunnyad kalickájában. Odaléptem s három-négy kendermagot elcsentem az üvegvályuból. Messziről megmutattam Marci bácsinak.

– Itt van négy szem, mennyi vizet töltsek hozzá?

– Azzal a nagyobbik pohárral éppen elég lesz.

Penecilussal összeapritottam a kendermagot.

– Te fiu, nagyon ropog az a veratrix tumultuosa!

– Ropog bizony, mert régi már, frisset kellene hozatni ebből a kenderix kanariánából.

– Miből te? Veratrix az.

– No igen, azt akartam mondani. Tudja, én nem értek ehhez, mert allopatha vagyok.

– Nem is gyógyitott ki az allopathia, tudom, még semmiféle betegségből.

– Nem bizony, az már igaz.

– Nem, ugy-e?

– Nem bizony, mert nem is voltam még beteg soha.

– Vigyázz fiam, még az lehetsz, ugy járhatsz, mint én, bennem már csak ezek a golyócskák tartják a lelket.

Meg a kendermag! – gondolám magamban, – s azzal betöltöttem Marci bácsi öblös torkába a szárnyas állatnak való miskulanciát.

Sokkal jobban lett tőle; de nem itta meg egészen. A fenekén maradt még három ujjnyi viz s némi kendermagmaradék.

– Ezt öcsém, neked hagytam.

(No csak ez kellett még.)

– De bácsi, nekem elvem ellen van…

– Te rossz szinben vagy, nem mozogsz eleget, most föl is vertelek álmodból, a véredet föl kell frissiteni, egy, kettő, csak igyál.

Mit volt mit tennem? Behunytam a szememet s benyakaltam a kenderlét. Mire befejeztem, Marci bácsi már köpködte kifelé a fogán és szájpadlásán ragadt kendermagot.

– Te, tiszta volt az a pohár?

– Én bizony nem néztem, azaz néztem, de nem láttam, mert nagyon álmos vagyok.

– Akkor feküdjél le, édes fiam… szeretném tudni, mi a mennkő lehetett még abban a pohárban?

Még egy fertály óráig dohogott és csettegtetett a nyelvével, a többire nem emlékszem, mert elaludtam, s fentebbi álmomban körülbelül ott járhattam, hogy éppen az oltár elé vezettem a jómódu Rothschild kisasszonyt, mikor fölriadok.

– Hahó! – ordit Marci bácsi.

– Kverausz – szekundálok ijedten, talpra fordulva.

– Kendermag volt benne, öcsém!

– Miben volt kendermag?

– Hát a pohárban!

– Miféle pohárban?

– Az orvosságos-pohárban!

– Hát persze kendermag volt benne, tudtam én azt.

– Hogy kerülhetett bele, mit gondolsz?

– Kérdezze meg a kanáritól, – felelék boszusan a befelé fordultam. De az álom messze került… Ime ezen mult az én házasságom a nagymüveltségü és bájos Rothschild kisasszonynyal. Szegény Rothschild!

AZ ASSZONYNAK ÉS AZ IGAZSÁGNAK EREJE.

A multkor egy rendes vacsoráló asztalnál négy bukott képviselőjelölt került össze. Természetesen, a szentesi választásról volt szó, s végül mindegyik rátért a maga választására. A beszélgetés folyamán két jó történetet hallottam, melyet érdemes átadni a közönségnek.

*

Az elsőnek a szinhelye egy szinmagyar matyó vidék, melynek békés lakóit a mi barátunk ellenzéki érzelmekre igyekezett tériteni. Nem kimélte az izgató szereket, mert ellenfele pénzzel dolgozott s keményen korrumpálta a kerületet. A kormánypárti jelölt azt igérte, hogy a választók katonafiait a hadügyminiszter haza fogja ereszteni. Az ellenzéki erre a hadsereg eltörlését hozta javaslatba. A kormánypárti azt igérte, hogy intézkedni fog, hogy a nyomasztó adók leszállittassanak. Az ellenzéki erre azt igérte, hogy ha őt megválasztják, intézkedni fog, hogy csak az oláhok fizessenek adót. Igy licitáltak egymásra.

A mi barátunk, B. ur, egy napon heves beszédet mondott a választás központján. Mikor lenéz az asztalról, egy óriási parasztembert lát maga mellett, a ki biztató szemhunyoritással néz föl rá.

– Csak tessék beszélni, nagyságos ur, én itt vagyok; nem lesz semmi baj.

– Kicsoda maga?

– Keszeg András. A nagyerejü Keszeg. Bennem bizhatik az ur, mert én vagyok az az ember, a ki minden minutumban kész vagyok ölni. Csak igy teszek-e! (és torkon ragadást mutatott) s azzal vége. Bármely minutumban. Csak intsen a nagyságos ur és én ölök.

B. ur megijedt a félelmes embertől s csillapitotta. Még a további beszédében is mérsékeltebb volt, nehogy fölizgassa a veszedelmes óriást. A beszéd után igy szólt hozzá:

– Nincs itt semmi baj, Keszeg uram, nem kell bántani senkit.

– Nono, tudom én, a mit tudok, majd később rákerül a sor. Mindig ugy szokott az lenni. A Keszeg András ott lesz, ahun baj van. Mindenkit megölök.

E pillanatban egy kis, tömzsi, Keszegnél két fejjel alacsonyabb asszony furakodott oda.

– András, hé András, jőjjön kend haza…

– Ne izélj asszony!

– Jőjjön kend, ha mondom, de tüstént. Haza kell hozni a négy zsák krumplit Kis Páltól.

– Majd hónap!

– Nem hónap, mindjárt! – azzal belekapaszkodott az óriás karjába és elhurcolta. Keszeg többet egy szót sem szólt, hanem ment engedelmesen az asszony után.

B. ur néhány napig nem látta, akkor találkozott vele az utcán.

– No, András gazda, mi ujság? Hogy állunk az öldökléssel?

– Hát nagyságos ur… csak inteni kell… csak a kis ujjával kell inteni… én ott vagyok…

– Int magának az asszony. Aztán látom, szót is fogad az intésének.

András gazda gondolkozva vakarta meg a tarkóját.

– Mi türés, tagadás benne, nem értem a dolgot, hogyan lehet, de ugy van. Ha én bemegyek a kocsmába s elkiáltom: Hajrá, ki a legény a csárdában, nincs, a ki szembe merjen velem szállni; egy minutum alatt kitisztitom a kocsmát. Aztán bejön az a csöpp asszony s maga kitaszigál onnan és haza visz. Igy van a’.

Hallgatott egy darabig, aztán folytatta:

– Tessék elhinni, az asszony olyan vakmerő, mint a béka.

– Béka?

– Az a’. Ha a békát fölviszem a torony tetejébe, oszt ott a tenyeremre téve kitartom az ablakon… hát adta vakmerő állatja, nem leugrik onnan, akármilyen magas is a torony? Ilyen, uram, az asszony is. Ki tudna vele szembe szállni?

S Keszeg András, a nagyerejü, békességgel eltávozott.

Kortes-körutamban, – kezdé M. ur, – leghűbb kisérőm Szabó Pál földesgazda, lelkes balpárti ember volt. Szép, sugár férfi, józan gondolkozásu, fáradhatatlan természetü, büszke, hires verekedő legény. Mindig a kocsim bakján ült, a zászlót tartotta, s énekelt. Tiz napon át járt velem, soha egy krajcárt nem kért, minden beszédemet figyelemmel kisérte, élénken éljenzett s igen boldog volt, ha egy pohár bort kapott tőlem.

– Addig ne féljen a nagyságos ur, a mig engem lát.

Éjjel mindig az előtt a ház előtt foglalt állást, a melyikben háltam. Rendesen az ablakom alá ült, a zászlót soha le nem téve a kezéből s jelen nem lévő ellenpártiakat félig hangosan kapacitált. Ez még semmi. Minden tiz percben, vagy ha nem is ennyiben, de rövid és szabályos időközökben stentori hangon a Kossuth-nóta dallamára a következő két sort énekelte:

Tiszta marad a lobogó,
Becsületünk nem eladó.

Valahányszor elorditotta magát, mindig fölrettentem álmomból s szinte kifordultam az ágyból. Aztán Szabó uram zümmögve monologizált tovább s én ujra elszenderedtem, a legközelebbi vészkiáltásig.

Eleinte nem törődtem a dologgal, sőt tetszett Szabó uram lelkes buzgósága, de a harmadik éjjel már nagyon fáradt voltam s hat órai zavartalan alvásért odaadtam volna még azt a bizonyos drága lovat is, melyért, III. Rikárd egy országot igért. Azért tehát ez éjjel, a mint Szabó uram megkezdte inspekciózását, kiszóltam hozzá:

– Hallja, Szabó, aludni is kell ám az embernek.

– De nem muszáj.

– Próbálja meg.

– Én? Ilyenkor sohase alszom. Virrasztok a nagyságos ur fölött. Már azt nem engedem át senkinek.

– Hát csöndesen virraszszon.

– Akkor elalszom.

– Megengedem!

– Nem, nem tehetem uram. Ha már magamra vállaltam. Mert én becsületes ember vagyok.

Nem szólhattam ellene semmit. Csak nem fojthatom el választóim lángbuzgalmát?

Tovább jött velem s napközben a bakon aludt, a nélkül, hogy legkevésbbé is ingadozott volna (a mit legkevésbbé se csudálok; láttam én már huszárt aludni a lovon és bakát a sorban, masirozás közben). Éjjel azonban ott hangoztatta véleményét a becsületről ablakom alatt.

A választás napján délben lélekszakadva jönnek az embereim és jelentik, hogy leglelkesebb hivünk, Szabó Pál, husz forintot kapván, leszavazott az ellenfelemre. Esküdöztek, hogy még ma megölik a gazembert.

Erre már magam is dühbe jöttem. Kiküldtem tiz markos legényt, hogy keritsék elő Szabót a föld alól is, de lelkükre kötöttem, hogy a kisujjukkal se nyuljanak hozzá. Félóra mulva ott állt előttem Szabó, láttam rajta, hogy izgatott, de azért merészen a szemem közé nézett.

– Szabó! – mondám kemény hangon, – hogy kend hivünknek mutatta magát, aztán eladta a szavazatát és a becsületét husz forintért, – erre én nem szólok semmit, ezt intézze el a maga lelkiismeretével és az Uristennel…

Szabó lehajtotta a fejét.

– De, gazember, hogy engem tiz éjszakán át nem engedtél aludni a tiszta becsületed emlegetésével, melyet aztán mégis eladtál, ehhez már van szavam. Nesze!

Ezzel ugy vágtam pofon az előttem álló legényt, hogy elterült a földön. Fölugrott, fejébe nyomta a kalapját, keze ökölre szorult, arcán oly dühös kifejezés jelent meg, hogy két lépést hátráltam.

Végre kitört a szó belőle:

– Mit csináljak! Mit csináljak!

Aztán kétségbeesve kupán ütötte magát, egyet ránditott a vállán s folytatta:

– Nem tehetek semmit, mert a nagyságos urnak igaza van.

Ezzel sarkon fordult és elment. S megvallom, e pillanatban imponált és tetszett nekem. Mert láttam, hogy az a tudat, hogy nincsen igaza, megbénitja akaraterejét és vasmarokkal lefogja a dühét. Az igazság ereje diadalmaskodott a parasztember műveletlen lelkében.

TAVASZI KÉPEK.

Utálom ilyenkor tavaszszal ezt a Budapestet, hol egyébről se beszélnek az emberek, mint lóversenyről. Az izgalomtól sápadtan bujják a sportlapokat és számitgatják a kilátásokat. Mindenki. A gróftól le az utcagyerekig. A borbélyinas, miközben a hajat keféli rólam, jó tipet súg a fülembe, s az utcaseprők a déli pihenőn a Tarai mesteri lovaglásáról értekeznek. Nagy nyavalya ez a munkától irtózó, vagy becsületes munkájával nem boldoguló tömeg vad hajszája a szerencse után. Ehhez képest a kis lutri jámbor dominózás volt; ez majdnem olyan csapás a közönségre, mint az osztálysorsjáték vállalatának szakadatlan rohamai. Én nem is tudom, miért utasitották vissza az angolokat, mikor a Margitszigeten Monte-Karlót akartak berendezni? Itt legalább meglett volna az a korlátozás, hogy magyar állampolgár nem játszhatik. Immorális dolog? Igaz, mert a gyerek a nevén van megnevezve: játékbank; ellenben, ha ugy hivják: lóverseny, akkor vigan folyik a szerencsejáték. No, de a látszat meg van mentve, s a mai hipokrita korban ez a fő.

De nem akarok én pünkösdi prédikációt tartani. Önöknek több eszük van, semhogy ezen a szép tavaszi ünnepen ilyesmiknek olvasásával töltsék az időt; önök kirándulnak a zöldbe, nagyot nyujtózkodnak a friss gyepen, aztán hozzálátnak, hogy elfogyaszszák a rántott csirkék ezreit, uborkasalátával.

Én is igy tettem már e héten, mert utcámban és a szomszédos tartományokban teljes erővel megkezdődtek a tavaszi munkálatok. Fölszaggatták a kövezetet és hogy a köveknek egyik oldala se panaszkodjék, az alsó felét kifelé forditották. A mint az utolsó kővel elkészültek, megjelentek a csatornacsinálók, ujra fölásták az utcát s vagy két hétig piszmogtak. Alig hogy a csatorna készen volt, a villámos világitás emberei jöttek és lefektették a kábelt. Ezalatt Pandur István szomszéd kocsmáros kitett egy beteg leandert az utcára, melléje állitott egy vörös abroszszal leteritett asztalt, a mi azt jelentette, hogy megnyitotta vendéglőjének nyári helyiségét. Goromba bácsik a sétatérről kikergették a gyerekek százait s dühösen mázolni kezdtek. Zöldre, fehérre festették a város padjait. Egy napig, két napig, öt napig, mindig ujra és mindig dühösebben, mert éjjel a szerelmes párok szétkenték és elrontották a remek munkát. Ezalatt a szegény, sápadt, szamárhurutos és limfatikus csemeték a sétatér széléről lesték, hogy mikor eresztik be őket ujra a paradicsomba, a korlátolt, szük paradicsomba, hol csak a keskeny utakon szabad szaladgálni, s annak a kavicsához se szabad nyulni, mert az városi kavics és leltározva van.

Mit tesz az ember, ha megunta a fővárost? Sokan talán azt a tanácsot adnák, hogy akaszsza föl magát. De én ezt tulzásnak találom, sokkal egyszerübb elmenni Budapestről. Magam is az utóbbit választottam. Le szoktam menni a Balaton mellé, hol egy csomó vizi madárnak évek óta az a rögeszméje, hogy az én kezem által pusztuljon el. Keresve-keresik erre az alkalmat, talán azért, hogy ezzel hosszu életet biztositsanak maguknak s tényleg vannak a balatoni mocsarak közt öreg, galambősz madarak, melyeket már gyerekkorom óta ösmerek. Vannak köztük olyanok, a kikre már vagy ötvenszer rálőttem, s ha a madarak közt valami társadalmi szervezet volna, engem bizonyára régen kineveztek volna már – mentőegyesületnek.

Szóval, bátran elmondhatom, hogy odalent, a szárnyasok világában engem ugy hivnak: a madarak öröme. Puskám durranásait ugy számlálják a jó vadkacsák, mint az ember a kakuk kiáltásait: abból tudják meg, hány évig élnek még.

A hét elején tehát látogatást tettem köztük.

Az orgonavirág utolsó virágait hullatja, s az akác most kezd virágozni. Mindenfelé kaszálnak, s a friss szénaillat dominál a levegőben. Mindez addig foglalkoztatja az embert, a mig a nagy vizhez, a Balatonhoz nem ér. Ott aztán ez köti le figyelmünket. Óh, mily csodás, a mint a tavaszi verőfény ragyogásában sütkérezik s mig tömege mozdulatlan, szélén fehér csipkefodrokat verdes a part homokjához. A mint a vonat egy parti állomáson megáll, hallani a tó halk zugását: mintha csak most ébredezne hosszu téli álmából, s mormogva, álmosan hessegetné magáról az enyelgő napsugarakat.

Csakugyan hosszu is volt a téli álma: hetven centiméteres koporsófödél takarta le, s vasutat lehetett volna rá épiteni. A balatonparti állomásfőnökök igazi Szibériát állottak ki, mintha csak a Bajkál-tó szélén szolgálnák a japán tenger felé futó orosz katonai vasutat. A zalai hegyekről fujó szél a Balaton sima jegén uj erőre kap, s vad dühvel rohanja meg a somogyi partot. Ez ellen a szél ellen épp oly kevéssé lehet védekezni, mint az Adria mellett a bóra ellen. Dupla, táblás ablakokon keresztülfuj, s a viz felé nyiló szobák teljesen füthetetlenek. A mesterséges eszközökkel föltartóztatott hó garmadákban áll végig a vasut mentén, s a gyorsvonat is csak olyan asztmás köhögéssel, lassan tör előre, mint máskor a személyvonat.

No, de mi közünk ehhez, mikor régen vége van s madarak csicsergésétől hangos a határ.

Az állomáson régi jó barátom vár, két jó lóval, könnyü magyar kocsival. Ölelkezés. Egy szempillantás alatt tovarobogunk, a magunk porát is elhagyva. Először a kocsissal ujitom föl a barátságot. Ösmerem az öreget vagy tiz éve. Elkérdezem, hogy folyik élete sora. Pipáját kiveszi a szájából, jobbkezével egy kicsit megemelinti kalapját (a gyeplőt már csak balkézzel fogta), kissé hátrafordul s illedelmesen, kurtán felel. Nem cseveghet, mert a lóra kell ügyelnie. S a mint az egyik az ügetésből vágtatásba megy át, az öreg Mihály azonnal elhallgat, pipa, kalap visszakerül a helyére s ő két kézzel markol a gyeplőbe. Harmadszor vannak befogva, tartani kell őket. Most áttérünk a lovakra s hallgatom a barátom dicsekedését, mig be nem térünk az ákászfasorba, melynek végén áll az ő tornácos háza. A fasor elején Mihály hirtelen megállitja a kocsit: három fiu rohan fölkapaszkodni, a gazdám kis fiai. A legidősebb persze Mihály mellé kerül, de a gyeplőt nem kapja meg…

Tanuljon ki előbb az igáslovakon. Csakhamar berobogunk az udvarba, hol gyönyörüen virágoznak a vadgesztenyefák, s rózsaszin mosóruhában, fehér köténynyel elősiet a háziasszony, s puha kövér kezét elém tartva, szivesen üdvözli a kedves vendéget.

Mikor a verandán meggyujtották a lámpást, s elénk tettek egy tál gőzölgő, tejfölös paprikás csirkét, nekem is, ki odafönt idegen emberek rideg kőházaiban lakom, és sok ezer ismerős és jóbarát közt gyakran oly elhagyottan, szomoruan bolyongok, eszembe jutott apám, nagyapám, szépapám virágos kerttel övezett, gólyafészkes, zöldsalugáteres, oszlopos háza, melyből a sors oly korán kizavart bennünket. Csak zavaros képekben tünik föl néha lelki szemeim előtt. Szoknyás gyerek voltam, mikor a balsors ránk nehezedett, s szomoruság, szegénység vett körül egész gyermekkorom alatt. Magam is bús, vézna, hallgatag, rosszul evő, elkényszeredett gyerek voltam, a kiben senkinek se tellett öröme… Ha ez a ház az apámé volna, ha ez a ház az én szülőházam volna, ha ezeket a gesztenyefákat nagyapám ültette volna, ha az a fölfutó vadszőlő közé nyiló ablak az én diákkori tanulószobám ablaka volna: milyen boldognak érezném én most magamat itt, szinte hallanám körülöttem, az éj árnyaival összeolvadva, őseim szellemeinek suhogását. Micsoda pihenés, megsemmisülés, nem gondolkozás, nirvána… megujhodás, ujjászületés várna itt mindig rám… Nem siratok én tornyos, cimeres kastélyt, nagy uradalmat, ezernyi jószágot, duskálkodó jóllétet, csak annak a kedves helynek pusztulását, hol anyám járni és imádkozni megtanitott. Csak azt az erőt, melytől ez a pusztulás megfosztott.

– De hallgatag, talán fáradt? – szólt a háziasszony.

– Óh dehogy, csak elgondolkoztam. Tudja, oly ritkán látok boldog embereket. A boldogság vidéki lakos, a ki csak látogatóba jön a fővárosba.

– Ugyan ne csufolódjék. Nincs boldogabb a pesti embernél. Ugyan mi boldogság volna a mi unalmas életünkben?

– Ez az igazi. Nem is tudja, hogy boldog. A boldogsággal ugy vagyunk, mint az egészséggel. Csak akkor tudjuk, hogy milyen drága kincs, a mikor elvesztettük.

– Lehet, hogy igaza van. De beszéljen valamit Budapestről.

– Bocsásson meg, kedves asszonyom, majd holnap. Engedje meg, hogy most a tücskök filharmoniai hangversenyében gyönyörködjem.

– Bolond gusztusod van, öreg, – szólt a gazda, – de hát ilyenek vagytok ti pestiek.

… Az egész ház aludt már, mikor én még a verandán ültem s a holdas éjbe bámulva hallgattam a millió kis bogár csiripelését.

ŐSZI HANGULAT.

A főváros megnépesült, a szinházakban játszanak; a fiatalság zajong az utcákon és kávéházakban, az öregség csöndesen sétál a boulevard hervadó fái alatt. A hadgyakorlatoknak vége, kisült, hogy hadseregünk folyton győzhetetlen; ő felsége villámgyorsan beutazta az országot, beszédeket mondott, mosolyokat osztogatott és reményeket ébresztett. Galgócon mennykővel kedveskedett Baltiknak, Besztercén szilvával kedveskedtek ő felségének, Temesváron kiállitást és magyarosodást mutattak be az uralkodónak. Szóval, a rendes királyi programmot királyi pontossággal végrehajtotta s most pihen.

Szerencsére keresztülestünk a nyáron. Nem sok örömünk telt benne. Bevált volna olyan dél-olaszországi télnek. A természet se sok örömben részesült, ez évszakban. Az erdőket pusztitja az apácaféreg, a szőlőt a peronoszpóra. Még pedig a homoki szőlőt. Hiába hangoztatták, hogy homokra magyar! Már itt se biztos a szőlő s maholnap mi is almából facsarjuk a bort, mint osztrák sógoraink. Elbusulva iszszuk borunkat s haragszunk Noéra, a miért a filloxerát a bárkán kivül nem hagyta. Noén kivül sokan még a földmivelési minisztert is szidják.

Éjjelenkint ködben uszik a szemhatár s hajnalonkint könnyü párák födik a hegyek tetejét. Ökörnyál uszik a levegőben s a hordárok az utca napos oldalát kezdik keresni. A salugátereket leszedik, a kályhatapasztók ázsiója felszökkent s a jó háziasszony napjai javát befőttes üvegek kötözésével tölti. A Dunában már csak a Hunnia, csónakászai fürödnek, de csakis ha belefordulnak; az atletikai klub már csak a Császárfürdőt meri kultiválni, ellenben Zadák mindennap legyalogol a vizen Promontorra, hogy saját találmányu mentőruhája kárba ne veszszen. A molyok ujra föllélegzenek, mert a szobalányok a molyport kiverik már a butorokból. A kis propeller-kapitányok már szorgalmasan olvassák a hires tengerészek hátrahagyott könyveit, hogy a télen, mikor befagy a Duna, legyen mit mesélniök az asztaltársaságnak. Kültelki titkos társaságok erősen szervezkednek az üresen hagyott villák kirablására s a rendőrség boldog, hogy a villák elvonják a tolvaj-erőket a fővárosban való munkálkodástól.

A fővárosi Kárpát-egyesület tagjai is abbahagyták ama hegycsúcsok nyaktörő megmászását, a melyeket fiakkeren kényelmesen el lehet érni. Ellenben már szemelgetik erősen, hogy melyik budai hegycsúcsra fogják rá, hogy már szeptemberben hó boritja. A Zugligetben csak életunt és tönkrement zöldbeli vendéglősök laknak, a kik az egész elmult nyáron egy sertést se voltak képesek, karajonkint és gerincenkint adagokra szelve, eladni. A Svábhegyen már csak azok rejtőznek, a kik a Lipótvárosban Osztendébe utaztatták el magukat, a Lipótmezőn csak az lakik, a ki őrült s a józaneszü nyaralók mind beköltözködtek. Budakesz, mint odaát hivják: a sváb Gleichenberg, már csak egy omnibuszt járat a fővárosba, s az a német trupp is összeszedte a sátorfáját, mely – szégyenére legyen mondva a kint nyaraló magyaroknak, – nyáron át fényes üzleteket csinált. Én nem tudom, honnan kerülnek ki ezek a talmi szittyák, a kik az oberhollabrunni udvari szinház tagjainak előadására minden este megtöltötték a budakeszi bódét. Mert ne tessék azt hinni, hogy talán a svábok jártak a szinházba. Oh, nem! A svábnak több esze van.

A Margitszigetre még sokan kijárnak, s a helyi hajók néha csak ugy görnyedeznek a lirai költők alatt, a kik százával tódulnak ki őszi hangulatot keresni. És ez mindaddig igy tart, mig József főherceg erélyesebb intézkedéseket nem tesz a tömeges lirázás megakadályozására. Egyelőre talán csak táblákat kellene a hajóállomásokon alkalmazni: „Lirai költőnek a szigetre lépni tilos.” Vagy: „A gyepen való járás, virágszakitás, pad- és versfaragás tilos.” A szigetre szabadult költészetnek máris megvan az a hatása, hogy idegenek aránylag sürübben keresik föl a Margitszigetet, mint a magyarok.

A vicinális vasutak forgalma is kezd hanyatlani s az illető igazgatóságok máris intézkedtek, hogy az egész évre eső vasuti szerencsétlenségek ebben az évadban intéztessenek el, a mikor az utasokban nem eshetik kár. A lakosság összetömörül a városban, s a mely utcában juliusban háromszor taszitottak meg, ott most legkevesebb tizszer löknek oldalba.

Legfeltünőbb jelenség, hogy a Rókus-kórházat gyönyörüen kimeszelték kivül-belül, s egész passzió benne betegen feküdni. Évtizedek óta nem tekintettek ki oly büszkén a betegek a Rókus ablakaiból, mint most, s a főkapu előtt mindennap drámai jelenetek vannak: a meggyógyultakat erővel kell kihurcolni az ujjászületett kórházból.

Megérkezett fürdőről az én kedves sánta kapitányom is, ki a féllábát Boszniában hagyta. Ennek az embernek szeptember a legpompásabb hónapja. Ő neki ugyanis rendkivül fájdalmas köszvénye volt, mely a jobb lábát hasogatta. Ez a köszvény különben igen jóravaló betegség lehetett, mert csak szeptemberben kínozta a hajlékául szolgáló lábat. Utána tizenegy hónapig pihent, hogy aztán ujult erővel szaggassa a kapitány lábát. Ilyenkor a kapitány nem volt ember, nem volt katona, hanem a szenvedek igének legszenvedőbb alakja. Nem használt neki semmi: se javasasszony, se doktor, se fürdő.

Egy szép juniusi napon elvitték Boszniába. Meglehet, hogy a bosnyák tüzérségnél a kapitánynak valami doktorismerőse szolgált: denique egy ágyut nekiszegeztek az ő lábának és ugy ellőtték, mint a pelyhet. Az erős katona kiállotta a műtétet s hazakerült féllábbal.

Szeptemberben jött csak rá s búbánatában is nagyon örült neki, hogy a bosnyákok ellőtték a köszvényét is. Nem tért többé vissza soha.

Ezért volt neki a szeptember a legkedvesebb hónapja. Régi kínjai jutottak az eszébe, s élvezte a kíntalan jelent. Ha kérdezték tőle, hogy mivel gyógyitotta magát a köszvény ellen, azt felelte rá: „Ágyuval!” Nem hiszem, hogy hazai köszvényeseink közül egy is követte volna a kúrát.

LÓVASUTON.

A százháztól évek óta mindennap lóvasutazom egy szomoru uri emberrel, a ki télen át egy vastag nádpálcával, nyáron pedig egy vékony kis szőke lánynyal szokott járni.

E télen tizenkétszer kért tőlem tüzet, én tőle hatszor. Innen ered bizalmas ismeretségünk; de a nevét nem tudom; ő se az enyémet; foglalkozásunk is kölcsönösen titok egymás előtt.

Ő mindennap köszön nekem, én mindennap elfogadom. Ő kalapot emel, én csak megbillentem, mert kopasz vagyok; néha szóval is köszön, én csak mormogással. Igy lassankint olyan viszony fejlődött ki köztünk, mint egy miniszteri titkár s egy dijnok közt. Természetesen ő volt a dijnok.

A szorgalmas lóvasutazók ebből a szemmel látható viszonyból kiindulva, engem lassankint nagy urnak kezdettek tartani. A konduktorok egyszerre csak nagyságos urnak szólitottak s kinyitották előttem az ajtót. Sikos időben föl- és lesegitettek. Még a kocsis is hátraügyelt, hogy ő nagysága fölszáll-e már? De még a lovak is mintha vidámabban rázták volna csengetyüjöket, ha engem vittek.

Nekem ebből az emelkedésből határozott károm volt. Ha egy hatost adtam a konduktornak, ő mindig meglátta azt a kegyes kézmozdulatot, melylyel a visszajáró négy krajcárt neki hagytam. Ezáltal meglehetős hirnevem támadt a szakaszvonalon.

Egyszerre csak megint köszönt egy idegen ur, az állandó ismeretlenen kivül. Egy hétre rá már naponta négyen köszöntek. Két hétre rá a tucatot teljessé tette egy prémgalléros ur, kinek ezüstgombos sétapálcája volt.

Megfigyeltem a dolgokat. Ezek az emberek egymásnak is mind köszöntek, a nélkül, hogy ismerték volna egymást.

Ekkor megijedtem. Azt vettem észre, hogy egy titkos szövetkezetnek a feje vagyok. A szövetkezet székhelye: Budapest, helyisége különböző lóvasuti kocsik a százház és a Nemzeti Szinház közt.

Mikor a tél elmult, első számu ismeretlenem levetette a nádbotot és felöltötte a kis lányt. A kicsike kezet csókolt, én megcirógattam s kezébe nyomtam egy darab árpacukrot, melyet a január 14-diki veterán-bál óta hordok a zsebemben, a nélkül, hogy sikerült volna tuladnom rajta. Ismeretleneim mosolyogtak, én is, csak a kis lány nem: a veterán árpacukor lehangolta őt.

Többen tüzet kértek tőlem. Ekkor kezdtem röstelni, hogy csak ötös kubát szivok. Áttértem a regalitászra. Ezenkivül világossárga tavaszi felöltőt és galambszin keztyüt vettem. Mint a szövetkezet elnökének, ki kellett tennem magamért.

Hirnevem óriásilag terjedt. Alig mertek az emberek mellém ülni. Ha nem volt már hely, azonnal fölállt valaki, hogy leülhessek. Az aranysapkás ellenőrök az én jegyemet el se merték szakitani. Lisztes pékinast, kormos lakatost föl se eresztettek az én kocsimra. Hátha hozzám dörgölőznék.

Valóságos Boulanger-ja voltam a szakaszvonalnak. Gyakran tünődve álltam a tükör előtt, hogy mi okozhatta ezt a varázst? S nem tudtam rájönni. Egyetlen-egy embernek, az első számu ismeretlennek, szerény alázatossága? Ez lehetetlen. Hát igy készülnének a nagy emberek?

Otthon, négy fal közt, ismeretlenektől és lóvasutaktól távol, bevallottam, hogy csak olyan ostoba vagyok, mint azelőtt.

Mikor már elég exponált ember voltam, egy napon a lóvasuton ellopták az órámat. Harmadnapra rá elcsenték a keztyümet. Természetes, mindenkinek a szeme rám volt irányozva. A tolvajoké is. Nagy elhatározás fogamzott meg bennem: ideje lesz lejáratnom magamat. Veszszen oda a tekintélyem, csak maradjanak meg ingóságaim.

Azon kezdtem, hogy mikor szokott egy hatosomat a jegyért átadtam a konduktornak, igy szóltam:

– Kérek vissza négy krajcárt.

– Tessék! – mondá mérgesen s megvetőleg odacsörditette a rezet. Ez az ember már lenézett.

A sárga felöltőt otthon hagytam, a keztyüt is. Pedig oly gyönyörü galambszinü volt, hogy ha csak rá nézett valaki, hát turbékolni kezdett.

(Itt meg kell jegyeznem, hogy a hozzávaló mellényem sült galambszinü volt; olyan sikerült sült galambszinü, hogy mindenki eltátotta a száját, a ki ránézett. Ezt is levetettem.)

Azután áttértem a kétkrajcáros szivarra, s oly pokoli füstöt terjesztettem a kocsiban, hogy alattvalóim megátkozták még azt a gazembert is, a ki a dohányt Amerikából behozta.

De tekintélyem nem csökkent elég rohamosan. Még köszöntek nekem is, egymásnak is. Én igen alázatosan fogadtam a köszönéseket, s percekig lengettem a levegőben a kalapomat.

Pár hét leforgása alatt már ketten voltak, a kik tőlem várták a köszönést. De a többség még mindig engem tartott főnökének. Erősebb eszközökhöz kellett nyulnom.

A konduktorral hangosan politizálván, azt sejtettem, hogy helyeslem a kormány politikáját. Akadémiai kiadványokat cipeltem feltünően a hónom alatt. Szántszándékosan elveszitettem egy lejárt zálogcédulát s a zsebkendőmmel kirántottam egy csomó régi reskontót.

Ekkor már fölment hatra azoknak a száma, a kiknek én köszöntem először. De ezeknek aztán rettenetesen köszöntgettem. S örömmel láttam, hogy körülbelül detronizálva vagyok.

Legszivósabban ragaszkodott hozzám első ismeretlenem. Egy napon végre őt is megtörtem. Nem is én, hanem a többiek. Ugyanis egyszer csak észrevette, hogy bukásom ideje alatt ő lett nagy emberré, ő lett a bandafőnök. Mig én lefelé mentem, ő fölfelé ment.

Ekkor én már annyira estem, hogy céltalanul kószáló pékinasokat közköltségen fölvettek a kocsira s mellém tuszkolták, hogy belisztezzenek.

A konduktorok meg se álltak a kocsival, ha a megállóhelyen csak én várakoztam. A kocsis se nézett hátra, senki se csinált helyet, senki se reflektált rám. Megint utazhattam hat krajcárért és szívhattam régi ötös kubáimat.

Első ismeretlenem pedig bent trónolt; senki se mert melléje ülni; a konduktor nagyságos urnak szólitotta, s egy napon megjelent sárga kabátban és galambszin keztyüben. Mindnyájan köszöntünk neki és egymásnak. S köszönünk folyton.

Azóta nem csodálom, hogy annyi nagy ember van a világon, a kiről senki se tudná megmondani, hogy miért nagy ember?

-&-