CZAKÓ ELEMÉR

A 
KÖNYVNYOMTATÁS 
ÉS KÖNYVDISZÍTÉS 
IPARMŰVÉSZETE

BUDAPEST
ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNY-TÁRSULAT
1902
KÜLÖNLENYOMAT A „MAGYAR KÖNYVSZEMLE” 1901. ÉVI FOLYAMÁBÓL 
57 SZÖVEGKÉPPEL ÉS HÁROM MELLÉKLETTEL

A modern felfogás értelmében ma már nemcsak az a kizárólagos művészi alkotás, a mit aranykeretekbe vagy talapzatokra raknak, hanem a való élet minden tárgyával össze lehet kapcsolni a szépet; a mi a legköznapibb, még abba is bele lehet varázsolni az esztétikai gyönyörűség keltő okát. S ezen művészeti filozofia jelentőségét lehetetlen kicsinyelni. Általánosan elfogadott tétel, hogy nemcsak nemzetgazdasági, de kulturális sőt erkölcsi szempontból is rendkívül fontos a művészetnek köztulajdonba való bocsájtása.
A könyv nemcsak a kultúra letéteményese, hanem egyszersmint a szép kultuszának is demokratikus és népszerű terjesztője. A nyomtatványnak és kisérő társának, az illusztrácziónak hatása kiszámithatatlan. Úgy belelopták már magukat a kulturember életébe, hogy minden léptén kisérik, ezerféle kiadásban, szórakoztató, vigasztaló, vidámitó és oktató alakban. Az illusztráczió frisseségével élénkebb hatást gyakorol még a monumentális alkotásoknál is s a maga szövegével a legvilágosabb beszéd, a legfáradhatatlanabb magyarázó s leghűségesebb barát. Beférkőzik a lapok, folyóiratok, meséskönyvek, diszművek, útleirások, és a költők révén minden családba és átadja magát annak, a ki hozzáfordul.
Minthogy a könyv ily jelentékeny tényezője a modern műiparnak az ember életében és ily kínálkozó eszköz a művészet terjesztésére, természetes, ha annak előállítójára és megrendelőjére az a feladat háramlik, hogy az ipar egyszerű eszközét, az ólombetűt, a művészet rendületlen és szakadatlan közvetítőjévé fejlessze. Azaz mindazoknak, a kiknek a könyvhöz közük van, ismerni kell a módozatokat és csapásokat, melyeken haladva a szép könyv létrehozásának iparművészetét gyakorolni képesek. A szedő- és rotácziósgép már úgy is fenyegeti a Dürerek és Holbeinek művészeti hagyatékát a tipográfiában; a művészet segítő keze vezetheti ez iparágat csak magasabb czélok felé.
Az alább következő sorokban megkisértjük ismertetni a könyvnyomtatás és könyvdiszítés iparművészetének művészi formáit és követelményeit, úgy mint az a mai állapot előzményeinél és a külföld hasonló törekvéseinél mutatkozik, a mennyiben tanulni lehet belőle. Különösen hangsúlyozzuk a régiek könyvipari művészetét, náluk a művészeti és technikai rész egy ember kezéből került ki és azáltal jobban kibontakozott az anyag előnye. 
Kezdjük értekezésünket a betűn és szedésen, folytatjuk a nyomda-ékítményen és illusztráczión s befejezzük a könyvkötéssel.

I.
A betűk alkotják a könyvet s így a könyv használható voltát egészben a betűk olvashatósága, a könyv szépségét pedig részben a betűk művészi volta szabja meg. Ha fogalmat akarunk a nyomdászatban a betűk jelentőségéről nyerni, akkor ismernünk kell egyrészt a mai állapot előzményeit, másrészt pedig azon általános iparművészeti elveket, a melyekkel e kérdésre vonatkozólag gyakorlati eredményeket birunk elérni.
A betűtipusok keletkezésénél és fejlődésénél két szempont érvényesült mindig: elsősorban is olvasható betű-alakzatok szerkesztésére törekedtek, lehetőleg különböző, egymással össze nem téveszthető formák képzése által és másodszor a betűvetés gyorsaságát is czélnak tekintették, innét a törekvés a betűk egyszerűsítésére és másolhatásuknak könnyítésére. De a betűk e két szempont mellett sohasem tagadhatták meg szülőjüket, a képet. Minden korban többé-kevésbbé a művészet is rányomta alakjukra bélyegét, s a vonalak elrendezésében fel-felcsillámlik a szépség koronként változó ideálja.
Mi a kulturával együtt az irás mikéntjét a rómaiaktól örököltük, a kik azt a görögöktől vették át, mint a görögök a fönicziaiaktól és a fönicziaiak az egiptomiaktól. A rómaiak legelőször kőre irtak, eszközük hozzá a véső volt. Az anyag és az irószerszám természetének megfelelőleg irásuk jellegét az egyenes vonal képezte, mely csak további fejleményeiben tűrt meg hajlított vonalat egy-egy betűnél. A császárok korából fenmaradt alakok már tökéletességről tanúskodnak. TITUS diadalívének felirata pompás térfelhasználást mutat, igaz, hogy ennél a tartalmas szöveg is a szobrász kezére játszott, mégis el kell ismernünk, hogy a nagy és méltóságos betűformák kiváló művészettel vannak elrendezve. Az aquincumi oltárkövek és sírtáblák szintén szép példáit őrizték meg a rómaiak betűérzékének. Már TRAJÁN-nak Beneventban felállított emlékén az irás nem monumentális, az arányok nincsenek betartva, de még mindig igen jól olvasható. A reneszánsz, mely a múlt művészi emlékeiből táplálkozott, a betűknél mintáért a római feliratokhoz fordult. POLLAJUOLO flórenczi síremléke s a kódexek versáljai tanúskodnak róla, hogy mennyire tudták a reneszánsz mesterek tanulmányaikat e téren is értékesíteni. A rómaiak betűvető művészete egyébiránt nemcsak a reneszánsz korában, hanem napjainkban is hódít még; az emlékszerű feliratoknál most is divatos; a plaquette-művészek, élükön Oscar ROTY-val, szintén alkalmazzák, valamivel lágyabban az eredetinél; és az amerikai betűöntödék a czímlap és plakátszedéshez készült tipusoknál használják fel a római nagybetűket.
A viasztábla, papyrus és pergament elterjedésével mindinkább fejlettebb alakot vesz az irás. A betűk hajlékonyabbakká válnak, a külön egymás mellé rakott nagybetűk helyett kisebb alakzatok jönnek forgalomba, a melyek később szavankint össze is kapcsolódnak. A középkorban már alig fordul elő tagozott irás és a kolostorokban, kanczelláriákban az utolsó simítást is elvégzik szorgalmas barátok a római kurziv-on. A tizenkettedik században érte el a minuskel-irás legmagasabb fejlettségi fokát; a kaligrafusok nem czifrálkodtak, hanem a maguk nemes egyszerűségében formálták betűiket, az interpunkcziók és elválasztó jelek is e korszakban voltak a legkifogástalanabbak.
A rá következő században azonban már egy új változat jött létre, az úgynevezett gótirás, a melyet többnyire csak akkor alkalmaztak, ha díszesebben kiállított iratra volt szükség. Ennél az irószerszám a vastag és vékony vonalak nagyobb változatát rótta egymás mellé, a mi által a betűk ornamentális hatása nagyban fokozódott. A gót betűk használata tartott egész a könyvnyomtatás feltalálásáig, sőt az első patriczok is ezek után készültek, divatja azonban csak Németországban öltött tartósabb jelleget. Az olasz reneszánsz kódexírói s könyvnyomtatói a régiekhez tértek vissza és a humanisták útmutatásai folytán a XII-ik századbeli kéziratok betűit vették használatba.
A római irásnak így mindkét változata fenmaradt a könyvnyomtatás számára is, körülbelül abban a formában, a mit ma közönségesen német és latin irás elnevezése alatt ismerünk.
A nyomtatott betű nehéz körülmények között kezdi meg pályafutását. A tizenötödik századnak abban a részében indúl harczba az írott betűk ellen, a midőn épp a legpompázóbb kéziratok készültek, a MEDICIEK s KORVIN MÁTYÁS korában. Elképzelhetjük, mennyi erőfeszítéssel igyekeztek a nyomdászok faragott betűikkel megközelíteni a kézirást, HESS András Ó-Budán két évig dolgozott, míg meg tudta jelentetni a CHRONICA HUNGARORUM-ot. Antiqua-betűit a legjobb könyvek után metszette s 33 soros oszlopokba szedve egy oldalon elég kellemes képszerű hatást is keltett, különösen ha ügyesen meg volt rubrikázva. De a Korvin-kódexekkel, melyekben a XII-ik századbeli egyszerű, világos és kecses betűk támadtak fel, nem birt versenyezni. Hess azonban csak rövid ideig működhetett, mert az ó-budai nyomda hamar megszünt. FUST sem járt jobban Párisban, igaz, hogy ő csalárdsággal mindjárt úgy akart túladni nyomtatványain, mintha kéziratok lettek volna.
Csak a tizenhatodik századdal érkezett el a könyvnyomtatás demokratikus művészetének teljes diadala. A gép utóljára is legyőzte az embert. A kódexirás nem fizette ki magát; a sajtó kivájt pálczák befestékelt nyomatával százankint ontotta az íveket, ilyen termékenységre a kéz nem volt képes. Mindazonáltal az irott könyv becsét nem birta lefokozni a tipográfiai termék s maga a nyomdászat még századok multán is sokszor jár tanulni a kódexhez, miután egyszer már teljesen kifosztotta annak kincseit.
A nyomdászat fellépésekor a kézirásban használatos formákat egyszerűen átvette és technikájához alkalmazta. Az irott betűknek gót-fajtáját, talán GUTENBERG példáját követve, a német nyomdászok kerítették magukhoz. Ugyancsak a németek használták fel a gót irás egyik alfaját, a szélesebb duktusú schwabachi irást. Másik jelentősebb alfaját az angol irás képezte, mely a nyomdászatba sok finomságot és hajlékonyságot kölcsönzött át a kanczelláriáktól. Mindezek együttvéve fraktur-irásnak neveztetnek, a tipusoknak élénken megtörött sarkai folytán. Művészeti fejlődésének tetőpontját DÜRER korában érte el a fraktur. A nagy művész frissítő hatással volt a nyomdászatra is. Maga rajzolta betűinek alapformái nemcsak kaligrafiailag szépek, hanem finom hajlásaik, változataik s elrendezésök művészi komponáló és teremtő erőről tanúskodnak. Századokon át ezek szolgáltak mintáúl a betűrajzolók számára. Sőt a német betűöntödék még ma is Dürer szellemét aprózzák. Legszebb példa, hogy igazi nagy művésztől lehet csak ily természetű újításokat várni és elfogadni.
A gömbölyű tipus, mint már említettük, Itáliában lelt pártfogókra. Subiacoban a SWEYNHEIM-ék nyomdája már 1465-ben »antico« betűket hoz forgalomba, melyek a római verzálokhoz illő minuskulák voltak. Csaknem ez időtájt lép fel Németországban is az antiqua, a hol azonban csak idegen nyelvű iratok nyomására használták. Művészi tökéletességre Velenczében fejlődik, a XII-ik század írott betűinek hatása alatt, innét hordják szét divatját a latin nyelvű nyomtatványokkal. Terjedésével itt-ott lokális jelleget is ölt e betűfaj. Csak talán hazánk küzdelmei nem engedték meg hogy e téren magyar-ízű formák jőjjenek létre. HESS, HONTER, HUSZÁR GÁL (a ki lelkesedésének arányában készített nagyobb és még nagyobb inicziálékat) stb. metszettek ugyan maguk is patriczokat, de nem elegendő eredetiséggel, rossz eszközökkel és többnyire csupán a szükségtől kényszerítve. Körülményeiket ismerve azonban örömmel vehetjük azt is, ha megőrizték mintaképeik alakzatainak nemességét. Első szakképzett betűtipus-metszőink voltak TÓTFALUSI KIS Miklós és KAPRONCZAI NYERGES Ádám, a kik még külföldi nyomdászok számára is szállítottak öntvényeikből. Az antiquák elterjedése és használata lassankint általánossá vált a latin kulturán nőtt nemzetek között. Napjainkig nem változott karaktere, még a barok és rokoko mindent a maga szeszélyes jármába hajtó szelleme sem birt az antiqua betűk formáin alakitani. Hírre vergődött latin betű-tipus alkotók voltak ALDO MANUZIO, az ELZEVIR-család, VAN DYCK, a pompázó PLANTIN, kinek tipusa Rubens szellemének köszöni létét.
 A sok másolás és részben művészietlen utánzás következtében a XIX. század folyamán az antiqua-tipusnál romlás állott be. A betűöntödék sokat vétettek a betűk ornamentális tulajdonsága ellen, metszőikkel hajszálvékonyan tartott, majd meg igen kövér (egyptienne és más egyéb néven forgalomba hozott) betűket készíttettek, a melyekkel vagy sovány, vérszegény és szintelen, vagy pedig ellenkezőleg vaskos, túltömött és nehézkes lapokat lehetett csak előállítani.
A múlt század utolsó tizedétől kezdve azonban a műízlés terjedése folytán, a nyomdabetűk előállításánál mindinkább óvakodnak a túlzásoktól. Az újabb tipusok közt bizonyos megegyezés mutatkozik, a középúton haladnak, sem a sovány sem a terpeszkedő formákhoz nem igazodnak, hanem az arányos és félkövér betűk a kedvenczek. És evvel az egyszerűség jut uralomra. Az ezerféle elnevezésű művészietlen alakok, különösen pedig az árnyékolt betűk mindinkább pusztulnak. Végre kezdik belátni a művészek és a nyomdászok is, hogy a betűk síkba elhelyezendő formák és nem testet utánzó alakok, tehát a testiség látszatát ott, a hol sík felület diszítéséről van szó, kerülni kell. 
Az antiqua ma a leghasználtabb betüfaj. Czélszerűségi és egészségi szempont is mellette dönt, a gömbölyű formák jobban megjegyezhetők, jobban olvashatók és nem rontják a szemet. A fraktur még Németországban, tulajdonképeni hazájában is kezd háttérbe szorulni, mert szép ugyan, de összetéveszthető és az emlékezetben alig hagy nyomot. Fejből nemszakember nem igen képes lerajzolni, míg az antiquát akárki. Ez utóbbi félkövér tipusa vetekedik a fraktur művészi hatásával s a papir fehér mezejét kellemesen osztja fel fehér és fekete változatokra. Továbbá újabban a művészek legnagyobb része is a római betűk antiqua és mediaeval utódait használja, a mi által e betűfaj tetszetős alakja még inkább kifejlett. Ma már majdnem minden iparművész külön ábéczét komponál magának, a melynek nagy részét nyomdászati tipusokká is formálják.
Az utolsó tíz év óta az iparművészet ujjá éledt szelleme a könyv belső és külső díszét is ellenőrzi. A könyvtábla, nyomdaékítmény s a betűformák azóta művészek tervei után készülnek, a melyek a megelőző művészietlen korszak gyártmányait kiszorítani vannak hivatva. Már DANIEL Oxfordban és DE VINNE New-Yorkban igyekeztek a meglévő anyagból való válogatás által ízléses munkákat létrehozni, de a gyökeres és művészi átalakítást e téren az angol MORRIS végezte 1891-ben, a midőn megalapította a KELMSCOTT PRESS-t. Morris volt az első, a ki művészi készültséggel fogott hozzá a nyomdászat technikai előnyeinek kiaknázásához, régi mintaképek tanulmányozása után figyelmét a papir jóságára, a nyomdafesték tiszta keverésére, főleg pedig a betűtipusok művészi alkotására és a nyomás pontos eszközlésére fordítva. Saját felügyelete alatt került ki a sajtó alól minden ív, a hibásakat félretette s csakis tökéletes termékeket fűzetett és köttetett be szintén a maga által kifürkészett szabályok szerint. Fáradozásait fényes siker jutalmazta. Kézi sajtójához maga metszette a betűket, történelmi ismereténél fogva ehhez a legszebb kéziratokat és nyomtatványokat választotta mintaképül. Különösen GÜNTHER ZAINER-től tanult sokat. Morris mindent úgy csinált, mint a régiek és mégsem azt csinálta, a mit a régiek. Nem is annyira utánzott, mint inkább az eddig elért legmagasabb eredményt fejlesztette tovább.
 A Kelmscott Press betűformái (a Golden, Troy és Chaucer tipusok) ünnepélyes és előkelő hatásúak. Félkövér betük, a melyek a Morris által használt merített papiron különös mély dekorativ erőt nyernek. A Kelmscott Press fölszerelését alapítójának halála óta a British Muzeumban őrzik, folytatja azonban mind e mai napig ugyanazt a szellemet ASHBEE; az általa metszett tipusok alig különböznek valamit a régebbiektől.
WILLIAM MORRIS hatása példaszerű egész Angliára, de nagy a befolyása a kontinens könyvműiparának irányításánál is. Legelső sorban Németország követi fürgén az angolokat. Münchenben OTTO HUPP a schwabachi betűformát éleszti újra, egy kissé a mai ízléshez alakítva. OTTO ECKMAN-nak, a neves berlini iparművésznek pedig a japanizmus bevallott kultuszából fakadt dekorativ betűi kapósak különösen (ezek megfrakturosított antiquák), melyet reklámszedésre kitűnően lehet alkalmazni. Szép tipusokat alkotott még Georg SCHILLER az államnyomda betűmetszője; általában a német betűöntödék mindent elkövetnek, hogy jeles művészi erők által tervezett betűkhöz jussanak. Csak legutóbb is a Woelmer-czég 2700 márkát tűzött ki egy ábéczére.
Közvetlen utánuk az amerikaiak tesznek legtöbbet a könyvnyomdászat modernizálásáért. Az Egyesült-Államok nyomdatermékeit már régtől fogva bizonyos finomság jellemzi a római antiquák direkt utánzása folytán. Sohasem voltak egész művészietlenek. Határozott formában megfelelnek az újabb törekvéseknek a bostoni LEE nyomdabetűi, a melyek szintén a Kelmscott Press hatása alatt születtek. Szép tipusai vannak még a chikágói INLAND PRINTER-nek.
A francziáknak máig sincsenek szép betűik. Ők hozták divatba a megsoványodott antiquát s nem tudnak szabadulni tőle. Pedig e tekintetben attól a nemzettől sokat várna az ember, a melynél a plakát feliratos művészete annyira virágzik. Még GRASSET gyönyörű műve, Les Quatre Fils d’Aymon, is sokat veszít hatásából betűinek szintelen és vékony tipusai miatt. A betűkben rejlő dekorativ hatást csak a plaquette-művészek tudják náluk kellő mértékben érvényre juttatni 
Magyarország nyolcz betűöntő-intézete sem produkál valami eredeti és említésre méltót, többnyire hiányosságok pótlása vagy utánzások képezik összes működésüket. Az egyik betűöntő részvénytársaságnak »corvinus« elnevezésű betűformája ugyan elég artisztikusnak mondható, habár stiltanilag nincs semmi összefüggésben nevével. Az amerikai betűöntödéknek Morrist utánzó tipusaival van legtöbb rokonságban. A tagadhatatlanúl finom ízlésű bécsiek tőlünk kölcsön vették e tipust s Ver Sacrum czímű művészeti folyóiratukat eredetileg corvinus-betűkkel jelentették meg. Nálunk is alkalmazták díszesebb kiállitású műveknél, nagyobb elterjedésre azonban most még azért nem számíthat, mivel nálunk mindössze öt változatban van elkészítve, holott háromszor annyiban sem lenne sok.
Mint látjuk tehát, a nyomdászat legelemibb részénél, a betűknél is már sok kivánni való akad hazánkban. Előreláthatólag nemsokára a német vagy angol befolyás kiterjeszti ránk hatalmát, ha ugyan még hozzá nem Bécs lesz a közvetítő csatorna. Pedig ha utána néznénk az ügynek, egész fölösleges volna vízvezetékeket használni, mikor ehhez nekünk is bőséges forrásaink vannak. A Korvin-kódexek betűi és inicziáléi öröklött és fel nem használt nemzeti kincsünk, és az 1882-iki könyvkiállitás is sok anyagot mutatott be, a melyből erre nézve ügyes kézzel szintén tőkét kovácsolhatunk magunknak. Ma már a régi formák utánzása öntudatosabban történik. Az utánzás többé nem rontást jelent, hanem továbbfejlesztést és finomítást. Lehetetlen, hogy ne akadjon művészünk, a ki magyar ízlését, ha alkalom nyújtódnék neki, a magyar vonatkozású tipusok igénybevételével betűkben is ki ne tudná fejezni.
Az angolok internaczionális forrásból merítettek és specziális nemzeti jellegű kiadványokat alkottak belőle. A németek meg tudták nemzeti alapon reformálni nyomtatott betűiket, pedig a német betűk szemrontó és olvashatatlan hatását maguk is elismerik; mennyivel inkább eszközölhetjük az ujítást mi magyarok az olasz reneszánsz gyöngyeiből álló nemzeti örökségünk révén, mikor az világszerte elismert czélszerű és művészi tipusokat őrizett meg számunkra.
A betűtervezés művészete természetesen nem a legkönnyebb. Előbb rá kell magát szánni a művésznek, hogy minden csínját-binját kitanúlja, mielőtt hozzáfog. A franczia államnyomda betűkészítő osztályának vezetősége így nyilatkozik e kérdésről: »Ha valamely tipografiai betűfajt akarunk létesíteni, nem elég kéziratot vagy föliratot venni mintául, bármily finom rajzú legyen is az; mert a tipografiában laikus iró vagy rajzoló szemre tetszetős munkát végezhet, s a betűket a lehető leghivebben utána rajzolhatja és vésheti ugyan, de azok a nyomásra azért mégsem használhatók, mert az irásnak nincs meg az az egyenletes, egyenes állása, melyet a korrekt tipografiai forma megkövetel. A valódi irást és minden finom vonását hűen utánzó alfabétet rajzolás útján kell teremteni, melyet sok kisérletezés és tanulmányozás után a tökély fokára kell juttatni. A betű képzése, alkotása és vésése tehát tudományos munka, mert megköveteli nemcsak a nyelvészet, de még a műemlékek és archaeologia terén való jártasságot is.« Nem szólva az előállítási mód technikai részéről, megpróbáljuk a tudományos eljáráson kívül a már előadott régi példákból összegezni a betűtervezés gyakorlati értékű iparművészeti elveit is.
A csupán csak tipografiailag kifogástalan betűk más tekintetből lehetnek rosszak és csunyák. Mert a betűkre nézve is áll, a mi a többi iparművészeti termékre érvényes, hogy a czélszerűség és formaszépség kifejezésre jusson bennök s kiegészítsék egymást. E szempontból tehát minden betű művészi alkotás legyen, de ne a használhatóság rovására. Az a szék felel meg czéljának, a min kényelmesen lehet ülni s az a betű, a melyik jól olvasható. Ha a művész tervezés közben túlságosan hajlik az ornamentika felé, okvetlen hibát követ el a használhatóság ellen. A művésziesség és olvashatóság egyensúlya vezet csak sikerre. Kivételesen a reklám- és a plakátbetűknél a talányosabb formák is alkalmazhatók, mert a találgatás izgalma maga is reklám. A könyvnél azonban soh’sem szabad az egyszerűséget szem elől téveszteni. Minden fölösleges diszítés kerülendő a könyvbetűnél, ha zavart támaszthat.
További tanulságok is levonhatók még a betűkészítés művészetére vonatkozólag. Rendesen minden betűrendszer négy vonalon mozog, a melyek közt a nagy és kis betűk arányosan rendezkednek el felfelé és lefelé nyúló részeikkel, mint az elemi iskolások irófüzeteiben. Ha a nyúlványok a betűtörzs közelében maradnak, jobban olvashatók és szebbek, mint ha messze elkalandoznak. A betűtörzsek szélességi térfoglalását pedig gazdasági szempont is befolyásolja. Az antiqua, a mediaeval és a fraktur kis helyet foglal el, a schwabachi a kiadók kárára nagyobbat. Épp azért az utóbbiak kevésbbé használatosak. 
A betűk külön-külön való szépsége azonban még nem biztosítja azt, hogy kapcsolatban társaikkal művészi hatást eredményeznek. A körvonalon kívül a művésznek figyelembe kell vennie azt a tért, a mely két betű közé esik. A legtöbb betűköz koczkalapot képez, a mi megkönnyíti az arányos elrendezést, de egyhangúvá is teszi sokszor a sort, úgy hogy ez oknál fogva is változatosságra kell törekedni. A legarányosabb távolság az, ha a betűközti térfogat alakjaiknak különbözősége daczára is egyforma. A térközök beosztása főleg a szedő, a nyomdász dolga. A tervező művésznek a betűközti téren kívül még egy feladattal kell megbirkózni, a mi a betű és az oldal viszonyára vonatkozik. S ez a feladat a nagy betűk kérdése. A betűknek, a midőn egymás mellé kerülnek, azaz egy síkban helyeztetnek el, bizonyos egységes törekvéseknek kell hódolniok. Legnehezebb ezt a nagy betűkkel (versal) szemben kivinni, a melyek rendesen szögletesek, míg a kis betűk gömbölyűek s ez által gyakran tönkre megy az oldal nyugodtsága. Összhangot teremteni nehéz, különösen nehéz a német irásnál, hol a szöveg a főnevek révén tele van hintve nagy betűkkel. A mily változatosságot lehet ezzel elérni, épp oly diszharmóniát is.
Ha visszagondolunk arra, hogy a nyomdászat bölcsőkorában összes szépségeit az irott könyvekből merítette, önkéntelenűl az a tanács bontakozik ki, hogy minden kor, ha elművészietlenedett tipusát akarja felújítani, forduljon a kéziráshoz. Az ALDO MANUZIO által használt kifogástalanúl stilszerű dűlt betűrendszer PETRARCA kézirása után van metszve. S körülbelül ezt az eljárást tekintjük a legjobb példának. Minden jó tipus kézirásból kell, hogy utánoztassék, a jól kiirt irás sok egyöntetűséget és harmóniát rejt magában.

II.
A szedés (mesterszedés, műszedés, akczidencz-munka) a második művészeti tényező a könyvnyomdászatban. A betűk tervezése után, a betűknek egy adott térben való elrendezése és elhelyezése egy második komponáló képességet igényel. A betűtervező és metsző munkája után az akczidencz-tervező és szedő munkája a legfontosabb minden nyomdászati műnél. Nemcsak a betű formája és aránya, hanem a betűközti tér ügyes beosztása önt változatot a lánczolatos sorfalanxba s egy oldalon csoportosított sorok elrendezése teszi hangulatossá a könyvlap fehér mezejét.
Tehát a betűk után figyelmünket mindjárt az összeállításra és nyomásra kell fordítanunk. A szedésnek nem voltak stilusbeli változatai, történeti áttekintés róla iparművészeti szempontból nem nyujtható. Szigorúan körvonalozott szabályai itt-ott lazultak ugyan, mint például a mult század hatvanas éveiben, de egészében, lényegében sohasem ingott meg. Ellenben a szedésnek is van esztétikája, vannak elintézetlen kérdései a jelenben, a melyekkel szemben aztán mindig sikeresen lehet hivatkozni a múlt egy-egy példájára. Az általános tanulságokat megpróbáljuk összegezni.
Az oldalra vonatkozólag is az áll, a mi a betűkre nézve, t. i. két szempontnak kell megfelelnie: a czélszerűségnek és a szépségnek. Az iparművészeti felfogás értelmében nem elég, ha jól olvashatóan vannak a sorok csoportosítva, bizonyos művészeti követelményekkel sem szabad ellenkezésbe jönniök. Minden nyomtatandó papir felülete rendesen téglalap. És a régi mesterek hatásának egyik titka abban rejtőzik, hogy számoltak a papir ez alakjával s betűket, nyomdadíszt és illusztrácziót egy téglalapon belűl rendeztek el harmonikusan. Minden szedőnek erre az egységre kell törekedni.
A betűk ne éljenek különálló életet, ne csoportosuljanak csak szavakba, hanem mint jó közkatonák, szolgálják az egész érdekét. Egy oldal képezzen egy testet, egy egyént. Sőt mivel a könyvoldalnak házastársa is van, a kivel szakadásig egybefűzetett, társához, a szemközti oldalhoz is igazodnia kell. Két oldal képezzen egy párt; ne üssék egymást; egyik se beszéljen nagyobb hangon, mint a másik; se ne öltözködjék czifrábban; hanem békés, egyetértő és harmonikus életet éljenek. A szép könyvben, bárhol nyissuk is ki, mindenütt ilyen házaspárra kell akadnunk.
Az egységesség művészi hatásának kedvéért azonban sohasem szabad elhanyagolni a könyv tulajdonképeni czélját, az olvashatóságot. Mert például a tömör (kompressz) szedés sokkal melegebb, egységesebb és képszerűbb hatást ád, mint a ritkított és mégsem alkalmazható mindig. Minden betű bizonyos helyet igényel, hogy érvényesűlhessen. Sok tipusnál a kompressz-szedés nehezen olvasható, vibrálásba megy át a betűk sorozata. Ennél a helyes arány fellelése tisztán a szedő dolga. A betűöntödéknek helytakarító sovány típusai, a mit avval a czélzattal öntenek, hogy levegős sor- és betűközöket hozzanak a könyvben létre, nem felelnek meg az aránynak, sem nem olvashatók jól és még hozzá a dekorálást sem valósítják meg.
A betűk közti tér aránytalanságán kívül a szedő még egy módon, t. i. az úgynevezett kitüntető szedéssel zavarhatja meg az oldal egységes képét. Ezzel azonban nagyon keveset szoktak törődni. Pedig a kurziv és nem kurziv, a kövér és sovány betűk összekeverése, szóval a használt kitüntető módok a legnagyobb nyugtalanságot idézik elő, nem is szólva arról, hogy sokszor minden művészi hatást lerontanak. Van nyomda, mely a vegyes szedéssel egyenesen hivalkodik; evvel bemutathatja ugyan anyagának gazdagságát, de az ízlését semmi esetre sem. A stilusnak, sőt a duktusnak sem szabad egy oldalon változnia. Az angolok e tekintetben a kiemelésre szánt szavakat »versal«, vagy a versálisok formájára öntött kisbetű nagyságú, nálunk németesen úgynevezett »kapitälchen« betűkkel szedik. Mindenesetre ez is jó, de legszebb volna a rubrikátort utánozva, ha technikailag nehézségbe nem ütköznék, aláhúzni a kiemelendő szavakat.
Legszabadabb tere nyílik a mesterszedőnek a czímlap összeállításánál. A czímlap szövege nyújt tájékozást az egész műről és írójáról s így a könyv egyik legfontosabb részét képezi.
A legtöbb czímlapon eddig olyan elrendezés észlelhető, mintha egy súlypont után igazodna, pedig ez csak rosszúl felfogott és alkalmazott építészeti elv. A czímlap nem építészeti alkotás, a czímlap, mint minden nyomdászati termék általában, egy síkban foglalhat csak helyet. A ránk örökségként maradt nyomdászati elvek szerint készült könyvekben az is igen divatos jelenség, hogy a czím egy szabad térben uszkál. Ezt japáni hatásnak kell betudnunk, valamint a le- s felfutó úgynevezett szabad szedést is. Mindezekért azonban a távol keletnek ezt az artisztikus népét éppen nem tehetjük felelőssé. Tudjuk, hogy a japánok dekorativ műveiben több a proporczió, mint a szimmetria. S ennek rosszúl felfogott értelme szerint alkották, sőt itt-ott most is alkotják nyomdászaink a változatos, de rettenetes szabad czímlap-szedéseket. 
A régieknél erre vonatkozólag is akad jó példa. A czímlapok, de sőt a fejezetek czímfelirata is be van keretezve s ez által mintegy kiemelve és a szöveghez kötve. Egy egyszerű fejléczczel vagy szalaggal is már fokozni lehet a czím hatását. A czímszedésre az amerikaiak szolgálnak kitünő példákkal, a kik egyszerű fogásokkal művészi elrendezést tudnak létre hozni. A czímek bekeretelésével még azt is elérjük, hogy nem leszünk kénytelenek épp ott nélkülözni az oldalszámot, a hol azt legtöbbször keressük. A szabadon lógó czímfejekhez t. i. nem lehet számot szedni. Közbevetőleg megjegyezzük, hogy a lap számozását legczélszerűbb alólra alkalmazni és pedig középre, hogy az ívszámozást se zavarhassa.
A könyv- és fejezetczímek szedésére nézve igen sok a változat. Valamikor a sorokat szivesen szedték tölcsér alakba vagy pohár formájára. Most újabban pedig igen divatos a közelmúlt nyomdászati elvének ellentéteképen minden tekintetet mellőzni, a mi a sorok esésének szabályára vonatkozik és a Münchenből lábra kapott ó-német mintára tele sorokba szedni egy téglalap vagy koczka alakjába mindenáron a czímet. A mennyiben valahol a betűk nem töltik meg a sort, oda szurrogátumként csillagokat vagy más nyomdadíszeket is alkalmaznak. Ez az eljárás sokszor sikerűl, de még többször erőltetett formát ád. Tagadhatatlan az, hogy a geometriai idomba szorított szedés egységes hatást kelt. Mindazonáltal a túlzás itt is megboszulja magát; nem egyszer értelem zavaró elválasztások és tagozások jönnek létre, eltekintve attól, hogy a szurrogátum használata egyáltalán nem dicséretes. Angliában a geometriai rendszerrel ellentétben az értelmi vagyis mondattani tagozást szeretik alkalmazni a czímeknél, amelynél minden sort egy merőleges irányában kezdenek tekintet nélkül a végződés egyenlőtlenségére, mint a versnél. Talán ez utóbbi módszer a legkifogástalanabb. Tanácsos még figyelembe venni az angoloknak azt a szokását, a melynél fogva a czímsorokat a baloldal felé csoportosítják, azon egyszerű oknál fogva, mert ott nincs annyira kitéve a szakadásnak a lap és a könyvet fogó jobb kéz mit sem takarhat el a nyomtatásból.
 A betűkre vonatkozólag még meg kell jegyeznünk, hogy ugyanazon karakterrel kell birni a czímlapénak, mint a minő a szövegben van. És hogy továbbá reklámbetűket és reklámszedést az első oldal nem tűr, mert ott nincs is rá szükség. 
A szedés keretébe tartoznak még azok nyomdadíszek, a melyeket a mesterszedők a maguk ízlése szerint állítanak össze. Tehát nem egy előre megkomponált könyvdísz, a melyet a művész direkt valamely meghatározott könyvhöz tervez, hanem a betűöntödék által szállított sablonszerű ékítmények, a melyek még elrendezésre várnak. A régi nyomdászoknak nem álltak ilyenek rendelkezésükre, még a XVI. században is csak egész fejléczek, záróképek és kezdőbetűk voltak a nyomdák felszerelései közt. A rá következő századtól kezdve azonban feldarabolt diszítő elemek jöttek divatba, melyeket mindenki a saját tetszése szerint állíthatott össze és a melyek jobbára arabeszkek voltak. Százötven évig ezek a keleti motivumok képezték a nyomdászoknak egyedüli összerakható tipográfiai díszét, míg aztán a párisi betűöntödék, a rokoko szellemétől áthatva, új gazdag folyamát a nyomda-ékítményeknek nem zúdították a sajtóra. A XIX-ik században még inkább megszaporodtak a nyomdadíszek. A hajlítható rézléniák és a fotomechanikai eljárások a nyomdász anyagát a legnagyobb mértékben meggazdagították. Különösen sokat fejlődött a nyomda-ékítmény a litográfiával való versenyzés következtében. A sokszorosításnak ez az egyszerű és könnyed eljárása fenyegette a nyomdászat egyes ágait, harczra ingerelte, a mely közben aztán szokatlan sok művészi elemet szivott fel magába, sajnos nem mindig ízléses válogatással. Legutóbb pláne a Mäser-lemezekkel és az ólomfaragással maguk a nyomdászok is vállalkoznak magasabb művészi feladatok megvalósítására, de őszintén szólva, ezen tevékenységüket – a rajzolásban való készületlenségük miatt – nem igen koronázza siker.
Úgy, hogy akármennyire méltányoljuk is az újabb vívmányokat, mindig szemünk előtt lebeg az a kár is, a mit épp ezek idéznek föl. Az önálló tervező képességet igénylő munkára nagyon kevés szedő képes. S a sok dísz csak czifrálkodást szül, kontárok uralmát, a mely mellett még a közízlés is megtévelyedik.
A művészek által tervezett nyomda-ékítményről később lesz szó, a melyekkel szemben a nyomdásznak nincs egyéb dolga, minthogy logikusan alkalmazza bizonyos formaérzékkel ott, a hol azt a belső szükség kivánja. Tehát munkája csakis konstruktiv legyen.
Még egy eszköz áll rendelkezésére a nyomdásznak, a mellyel hatást bir elérni, t. i. a szinek alkalmazása. Mindjárt elevenebb, élénkebb a könyv, ha a fekete betűk egyhangúságát megszakítja egy-egy vörös inicziale vagy czímsor, mint a hogy a nyomdászat első termékeinél látjuk. A mai könyvnyomtatónak a festékgyárak a szivárvány összes szineit bocsátják rendelkezésére, mégsem birja a szinek által könnyen elérhető művészi hatást jobban kizsákmányolni. Ez irányban bátortalanok és járatlanok vagyunk még.
A szinek meghatározása egyrészt azonban már a tulajdonképeni könyvdísz és illusztráczió tervezőjének feladata körébe vág.

III.
A könyvdísz a puszta, rideg sornak ékessége és a tartalomnak megvilágítója, segítő társa. A nyomda-ékítményeknek is nevezett könyvdíszek kapcsot és keretet képeznek a betűk egyhangú mozaikjához, szempihentető oázisok és a szigorú rendben tartott sorok kellemes ellentétei. A könyvdíszek másik fajtái az illusztrácziók, a melyek magasabb művészi alkotások, de szintén nélkülözik az önállóságot, kisérői a szövegnek és szolgálatában állnak az összhangnak. Díszét képezik még a könyvnek a mellékletűl adott képek is, de ezek szorosabb kapcsolatba nem igen lépnek sem a nyomtatvány karakterével, sem a technikával.
Ha a nyomda-dísznek és illusztrácziónak a könyvhöz való viszonyáról akarunk tájékozást szerezni, ennél is előbb a régiek által elért eredményeket kell összegeznünk, mivel ők művészek és mesteremberek voltak egy személyben, működési körük nem oszlott meg s habár kisebb feladatoknak feleltek meg, munkáikban mégis jobban kidomborodik a lényeg.
Mint a betűk metszésénél, a szedés összefüzésénél, úgy a díszek és illusztrácziók alkalmazásánál is a nyomdászatnak mintaképül az írott könyvek szolgáltak. A legrégibb fenmaradt kódexek igen egyszerűek voltak. Az első században például az irásnak csak a rubrikálás volt összes dísze, a mely inkább szeszélyes mint ötletes vörös vonalakból állott (rubrum-vörös). Csak a népvándorlás után kezdődött az írott könyveknek díszesebb kiállítása, a mikor már az inicziálékat különös dísszel látják el. A barátkolostorokba belopózkodnak a népies – germán vagy kelta – ornamentumok s lassankint kifejlődik egy gazdag és hatalmas diszítő mód, karöltve a pompás miniatür-festészettel.
A Francziaországban legnagyobb virágzási fokra jutott gót művészet korszakában már egy könyvön három művész is dolgozott: az író, a rubrikátor és az illusztrátor. A kiknek főtörekvésük volt, hogy a szöveg, az inicziale a maga virágos és lombos díszeivel s az alakos kép egy egységes egész benyomását keltsék.
A Korvin-kódexek nyújtják az összharmonia legkiválóbb példáit. A szorgalom, kitartás és szeretet, a mi e kéziratok készítőit jellemezte, meghozta gyümölcsét. A többnyire pergament alapon gonddal sorakoztatott antiquák már magukban is művészi hatást keltenek. Hát még a dísszel. Az első oldal pazar fényével nem merűl ki a művész, minden fejezet elején gazdagon diszített kezdőbetű nyílik, csodálatos üde széldísz szövődik le a sorok mentén és sokszor a szöveg tartalmát kecses miniatűrök élénkítik; kék, vörös, zöld és arany a rubrum; virágos arabeszk, arany csík, szárnyas fej, geniusz, madár, czímer és arczkép a dísz; minden csupa szín, csupa szépség.
Ilyenekkel szemben természetesen nehéz volt felvenni a harczot. Az első nyomtatványok nem is czéloztak egyebet a szövegirás pótlásánál, tiszteletben tartván a rubrikátor és illusztrátor művészetét, azok számára üres helyet hagytak, hogy utólag bele rajzolják és fessék a könyv tulajdonképeni díszét. A gyermekkorból alig cseperedett azonban ifjuvá a nyomdászat, nemcsak a scriptort gyűrte le, hanem diadalmaskodott a rubrikátor és illusztrátor fölött is. A nyomdafesték legyőzte a másolótentát, erejének növekedtével fölöslegessé tette a rubrumot s a többi színpompás festékeket is. Színt nem tudott ugyan nagy változatosságban nyújtani, de kárpótolta ezen gyengeségét a szép formával. Így lett a nyomtatás társa a fametszet, a mellyel a tipografiába át lehetett ültetni a képet is egyszerű, de egységes tónussal.
A nyomtatott könyvnek diszítő művészete Olaszországban lelt első mívelőire. Itáliában a XV. században már a reneszánsz művészet virágzott. A midőn a nyomdászat oda került, még a kezdetlegesség fokán állott és ezen művészeti fellendüléssel nem bírt lépést tartani. Az olasz nyomdászoknak jutott tehát az a feladat, hogy ez új művészetágban az egyéb művészetekben elért eredményekig haladjanak. S ez fényesen sikerült nekik: bámulatos könnyedséggel olvasztották be a reneszánsz gazdagságát a tipografiai munkákba. Az előmunkálatokat ehez az ötvösök és műasztalosok végezték vésett és berakott munkáikkal. Az első nyomdadíszeket a diszítő motivumoknak szabad felfogása és gazdagsága jellemzik, a melyhez még a gót és a keleti művészetek hatása járult. Az inicziálékben, a fejléczekben megelevenedik előttünk a reneszánsz világa, delfinek, akantuszok, pogány istenek és keresztény szentek váltják fel egymást, a czímlapokon oszlopsorok, templomajtók és más építészeti megoldások díszlenek. Mindezeket azonban minden árnyékolás nélkül, körvonalaikban ábrázolták, egyrészt mert eleinte sablonoknak készítették a festők számára, másrészt mert a vonalas jelleg jobban megfelelt a síkdíszítménynek. A könyvdiszítők sokat tanultak Olaszországban az intarsiából. Annak nyugodt hatását varázsolták elő sötét alapból kiváló fehér diszítményeikkel, a melyben szintén nem volt semmi plasztikusság, sőt sokszor mintaképét is túlszárnyalta, a mikor már az építészetre sem emlékeztetett. 
Minden könyv, mint a XV. század előtti kéziratok, általában czímlap nélkül jelent meg eleinte, többnyire csak »Incipit« szó jelezte a kezdetet, mig a tulajdonképeni czím, tartalomjegyzék, továbbá az íróra és nyomtatóra vonatkozó adat, a legutolsó lapon volt csoportosítva, melynek neve volt Explicit vagy Kolofon. A Kolofon rendesen díszesebb, mint a többi lap, nem ritkán nyomása vörös és itt-ott nyomdász-czímerrel vagy jellel ellátva. A nyomdász is artisztikusan akarta kifejezni a könyvben kilétét s azt egy állandónak választott kis szimbolum vagy vonatkozás alkalmazásával vélte elérni. A nyomdásztól sokszor a könyv tulajdonosa sem akart elmaradni, könyvének táblájára művészek által tervezett exlibrist ragasztott. Továbbá eltanulták a kézirattól, hogy a hol érdekes rész van vagy a hová sokszor kell ráfordítani, oda emlékeztetőül díszeket nyomjanak a könyvbe. Mindezek a fametszet művészetének fejlődésére nyújtottak alkalmat. Az első oldalra szedett és dísszel környezve megjelölt czímlap 1480-ban Velenczében látott napvilágot. És avval megindult egy hosszú sora az olasz czímlapoknak, a melyeket még mindíg sikerrel lehet tanulmányozni abból a szempontból, hogy egy felület diszítését miként kell művésziesen megoldani. Annyi művészi erő sohasem fog többet csoportosulni olyan egységesen a könyv előállításánál, sem annyi tapasztalat nem vár készen új találmányt, mint az olasz reneszánsz könyvnyomtatóinál.
Legtöbb rokonságot mutat Olaszországgal a franczia könyvdiszítés. Első remekei voltak itt az úgynevezett »livres d’heures «, a melyekben már a fametszet egy tónusán utólag befestéssel próbáltak változatot létre hozni. Az irott és kézzel festett imakönyvek méltó versenytársai. Többnyire pergamentra nyomták. A »livres d’heures«-nél is a síkdiszítmény az uralkodó tipus, melynek finomságát azzal fokozták, hogy a dúczokat fa helyett fémből metszették, a mely által tisztább és szubtilisebb lenyomatok jöttek létre. Ez imakönyveknél a széldíszek gazdag motivumai igen tetszetősek, és a sötét háttér szépségöket csak emeli. Eredetileg mind úgy készültek, hogy szineket kapjanak. Egynéhány festett példány ismeretes is, melyeknél a szinharmonia a miniatür festészetre emlékeztet. Ezeknél az alapot aranyozás fedi. Francziaországban a XVI. század közepe táján a lyoni nyomdászok keleti diszítő elemeket is használnak s mint szöveteik mustráin, úgy a könyvdíszeken alkalmazott arabeszkeik is messze földre kiterjedt hatásúak voltak.
Németországban egész más irányt vett épp a reneszánsz folytán a könyvdiszítés, mely sokban eltért olasz mintaképétől. Az első nyomdászati művekben a fametszet szintén sík jellegű volt és dekorativ hatásában kiváló. Maga DÜRER is néhány czímlapnál és könyvdísznél a zsinórkötéshez hasonló síkékítményt használt, melyet nálunk sokan magyar reminiszczencziának próbálnak elismertetni, pedig ezek mintáját régi olasz rubrikátorok diszítő eleme képezte, eredete pedig Byzanczra mutat. A XVI. századdal Németországban azonban a fametszet és rézmetszet különös föllendülése köszöntött be és DÜRER további tevékenységével egy új világ nyílott meg a művészek számára, megváltozott vele a világnézlet és meg a sokszorosítható képek művészi szinvonala. Dürer előhirnökei SCHONGAUER és kortársai már bizonyos szabad szellemben dolgoztak a reformáczióval felizgatott nép számára.
A német könyvdiszítés mesterei új csapáson indúltak. Talán BURGKMAIR az egyetlen kivétel e tekintetben, nem számítva az előbb említett Dürer-féle zsinórdísz-szerű rajzokat. A többiek mind csatlakoztak Dürer fametszetének általános felfogásához, a melyben tőrülmetszett realizmus és nagy adag festői erő nyilatkozott meg. És nemcsak az illusztrácziónál hódoltak e szellemnek, hanem a legegyszerűbb könyvdísz is e jegyben fogant. Kétségtelen, hogy Dürernek magának, kortársainak és utódainak illusztrácziói jóval fölötte állnak azoknak, a miket az olaszok e tekintetben felmutattak; mégis dekorativ szempontból nem versenyezhetnek egy velenczei vagy flórenczi mesterrel sem. Mert Dürerék önálló életre alkalmas képeket készítettek, melyek magukban nagy művészi alkotások, de mint a szöveg társai, kisérői vagy részei, szerepüknek meg nem felelnek. Nem alkalmazkodnak környezetükhöz, kiváló tulajdonságaiknál fogva túlszárnyalják ugyan, de nem olvadnak össze velök egységes egésszé. Már Hans HOLBEIN és iskolájának művészete s ornamentikája közelebb áll a könyv szelleméhez és azok mestereihez, az olaszokhoz. Holbein szellemes és ötletes rajzai kiválók, mint illusztrácziók is. Haláltáncza technikailag és művészetileg a legtökéletesebb alkotás, a mit valaha fametszetbe készítettek. Holbeinnek különösen azon művei, a melyeket Bazelben alkotott, a könyvvel szorosabb vonatkozásban vannak, mint Dürer művészi szárnyalású fametszetei, a melyekből nagy szépségük daczára hiányzik a nyomtatáshoz való bensőbb kapcsolat. És Holbein más tekintetben is tudatában van annak, hogy mi az illusztrátor feladata. Művésziesen dolgozza fel a szöveg tartalmát, követi az író fantáziáját, nem másítja meg erőszakosan, de viszont mégsem azt adja elő illusztrácziójával; a mit már szóval lenyomattak, a mit tehát a figyelmes olvasó elé tálalni fölösleges; széldíszeiben azonban szabadon csapong ornamentális fantáziája és humora. Kezdőbetűi, fejléczei, czímlapjai s nyomdászjelvényei, a melyeket rajzai után eredeti nagyságban metszett fába, méreteivel és karakterével kitünően illenek a nyomtatás betűihez.
A mint látjuk, Németországban a könyvdiszítésben a szellem és a tartalom uralkodott, míg Olaszországban a forma. Az első kifejező, a második stilszerűbb. A német művészek illusztráltak, az olaszok dekoráltak. A kétféle felfogás egyesülése képezi a könyvdísz ideálját.
Úgy Német- mint Olaszországban a XVI. század végén a mesterek után mesteremberek vették át a vésőt, a kik a nagy reneszánsz művészek kincseit váltották csak apró pénzre s éldegéltek a klasszikus világ plasztikus s architektonikus emlékein.
A mily gyors volt a sajtó hódítása, épp oly gyorsan hanyatlott a művészet a könyvekben. Száz év alatt fejlődött, virágzott és hervadt el. Oka ennek az új felfedezések, hódítások voltak, a melyek mellett üzleti és kapzsi szellem hatotta át az embereket. A reformáczió aszkéta felfogása, a mellyel szembe helyezte magát a reneszánsz alatt félig pogánnyá vált katholiczizmussal, sem kedvezett a művészetnek. A nagy Pán birodalma rövid ideig élt közösségben a keresztény világgal – hamar összeomlott. A klassziczizmus, mint a hogy az ismusokkal gyakran megesik, fojtogató nyűgévé nőtte ki magát a könyvdísznek s a művészi tartalom hanyatlása után a forma két századon át nem engedett szóhoz jutni mást. Végre Francziaországban némi lendület állott be a barok és rokoko arisztokratikus divatjának újszerű diszítési módjával, főleg pedig a rézlap alkalmazásával. A rézmetszet technikája már rég használatos, de inkább csak önálló műlapoknál vették igénybe, ellenben a rézkarcz egyszerűbb előállítási módjánál fogva hamarább beférkőzött a könyvbe. Az új eljárás bevitele ujságnak ujság volt, de magasabb művészi fejleményt, különösen a dekoratív szempontot tekintve, nem jelentett. Magában a technikában volt valami, a mi érdeket keltett, a művész közvetlen keze munkája képezte az alapját s a bársonyos levonat még kisebb tehetség művénél sem nélkülözött egy bizonyos grácziát. Eleinte csak magánosan, külön oldalra, előállított műlapokat fűztek a könyvekhez, aztán már czímlapokon is alkalmazták a rézkarczot, a mikor természetesen a felirat többnyire benne foglaltatott a rajzban. Később szöveg közé nyomott fejléczek záró és más képek jöttek, a mi csak a nyomdász munkáját nehezíté, mert a rézlapok miatt minden könyvet kétszer kellett a sajtón átjuttatni.
A rézmetszet és rézkarcz felvirágzása a dekorativ könyvdísz háttérbe szorítását jelentette. Az egyszerűbb eljárások stílszerűbbek voltak. A rézlapon való sokszorosítás távolabb áll a nyomtatott betűtől, mint a fametszet. A lapok épségét és egységét fenyegeti a két különböző felfogású művész és a két különböző módszerű technika találkozása. Míg a régi fametszetek úgyszólván testvérei voltak a betűknek, s ezen rokonsági köteléket sohasem tagadhatták le; összhangjukat az is biztosítja, hogy egyszerre, egy tónussal lehet lenyomatukat venni. A rézlappal ellenben sohasem lehet igazodni a betűk karakteréhez. 
Csak a XVIII. századbeli franczia művészeknek sikerült valahogy az ellentétet kiegyenlíteni s a festőiség ügyes előtérbe tolásával nyújtottak csak engesztelést a betűk stilje ellen elkövetett vétkekért. A stilust-adó Lajosok (XIV, XV, XVI) alatt már Párisban sikerült nyomdásznak, rajzolónak, rézkarczolónak és metszőnek együtt a munkafelosztás és a technika különfélesége daczára is összhangzó műalkotást létrehozni. Természetesen ezt csak nagy áldozattal és WATTEAU vagy BOUCHER megvesztegető művészetével lehetett megcsinálni.
A barok- és rokoko-korszakban Francziaországban a könyvdísz már csaknem túltengett. Vignetták alakos dísszel, keretek, fölűl vagy alúl jelképekkel fűszerezve, kis és nagy egészoldalas illusztrácziók igen kedveltek voltak. A diszítés túlhalmozásának ellenére is azonban határozott ízlést lehel e kornak minden könyve, bizonyságára annak, hogy készítőik jól értettek mesterségükhöz, ha néha vissza is éltek vele. A szemközti oldalak egységes képet nyujtanak. A fejlécz és a zárókép mindenkor számol a papiroldal szögletes alakjára; ha egyik oldalon kép foglal helyet, a másik oldal annak ellensúlyozására törekszik és mintegy kiegészíti vis-á-vis-ját.
Francziaországon kivűl már e korban kezdték utánozni mindenben Francziaországot. Természetesen az itt divatos sokszorosító eljárás is sok utánzóra talált más országokban. De a nevesebb illusztrátorok – ha még oly művészek voltak is, mint CHODOWIECKI, HOGARTH – csak képeket készítettek és nem dekorativ könyvdíszeket; mindenre gondoltak inkább, mint arra, hogy nyomtatott sorok közé lesznek alkotásaik ékelve, s a környezettel mit sem törődtek.
A rézlap-eljáráson kivűl Európaszerte ez időtájt úgy, a hogy a fametszet is megél valahogy az olcsóbb könyvekben. Sőt mint nyomdadísz nagyobb jelentőségre tesz szert. Általában a barok és rokoko korszakában a nyomdák ékítményei megszaporodnak, de csak a Párisban készültek tartalmaznak ízlést közülök, a németországbeli betűöntödéknek rokoko vagy barok elnevezés alatt világgá bocsájtott e nemű alkotásai többnyire hitványak és nehézkesek. A magyarországi könyvdiszítés is ugyanazokat a változatokat mutatja, mint a külföldnek e nemű áramlatai. Csak talán késve lép mintaképeinek nyomába; míg a hullámgyűrűk hazánkig tágultak, idő telt bele s a hullám ereje is lankadt.
Persze általános mértéket alkalmazva az első magyar könyvdíszekre, azt kell mondanunk, hogy nem felelnek meg mindenben a művészet kánonának és kinyomozható idegen hatás alatt keletkeztek. De azokat mégsem nézhetjük olyan szemmel, mint a minővel a történeti ereklyéket szokás. Lehetetlen meg nem becsülnünk azokat a törekvéseket, a mivel a XVI. század magyar nyomdász-művészei, eszköz és előtanulmány hiányának ellenére, a szépség ideálját próbálják megközelíteni. A könyvillusztráczióban benne van az egész gondolkozási kör, melyben az emberek képzelete mozgott. Megelevenednek a czímlapok, kezdőbetűk és a jobbára ötvösöktől eltanúlt vagy kölcsönzött záróornamentek finom vonalaikkal. Találkozunk a hősök, nymfák, amorettek mellett Ádám és Éva némi anatómiai tudással megrajzolt aktjaival. Herkules és az oroszlánnal küzdő Sámson, Zeus és a szenvedő Istenember váltakozva lép képzeletük elé minden diszharmónia nélkül. S a tisztán dekorativ megoldásokban is fölleljük a stilizált akantuszt, a klasszikus delfint a magyaros »bokorvirággal«, melynek elemei a rózsa, szegfű és tulipánt.
Áttekinteni bajos a hazai könyvornamentika mestereinek tevékenységén, mivel a rávonatkozó adatok átkutatása iránt eddig nem sok történt. Pedig voltak érdemes férfiaink. HONTER, mint fametsző-művész is nagy, Bazelben tanulta a technikát és Holbein szelleme felcsillámlik nála. Már az új-szigeti nyomda STRUTIUS nevű képíró legénye, a ki a bécsi Syngreniustól beszerzett nyomdakészletet pótolta egypár metszettel, nem volt egyéb mesterembernél. Strutius fölött magasan áll a Heltai-nyomda névtelen metszője; fejléczeinél az erdélyi zománcz-technika ornamentumai is szerepelnek. G. C. mester a vándor nyomdászok rendjéhez tartozott, mint HOFFHALTER Rafael, monogrammjával sok kolozsvári, bártfai népies nyomdatermék fametszeténél találkozunk. Hoffhalternek halálát, is egynémely fametszet okozta, művészetét a szentháromság kigúnyolására használván, a miért 1568-ban kivégeztetett. Igen sok könyvdísz maradt fenn e korból a magyar könyvekben, amelynek eredete a niello-lenyomatra emlékeztető ötvös »példametszés«-re vall. Ezek reneszánsz formák, némi keleti pongyolasággal közölve.
A XVII. században a politikai érdekek harcza hazánkban annyira háttérbe szorította a szellemi élet fejlődését, hogy a nyomdászat ancillája, a sokszorosító művészet, nem hogy mélyebb gyökeret vert volna, de kis ágacskákat is alig birt zavartalanul hajtani. A felső-magyarországi városokban lendült fel csak némileg a művészi és műipari élet, de olyan központok ott sem keletkeztek, a hol a tömeges gyakorlat folytán a könyvdiszítésben talán iskolát különböztethetnénk meg. A rézmetszet mívelői jutottak legnagyobb elismeréshez; közülök EISENBERG, HIBNER nem egy sikerült munkát alkottak. Mint egyetlen kiváló fametsző illusztrátor, e korból említendő az eperjesi kántor, BUBENKA Jónás. Az Orbis pictusa pontos és világos felfogású rajza szenzácziós sikert biztosított Comenius könyvének, a melyről külföldön, Nürnbergben, még 1708-ban is utánzatot metszettek.
A XVIII. században Magyarországon elérkezett a rézmetszet és rézkarcz általános divatja. A nagyszombati disszertácziók és naptárak mellékleteként virágzott különösen. Később Pozsony és Pest is kedvencz tartózkodási helye lett a rézlapon sokszorosító művészeknek. WIEDEMANN arczképcsarnoka a maga idejében nagy elismerésnek örvendő sorozat volt s ma is még kulturtörténetünk jelentős emléke. Mindezek a mesterek jóval nagyobb művészetet fejtettek ki, mint elődeik, de külföldi kortársaikhoz hasonlóan a könyvdiszítés dekorativ szempontját egészen figyelmen kívül hagyták.
Mint már a XVIII. században, úgy a XIX. században is a hazai könyvdiszítés történeti része bővűl, nem tart vele arányt azonban a művészi qualitás. A legeslegújabb időkig csak szórványosan felbukkanó tehetségek feleltek meg azon feladatnak, a melyet a könyvdiszítés iparművészeti törvényei szabnak meg. A múlt század, a végét kivéve, e tekintetben is az utánzók százada volt, egymást váltották fel benne letünt századok stiljei. A könyvdíszek régi minták értelmetlen összekeveréséből állottak. Intarsia, delfinek, gyümölcskötegek, kartusok stb., csak úgy hemzsegnek minden vonatkozás nélkül. Sőt az építészeti ékítményeknek is nagy szerep jutott. A czímlapokon görög csarnokok, gótikus kapuk és főleg reneszánsz szörnyetegek épűltek, a melyeknek művészietlen volta ijesztő például szolgálhat minden időknek.
E korban különben külföldön is a nyomdák üzletemberek kezébe kerülnek, felszereléseiket pedig gyárosok eszközlik. Mi sem természetesebb, mint hogy ily körülmények között a művészet jár legmostohábban. Tulajdonképen már ott vesztett a művészet, a hol az első gép legyőzte a kézimunkát, tehát mindjárt a nyomtatás feltalálásánál; még inkább csökkent a könyvdiszítés niveauja akkor, mikor már a gépet is gép, azaz a gyár látja el. A betűket, az ékítményeket, a dúczokat mind máshol és mások készítik, egyik helyen sincsenek figyelemmel a másiknak munkájára, úgy, hogy már maga a nagy munkamegosztás miatt is alig lehet egységet hozni a könyvbe.
Az illusztráczió technikája a XIX. század közepén is még a rézlapról való sokszorosítás volt, csak mellékesen érvényesült itt-ott a fametszet. Az angol BEWICK után azonban, különösen a német RICHTER és MENZEL, a népies könyveken kívül a kényesebb ízlésűek számára készűlt könyvekbe is beviszik a fametszetet, csakhogy nem az első vonalas fametszetek modorában, hanem a rézmetszetet utánzó formában, a melyek realisztikusak, festőiesek, de egy cseppet sem dekorativak. Legnagyobb sikereket ez irányban Gustave DORÉ ért el. Nála a fametsző festővé vált és ezzel maga magát tagadta meg. Tónusokat alkalmazott, a fény és árnyék játékával hajhászta a hatásokat. Szóval tulajdonképeni karakterével keveredett ellentmondásba. A technikán tett erőszak azonban megboszúlja magát mindig, a fametszet is mesterséggé sülyedt, mióta természetes kifejezési nyelvét és technikájából származó stilusát elvetette magától. A művészek rajzolnak s a fametsző csak azt utánozza vésőjével, a maga egyéniségéből mit sem adhat hozzá, legfeljebb ha annyira viheti mint egy virtuóz a zenében, a ki mások szerzeményeit adja elő. A kegyelemdöfést aztán a fotomechanikai eljárások adják meg.
Az újabb időben a mechanikus sokszorosítási módok a régi technikákat majdnem végelpusztulással fenyegetik. A fotomechanikai eljárások oly nagy használatnak örvendenek, hogy a könyvdiszítésnél már a fametszet és rézkarcz alig játszik szerepet. Sokan vannak, akik ebből a művészet hanyatlását jósolják. Pedig nincs azért igazuk. Helyzetök hasonlatos az ötszáz év előtti kézirat-kedvelőkéhez, a kik rémülve hallották, hogy egy nap alatt a sajtóval többet lehet nyomni, mint a mennyit egy ember éveken át írni képes. És ime, a nyomdászattal nem semmisült meg a scriptorok, rubrikátorok és illusztrátorok művészete, hanem észrevétlenűl átformálódott a nyomdász, a betűkészítő, s a fa- és rézmetsző művészetévé. Ugyanevvel a jelenséggel állunk szemben most, a betűt öntödében készítik, gyárilag, az illusztrácziókat mechanikai eljárásokkal s a szedést is ide s tova gép eszközli; mindezek azonban nem okozzák vesztét a művészetnek.
Az a rézmetszet, rézkarcz és fametszet (hozzávéve még a modern művészi litografiát), a mely nemcsak mint technika akar életben maradni, hanem azért, hogy közvetlenűl közvetíthesse valamely művész egységes fölfogását, temperamentumát és gondolatát, mindig élni fog és elismerésre számíthat. A fotomechanikai eljárásokkal pedig úgy lesz, mint az első sokszorosítási technikánál volt, maguk a művészek tanúlják ki és használják fel előnyeit.
A művészeknek a kimaratott czinkdúcz a legnagyobb szabadságot engedi. Vele ecset, toll, irón és kréta műve egyenlő hűséggel reprodukálható. S a fotografálás folytán a méretek sem jönnek számításba. Továbbá az új eljárásoknál az eredeti alkotás megmarad, nem úgy, mint a fametszetnél, a hol a fa kivájásakor megsemmisült a rárajzolt kép. A fotomechanikai eljárások diadala azonban főként azoknak olcsósága miatt következett be.
A könyvillusztráczió megújításának mechanikai föltételein dolgozott minden nemzet új reprodukáló eljárásának feltalálója, a művészeti impulzus azonban tisztán angol földről indúlt ki. A könyvdiszítés művészete újra éledését a múlt század második felében bekövetkezett praerafaelita művészek mozgalmának köszönheti. Maguk a nagy mesterek: ROSETTI, Burne JONES stb. sem vetették meg az illusztrálásnak népszerűségre vezető útját. Hozzá még RUSKIN és MORRIS irodalmi agitácziója műszerető közönséget nevelt, melynek folytán a nyomdásznak és kiadónak is fejlettebb ízléshez kellett igazodnia. Ez időtől fogva PENNELL szerint sokkal több modern illusztrátora van Angliának, mint a mennyi összevéve élt valaha az egész világon. A nagy művészi hatás kiáradt Európára és Amerikára is, s a könyvdísz modern mintaképe az angol könyvdísz lett. A sok Magazine, Rewiew-kat nem említve, csak a Studio maga elég lett volna elhinteni a magot.
A legdekorativebb illusztrátor Angliában Walter CRANE. Már több mint harmincz éve, hogy e festő-poéta a gyermekek számára kezdett mesés- és dalos könyveket rajzolni.
Crane ellentétben a XIX. század művészietlen illusztrátoraival, a kik a mesék, mondák és gyermekversikék mellé tarka, de haszontalan képeket ütöttek össze, a mellyel a legjobb esetben is csak a szöveg alá voltak erősen rendelve s inkább zavart okoztak, mintsem magyarázták volna a gyermeki fantáziának a regevilág alakjait és jeleneteit; Crane jól átgondolt részletességgel, sokszor talán felvett naivsággal, de mindig egy meseíró találékonyságával, új ötletekkel füszerezve a gyermek szeme előtt a szöveg társává, kiegészítőjévé, sőt vezetőjévé növi ki magát rajzaival. »Flora’s Feast« és »Floral Fantasy« újkori virág mythologiájában átvarázsolja az embereket virágokká s a virágokat személyekké, a valószinűség oly látszatával, hogy a hihetetlent is elhisszük neki és a csodás képzelet alkotásai egy naiv poétalélek természetes megnyilatkozásaiként hatnak.
Sokan szeretik hangsúlyozni, hogy Crane, a honnét csak lehet, mindenünnét tanúl. A praerafaelistáktól, Dürertől, japánoktól stb. Hivatásos műkritikusok eldöntötték, hogy ő nagy alkotásaiban igen kicsiny. Épp tanúlmányainak tudjuk be azt, hogy kis alkotásaiban a mi szempontunkból óriássá nő a vonalak troubadourja.
Minden illusztrált könyve egy egységes műalkotás, befejezett és kerekded egész. A hol nem szorúl a szöveg képre, ott is egy széldíszt, egy fejléczet vagy inicziálét alkalmaz, a mely összekapcsolja a lapokat s a művészi hangulatból nem engedi kizökkenni az olvasót. A czímlaptól a záróvignettáig minden érdekes és értelmes nála. Nincs elvetni való fölöslegesség, sem pótlandó hiányosság. A szoros összefüggés és harmonia azonban nemcsak a szöveg és képek közt van meg, hanem kiterjed a borítékra s könyvtáblára is. 
Crane körül egész iskola képződött. Tanítványainak egy része csak a modorát utánozta, más része azonban a mesternél is több tartalmat tudott előadni a formában. Nevezetesebbek Kate GREENAWAY és Anning BELL. Ez utóbbi köztük a legmodernebb.
Egy másik csoportja az angol művészeknek szintén közös felfogás szerint alkotja illusztráczióit, a melyhez mintaképül kizárólag a XV. és XVI. századbeli olasz fametszeteket veszi. Walter Crane-éktől ezek annyiban különböznek, hogy nem olvasztanak föl magukba oly sok oldalról jövő behatást, hanem mintaképeikhez hűen, kevés eszközzel törekszenek hatásra, keresik a fametszetszerű erőteljes vonalakat, árnyékolást és távlatot pedig majdnem seholsem alkalmaznak. Szerencsés és gazdag ornamentumaik az ily módon előállított illusztráczióval harmonikusan olvadnak a nyomtatással össze.
Ennek az archaizáló csoportnak a működése Morris tevékenységével van legszorosabb kapcsolatban. A KELMSCOTT PRESS-ben egyesültek, a melyet Morris nemzetgazdász, költő és művész egyénisége alkotott és tartott fönn. A kiváló gonddal nyomott művek, a melyek e nyomdában készültek, kézisajtó termékei s csak számozott és korlátolt példányban jelentek meg. Legmonumentálisabb kiadványai a Kelmscott Pressnek Shakespeare költeményei, More Utopiája és Chaucer ívrét nagyságú kiadása, amely BURNE JONES rajzaival látott napvilágot. Az illusztrácziók itt az emberi lélek mély érzelmeit tükröztetik vissza, árnyszerű ábrázolásban, régi formákban és szándékos naivitással előadva. Tartalmi és stilszerűségi szempontból ezek a művészek magasan Crane-ék fölött állanak. Ámbár maga Crane is egy ideig hozzájok szegődött, de azok közt a korlátok közt nem tudott oly naggyá válni mint Burne Jones-ék.
Morris nyomdászati elvei az első alkotások legjelesebbjeiből és a kéziratokból vannak levonva. Nála a szemközti oldalak összefüggése is hangsúlyozva van. A szedés és díszítés a párok arányos elhelyezésére való tekintettel készül. A széldíszek alkalmazásánál tovább megy figyelmességében, a felső és középső szalagot mindig vékonyabban tartja, a két külső és alsó széldísz rendesen szélesebb, hogy a könyvet tartó kéz a nyomtatott betűkből ne takarjon el semmit. Vagy ha a dísszel nem, akkor szélesebb margó hagyásával érvényesíti a czélszerűségi elvet. Más tekintetekben is szerkezeti módon eszközli a diszítést Morris, nála a belső szükséglet, a hasznosság jelöli ki az ékítés helyét, nagyságát és karakterét.
Burne Jonesnak kiválóbb művésztársai Laurence HOUSMANN, Selwyn IMAGE s követői közül legtöbben a birminghami illusztráló-iskolából kerültek ki, a kik közül nem egy, a régi fametszet modorában, egyéniségüktől áthatott, művészi alkotást produkál (Gaskin, Bradley, Mason).
A Walter Crane és Burne Jones csoportján kívül még egy főbb irányát különböztetjük meg a modern angol illusztrátoroknak. Az utolsó években ugyanis a Britt szigeteken Botticelli szelleme adott találkozót Hokusainak. A kora reneszánsz naiv kifejezési módja, amelybe misztikus és szimbolikus vonást is lehet beletenni egyszerre, egyesül a japánok üde dekorativ felfogásával, a melynek megoldása már naturalisztikusabb alapon nyugszik. Ez irány legjellegzetesebb képviselője Aubrey BEARDSLEY.
»Salome« és »Le Morte d’Arthur«-hoz készített illusztrácziói különösen Francziaországban és Amerikában szerzettek neki sok elismerést és híveket. Szenzácziós fekete és fehér foltjai, a mikkel magát kifejezni szokta, a dekadens művészet igazi példái. De az nem a kimerűlt dekadenczia, hanem gazdag képzeletkörű nyugtalanító, ötletes és sokszor humoros művészet. Beardsley könyvdiszei a legbensőbb harmoniával simulnak a szöveghez, még a motivumokat is a tartalomból veszi, mely néha fantasztikus és groteszk, de mindig eredeti és rekeszes zománcznak vagy intarsiának is igen jól fel lehetne használni, a mi a síkdiszítmény jellegét bizonyítja.
A japánosok, a kik az illusztráczióikkal Nietzsche szellemére emlékeztetnek, igen felszaporodtak. The Dial, The Savoy, The Quarto czímű lapjaikkal széleskörű közönséget hódítottak maguknak. Beardsley-n kívül legnagyobb művészetet fejtenek ki ez irányban William NICHOLSON, SHANNON, RICKETS, SUMNER és ROBINSON.
Amerika a könyvdiszítés terén egészen angol hatás alatt áll. Legnagyobb hírnévre tett szert művészeik közül az irodalommal is foglalkozó PENNELL és Elihu VEDDER, a ki dekorativ ábrázolási módjával és eredetiségével az előbbit is fölülmúlja. Vedder szokta rajzolni a Century Magazine czímlapjait, klasszikus példái az amerikai czímlapoknak, amelyben betű és diszítés szerves egészet képez. Howard PYLE és Will. H. BRADLEY is izmos illusztráló tehetségek.
Az amerikaiakon kívül az angol könyvdiszítés főleg Belgiumban és Hollandiában serkentett sok rokon felfogású művészt munkára. A brüsszeli RYSSELBERGHE Almanachja, Fernand KHNOPFF illusztrácziói a legnagyobb angol illusztrátorok munkáinak méltó társai.
Németországban is észlelhető az angol irány szellemében pezsdülő művészet. A hatás főleg abban nyilvánul, hogy maguknak a német művészeknek a figyelmét visszafordította az elődjeik nagy alkotásaira. – Joseph SATTLER, Otto HUPP, SEITZ, Franz STUCK illusztratív munkássága úgy tünik fel, mintha a régi német fametszők művészete állna előttünk eredeti tehetségek által megmodernizálva.
Egy másik része a német művészeknek a Biedermeyer-stilus ellen felvett harcz közben egy nagy mértékben dekoratív könyvdiszítési módot alakított ki, mely bár még kiforratlan, de máris elevenségével és modernségével a klasszikusabb természetű angol könyvillusztráczió fürge versenytársát képezi.
Eredetileg az új német irány a müncheni szeczesszióból bontakozott ki. A plakátstilus láza, felbuzdúlva a falon elért nagy sikereken, elfogta a művészeket más irányú működéseik közben is. A müncheni Jugend és Simplicissimus czímü lapok népszerűségre vezették az általuk kívül-belül használt világító színek és széles vonások kultuszát, a melynél minden részletkérdés eltörpül az erős stilizálás uralmával szemben. Első fázisában is már ez a modor sok hiveket szerzett magának. De gyöngesége hamar kitünt, kis alakú könyvekbe nagy arányokhoz való stilus nem illik. Továbbá az egész irányt veszélyezteti az a sok komolytalan művész és dilettáns, a kik oly tömegesen esküdnek a szeczesszió zászlaja alá azon jelszóval, hogy: »a kinevettetés árán is eredetinek kell lenni« s csak úgy ontják a különös és furcsa könyvdíszeket. 
A komolyabb tehetségek mérsékelt irányban fejlesztik a szeczessziót. A czímlap megmarad kis-plakátnak, a mivel már a kirakatban figyelmet hívhatni fel a műre, de a belső művészi dísz és az illusztráczió ugyanazokkal az elvekkel, csakhogy kisebb mederbe szorítva alkalmazkodik a könyvnyomtatás stilusához. E modern ízlés legművésziesebb képviselői: Melichar LECHTER, VOGELER, Peter BEHRENS, KLINGER, ECKMANN, FIDUS stb. Lapjaik a Jugenden kívül az Insel és Pan.
Egyik alcsoportját a német szeczessziónak a bécsi modern illusztrátorok képezik, Kolo MOSER, OLBRICH, KLIMT, akik különösen a Ver Sacrum czímű lap köré csoportosulnak.
A francziák a könyvdísznél semmi biztos alapra nem támaszkodnak s az illusztrácziót, csak mint a fényűzés egy nemét fogják fel. Még a japán befolyást sem dolgozták meg eléggé; igen sokat merítenek belőle, de a leglényegesebb szépségek átültetése még nem sikerült. Az olyan »objets d’art«-okat lapozgatva, mint MUCHA Princesse Ilsés, GRASSET Quatre fils d’Aymon, Jerome DOUCET Contes de Haute-Lisse, Octave UZANNE Nouvelle Bibliopolis (a mely kizárólag a könyvdísz kedvéért szerkesztődött) és más hasonló kiadványokat, csodálkoznunk kell azok egyoldalúságain. Az illusztrativ rész gazdagsága mellett a nyomás, betűk, kötés, papir, szóval a könyv művészi hatásának többi eszközei végtelen elhanyagoltságot árulnak el. Grasset Quatre fils d’Aymonhoz készült illusztrácziója tudományos archaeologián alapszik, a poétikus érzés szerencsésen van belevegyítve és egy-egy oldal kompozicziója mintaszerűnek mondható, mindezek daczára összhatása nem kielégítő, a sovány tipusú betűkhöz a rajz alkalmazása nehézkes, a szedés vizenyős voltát pedig a szinezés túlkiabálja. Francziaországban ez idő szerint még nincs meg a könyvdiszítés iparművészete, csak művészek vannak, a kik illusztrálással foglalkoznak.
Magyarországra áttérve, szomorúan tapasztaljuk, hogy nálunk ma még elegendő művészi erő sincs lekötve a könyv diszítéséhez. A kik foglalkoznak vele, azt csak mellékesen teszik és jobbára vázlatokat vagy monumentális alkotások morzsáiból nyújtanak. Hiányzanak a művészeket serkentő és fizető vállalatok. Illusztrált folyóiratok nélkül nincs alkalma a művészeknek tehetségüket az illusztrálásban csiszolni, a nélkül azt az időt, a mit könyvdíszek tervezésére fordítanak, csak elfecsérlik. A művészileg illusztrált lapokban ismerkednek meg egymással a költő, a közönség, a rajzoló, nyomdász és kiadó s csak ezek barátkozása után lehet csak szó a könyvnyomtatás és könyvdiszítés iparművészetéről.
Előnyösen ismert neveink már is vannak azért e téren, HÁRY, HEGEDŰS, GARAY, DÖRRE, NEOGRÁDY, KIMNACH, GORÓ, MÜHLBECK, CSERNA, PATAKY stb. De tehetségüknek még nem jutott elég tér, valamint még soknak nem, a kik pedig már itt-ott sok biztató reménnyel kisérleteztek.
Egyedül ZICHY birt a tökéletes alkotás magaslatára emelkedni. Elragadó ábrázolási módjáról, erős realizmusáról, gazdag képzelőerejéről és bravúros technikájáról nem szólva csak azt a benső kapcsolatot állítjuk mintaképűl, mely pl. Arany balladáinál a kép és a szöveg közt mutatkozik. Az illusztrátor itt költő-társ. És a művész az egységességet a tartalmon kívül a külső megjelenési formára is kiterjeszti; érezte, hogy rajza nem alkalmazható a nyomtatás stilusához, s azért írta le mindjárt maga a szöveget öreges betűivel hozzá. Ahol pedig ezt nem tehette – az Ember Tragédiájánál – nem illusztrácziót ád, hanem mellékletként kisérőképet.
A magyar illusztrátorok helyes irányú munkálkodását az első képes Petőfi-kiadásnál és az Osztrák-Magyar Monarchia írásban és képben czímű műnél leljük fel először. Azóta azokon kívül körülbelül az a divat kapott lábra, hogy valamint első illusztrácziók az olvasni nem tudók kedvéért készültek, úgy a mostaniak az olvasni nem akarók számára. Az illusztrálás abban a fokban történik csak, a mennyi egy olyan személyt kielégíthet, a ki csak átlapozza a könyvet. A mi festőink közül sokan számítanak erre és jóformán maguk sem hatolnak a szöveg mélyére. Sajnos, ezt látjuk nemcsak az alkalmi sajtótermékeknél, vagy úgynevezett »ajándék-irodalomnál«, hanem nagy íróink díszkiadásainál is sokszor. Azt hisszük, a most alakúlt Grafikai Egyesület tevékenysége üdvös hatással lesz a jövőben a könyvdiszítés fejlődésére.
Külön említést érdemelnek stilszerűségükért és ízlést terjesztő hatásukért a Magyar Iparművészet, Magyar Történeti Életrajzok és Magyar Műkincsek czímű kiadványok, melyek bár szakemberek számára készülnek, de a régi és modern magyar illusztrativ anyag közlésével legtanulságosabb kincsestárai a magyar könyvdiszítésnek.
Ha visszapillantunk az illusztráczió röviden érintett technikai fejlődésére, látjuk, hogy a könyvnyomtatásnál először a fametszet játszik szerepet, majd pedig a rézlap. Mindkét technikánál a szöveget kisérő kép vonalas ábrázolással állíttatik elő. A XVIII. század óta azonban egy újabb irány észlelhető a grafikai művészetekben, t. i. a vonalak helyett a tónusokban való kifejezési módra való törekvés, mely kezdődött az aquatinta eljáráson és legújabb fejlődésében a modern litografiában nyeri betetőzését. A fametszet leveti e közben karakterét és tónusos fametszetté válik, a melynek divatja mellett azonban a fotomechanikai sokszorosítási módok diadalmasan vonulnak be a nyomtatott könyvbe, hűen visszaadván vonalas, tónusos, sőt szines kompozicziókat is.
Tagadhatatlan, hogy ez az óriási fejlődése a sokszorosítási technikáknak a tudomány és a kultura szempontjából méltán vetekszik magával a könyvnyomtatás találmányával, kérdés azonban, hogy művészetileg is haladást jelent-e?
A mindenféle ábrázolásoknak könnyű szerrel való reprodukálásának előnye nem mindig előnye egyszersmind a grafikai művészeteknek is. Az őszinteség rovására sokszor előtérbe lép a szurrogatum. A fejlettség mellett nagy a kisértés arra, hogy a technikák elrejtessenek. Épp azért a művészetnek a modern sokszorosítási eljárások mellett az felel meg, ha a technika a saját karakterét domborítja ki, pl. elvetendő minden könyvnél az a sokszorosítási ügyeskedés, melynél úgy néz ki az illusztráczió, mintha nem is nyomdászati úton állíttatott volna elő, mint a hogy a sokszorosító művészetek közül kivettetett az olajnyomás.
A technika hangsúlyozása mellett fontos szerepet játszik a művész alkotásának czéltudatossága, a melynél fogva az illusztráczióban is kifejezi a kapcsolatot a nyomdászathoz. E kérdés legnehezebb része a tónusok alkalmazása. A ma közönségesen használt illusztrácziók java része kerüli a vonalak nyelvét és mindent tónusokban szeret kifejezni. A nyomtatás betűi pedig nem egyebek, mint fekete rajzok, a melyek mellett a tónusos képek csomósaknak, foltosaknak tünnek fel. Ha tehát a könyvben összhangot akarunk létesíteni, akkor az illusztrácziónak a könyvhöz megfelelően kell alkalmazkodni, figyelemmel kell lennie a szövegen kívül a betűkre, a sorra, a színre, a nagyságra, sőt a szemközti oldalra is. Az angol és amerikai könyvillusztráczió épp alkalmazkodásának köszönheti bámulatos fellendülését.
Természetesen a művészi alkotás mindig művészi marad, ha mint könyvdísz nem is állja meg helyét; és viszont mindenféle dekorativ modorban összeütött kompoziczió nem felel meg az iparművészetnek, ha a művészetnek nem.
Az alkalmazott művészet magasabb valami, mint a nagy művészet morzsája. A vázlatok és monumentális alkotásoknak indult részletek alkalmazása igazi értelemben vett illusztráczió helyett nem helyes eljárás, mert eltekintve attól, hogy ezek élvezetéhez külön műértelem kell, az ilynemű kisérlettel az illusztráló művész mindig távolodik a szövegtől, sőt legtöbbször egyszerűen betolakodik az író és olvasó közé. Elterpeszkedik s a helyett, hogy belevilágítana a homályos részletekbe vagy hangulatokba sodorná a könyvolvasót, még inkább zavarja és kínozza.
Ennek ellentéte sem kivánatos azonban, hogy t. i. az illusztráczió szigorúan ragaszkodjék a szöveghez vagy esetleg szószerint tolmácsolja az írót. Senki sem szereti, ha mindent a szájába rágnak. Így az illusztrátornak is vigyázni kell, nehogy rabszolga módra jelenítse meg az író ötletét. Mert ha semmi kitalálni, elképzelni valója nem marad az olvasónak, könnyen elveszti érdeklődését. Meg kell hagyni a publikumnak a saját fantáziájában való gyönyörködés élvezetét. Ilyen esetekben többet ér a jól felfogott ornamentika, a rosszúl képzett figurális dísznél. 

IV.
A könyvkötés is jelentős részét képezi a könyvdiszítés iparművészetének. Ha valami megérdemli a külső kiállítás gondosságát és művésziességét, akkor a könyv az, mely letéteményese a gondolatoknak, a haladásnak, a tudásnak, szóval a kulturának. A történelemben sok példát találunk rá, hogy amikor szerették a könyveket, akkor annak külsőjére gazdag anyagokat és kiváló művészi erőt áldoztak, kétségkívül a belső tartalom iránti becsülés jeléül.
Már jelen időszámításunk első századában voltak könyvtáblák a tekercsekben őrizett papyruskéziratok mellett, a melyek azonban egyszerű fatokok voltak inkább és megközelítőleg sem fedezik azt a fogalmat, a mit ma közönségesen a könyvtábla alatt értünk. Tulajdonképeni mintaképül a könyvnek kemény táblák közti megőrzésére a római diptichonok szolgáltak, mint a minők a verespataki aranybányákban is nagy számmal ránkmaradtak. Az a korban használt viaszirásnak két lap szolgált védelműl, esetleg (triptichon) több is, s a külső fa- vagy érczboríték rendesen domború dísszel volt ellátva. Az első keresztény egyházi könyvek készítői ezeket utánozták, a mely körülmény igen figyelemre méltó, mert a római mintakép plasztikussága adja meg ennélfogva a legrégibb könyvtáblák stiljét. A könyv külseje nem síkdiszítmény, hanem arany s ezüst ötvösmunka, csontfaragvány, zománcz és drágakövekkel kirakott plasztikus kompoziczió volt. 
Valamint a kézirás, úgy a plasztikus könyvtábla is a XII. században érte el legmagasabb fejlettségi fokát, e korban volt legpompázóbb; a misekönyvek és szentírások arany és drágakövek, ezüst és elefántcsont alkalmazásával falukat értek; a drága anyagnak természetesen feldolgozása is hasonló művésziességgel történt. Innét kezdve mindinkább egyszerűsödött. A bőr alkalmazásával pedig egyszerre a síkdiszítmény jellegét ölté magára s csak a sarokveretekkel, kapcsokkal és védőgombokkal őrzött meg valamit a domború ékítési mód hajdani gazdagságából.
A fém és a bőr egyenletes használata mutatja a legszebb arányokat a könyvkötésnél. A fém csakis a czélszerűségi kivánalmaknak megfelelőleg lép fel ott, a hol védő szerepet játszhatik a könyvvel szemben, a bőr ellenben a czélszerűség mellett kinálkozóbb anyag volt a dísz alkalmazására.
Már a XIV. és XV. században a bőrkötést háromféle módon munkálták meg, a metszés, ponczolás és vaknyomás által. Ezek az eljárások, illetve technikák a bőrtáblák anyagának természetéből keletkeztek s azáltal, hogy a sík és domború diszítés vegyes befogadására is alkalmasak voltak, mintegy átmenetűl szolgáltak az egész plasztikus stilből, a későbbi nagy művészi erővel kultivált dekorativ síkdiszítményű könyvtáblákhoz.
A bőrmetszésnél egy egyszerű késsel vágták be gyöngéden a bőr felületébe a diszítés vonalait. A ponczoló vas nyomán pedig a csillagos vagy kúpos minták sűrű egymás mellé való verésével szemcsés háttér és sík keletkezett.
A vaknyomás melegített fémmel történt, amely által fényesebb tónusú mélyedés származik a könyvtáblán. Ez az eljárás is sok technikai és művészeti tudást igényelt, mert a rajzot részletenkint kellett alkalmazni. Egyszerűbb volt ugyan az egész ékítmény dúczát egyszerre kimetszeni és egy préseléssel a kötésre nyomni, de művészietlenebb is. Szabad kézzel mindig egyénibb és változatosabb könyvtáblák jönnek létre, mint gépi munkával.
A könyvnyomtatás feltalálása nem sok hatással volt a könyvkötészetre. Vaknyomás helyett nyomdafestékkel szinezett benyomatot készítettek ugyan, de egyébként technikailag a könyv kötése teljesen kifejlett volt a nyomdászat feltünésekor. Sőt a művészet szinvonala a túlságos mértékben szapora könyvtermelés folytán még csökkent, nem lehetett annyi gondot fordítani a kötésre, mint a kéziratok korában. A könyvnyomtatás ennélfogva inkább ipari, mint iparművészeti lendületet adott a könyvkötészetnek. Csak később kárpótolták a régi díszek elmaradását a könyvek belsejéből kiáradt gazdag dekoráló elemek. Cranach, Holbein, Peter Flötner könyvdíszeinek hatásai világosan észlelhetők a könyvtáblán is.
A XV. század végére egy új stilusa a könyvkötészetnek lépett fel, a melynek mintaszerű remekei Mátyás király számára készültek. 
A drága kéziratokból álló könyvtárt dicső királyunk oly kötésekkel látta el, a mely a belső dísszel a legnagyobb összhangzásban volt s az olasz fejedelmek példájára a külső táblákat egy más könyvtáréval össze nem téveszthető formákban terveztette. Valószinüleg keletről hozott munkásokkal az aranynyomást és a keleti motivumok használatát alkalmaztatta, a mely alapját képezi a Korvina-stilnek. 
Ráth György leírása ezekről így szól: »A felhasznált bőr simított s pedig leginkább sötét-vörös maroquin, melyet, úgy hiszem, itthon cserzettek, mert magvasabb és vastagabb, mint a Marokkóból importált kecskebőr. A kódexek mindkét táblája többnyire egyforma díszű, csakhogy az alsó táblán legfelül az első keretbe a munka czímét verzális aranybetűkkel nyomták.«
 »E táblákon rendszerint párhuzamos vonalakból két külső keretet alakítottak, melyeknek elsejében egy, arányos távolságokban csokorszerűen kiszökellő gyöngysor vonul végig. A második keret felül és alul tetemesen szélesb, mint oldalt, a mi által kivétlenűl hosszúkás formátumú kéziratoknál a belső mező szabályosabbá válik. Ezt a keretet paszomántszerű fonadék tölti be, melynek előállítására csupán három apró bélyeget használtak.«
A belső mező diszítésének bélyegei: egy szfinx, két levélből fejlődő kehely, egy kisebb váza, különböző virágok, levelek, palmetta, rozetták, ökörszem és néhány apró ékítmény, beleértve a fonadék összeállításánál használt zsinórdarabokat. A lendületes vonalak közt e keleti és reneszánsz motivumok ritmikusan és egyenletesen szétszórva rendeztettek el.
Mindezeket kéziaranyozással állították elő, a mely tulajdonképen a vaknyomásnak oda módosítása, hogy a festék helyett különféle ragasztó szerekkel megkötött aranyat préselnek a bőrre, a mi által a diszítő elemek az arany szinében jelennek meg. Valószinűleg arab és perzsa eredetű a bőr ilyetén megmunkálásának technikája és Velencze utján jutott Mátyás udvarába. Kersten a Korvin-kötés több mintáját és elrendezési formáját fellelte a düsszeldorfi múzeumban őrzött arab kötéseken.
A Korvin-kódexek arisztokratikus diszítési módját, a kézi aranyozást a demokratikus nyomtatott könyvhöz ALDO MANUZIO alkalmazta, a kinek kapkodott művei révén a stílus egész Európában elterjedt. Az általa használt díszek is jobbára arabeszkek, de ő már a nyomdadíszekből is sokat átvitt a könyv külsejére.
Azoknak a művészeknek neveit, a kik a Korvin-kódexek és Aldinák kötését tovább fejlesztették, nem ismerjük. Ellenben azokról a műbarátokról többet tudunk, a kik a maguk ízlésének megfelelőleg költséget nem kimélve készíttettek kötéseket. Ilyen volt Olaszországban Thomas MAJOLI és Francziaországban Jean GROLIER.
E két könyvbarát kötésének hasonlósága közös forrásra enged következtetni. Tényleg Grolier hosszabb ideig tartózkodott Olaszországban és onnét ültette át a diszítő motivumokat Francziaországba. Sokan azt állítják, hogy maga tervezte kötéseit. Mind Grolier, mind Majoli könyvtábláit a sík felületen egyenletesen és szép hajlásokkal elhelyezett aranyszélű szallagok jellemzik, a melyek közt szabadabb elrendezéssel bujkálnak kis ágacskák, lombok és levelek. 
Grolier és Majoli után következik a könyvkötés művészetének történetében TORY és CANEVARI, a kik ha tovább nem is fejlesztették, de meg tudták tartani ugyanazon a fokon, mint nagynevű elődjeik. 
Francziaország hálás talaja volt a könyvkötés művészetének. A könyveknek a mi nagy reneszánsz fejedelmünk kora után ott voltak legtöbb barátai. De THOU könyvei, melyeket EVE kötött, új motivumokkal gazdagították a könyvtábla ékítményeit avval, hogy mérsékelten a naturalizmus felé hajoltak. Sok rokonságot mutatnak ezekkel a LE GASCON-féle – vagy mint újabb kutatók mondják a Florimond BADIER-féle – kötések, a melyek hatása igen nagy körre kiterjedt volt. Jellemző mintái voltak a pontozó ábrák, a spirálisba csavarodott szőlőbajusz-szerű díszek (fanfare) és más keleti eredetre valló ornamentumok; technikailag pedig a vasművesség e korbeli ékítésével egyeznek meg. Általában a vonatkozás a bőr és vas czifrázásánál igen nagy. Mind a két iparművészeti ág együtt is gyöngült el a XVII. század végén.
A Gascon-Badier-stilt követte a csipke-stil, a mely a ruházkodásnál felkapott csipkedíszt vette mintául. A művészet hanyatlása a könyvtáblákon nyilvánvalólag bekövetkezett ez által, a komoly kompozicziók helyét apró részletezések foglalták el. Még inkább lefokozódott a XVIII. század folyamán a tapétaszerű mustrák és a rokokó ellágyult díszeinek alkalmazása folytán.
A múlt század elejéről nincs mit mondanunk s a közepén is csak itt-ott kezdenek már elhanyagolt technikákat újra gyakorolni. Az igazi művészet az utolsó évtizedekben éled fel ismét a könyvtáblákon. Az iparművészet modern reneszánsza a könyv külsejét sem hagyta érintetlenül és ma már kiváló művészek önálló tervezeteket készítenek a könyvkötők számára. 
COBDEN-SANDERSON, WALTER CRANE és MORRIS neveivel találkozunk az első tevékenységnél, a mely a könyvkötés modernizálására irányul. Angliában e műiparág népszerűsítésén és fejlesztésén külön egyesület fáradozik, a melynek pályázatain és kiállításain a bőrkötésen kívül a papir- és kalikóvászon kötés is nagy szerepet játszik.
GLEESON WHITE adta meg stilusát a modern, gyárilag sokszorosítható könyvtábla-dísznek. Angolországban ugyanis többnyire kötve jelenik meg a könyv, de csak olyan könnyed kötésben, a melyet a műbarát esetleg felcserélhet izlésének és gazdagságának megfelelő másikkal. A géppel készült tábla inkább nyomdászati termék, a mely természetesen mindig mögötte áll a kézimunkával készített művészi könyvtáblának. Mindazonáltal művészeti finomságokat gépi produktumokkal is lehet előállítani. Gleeson White épp erre tanít. A gyártásra alkalmas tervezésnél nincs megkötve a művész keze, oly szabadon alkalmazhatja a vonalakat és szineket, mint bármely más grafikai sokszorosításnál. Ezt az előnyt White mindig arra használta fel, hogy lehetőleg visszatükrözi a könyv tartalmának szellemét a szabadon megtervezett könyvtábladísszel. Például szolgálhat erre nézve Burne Joneshoz készült kötése, a melynek tüskés változata nagyban egyezik a művész aszkéta felfogásával.
A vászonkötés használata mindinkább terjed, a legmodernebb művészek is annak számára terveznek díszt. Körülbelül azok foglalkoznak evvel, a kik a könyv belső művészetével, tehát az illusztrátorok. CRANE az ő szigorúan dekorativ modorában nem elégszik meg csak az ornamentikával, mindig a könyv tartalmára jellemző alakot és részleteket is rajzol a külsőre, esetleg színfoltokban fejezi ki magát, csak nem annyi túlzással, mint a plakátstílusban (Floral Fantasy). NICHOLSON, ROBINSON, BRADLEY, RHEAD szintén előszeretettel alkotnak illusztratív könyvtáblákat.
Ellenben Gleeson Whitnek sokkal több a híve, a kik csak kisebb vonatkozásokkal kapcsolják kompoziczióikat a könyv tartalmához. White után Laurence HOUSMAN a legelőkelőbb; színeket nem igen alkalmaz, préselt arany-ornamentumai ritmikus ismétlődésével kelt művészi hatást. Csak diszítő elemeket alkalmaznak továbbá Cobden SANDERSON, Talvin MORRIS, Granville FELL, DAY, ZAEHNSDORFF stb.
Egy harmadik csoportja a művészeknek, a kik a régieskedéssel és kezdetlegességgel csaknem hivalkodnak, a reliefszerű könyvtáblákkal is megpróbálkoznak, a minők a kereszténység első századaiban voltak divatosak. A misztikusok közé tartozó MACDONALD család, TRAQUAIR, JOCKEL e csoport legismertebb nevei.
A francziáknál Grolier szelleme nem aludt ki teljesen, az ő modorában még mindig sokan dolgoznak. Azonkívül náluk a japánok hatása jut legnagyobb mértékben kifejezésre a könyvtáblákon. Ennek daczára is azonban WIENER, CUZIN, AURIOL, de FEURE alkotásai igazi franczia alkotások, sok közülök valóságos »Objets d’art«. 
Eredetiséggel dicsekedhetnek a belgák könyvtáblái, melyeknek stilusát náluk, úgy látszik, Henry VAN DE VELDE művészi egyénisége adta meg. Utána említendő még CLASSEN. Sok művészi értéket nyújtanak még e nemű alkotásoknál az éjszaki kis nemzetek: dánok, svédek, norvégek és finnek. A párisi kiállításon BINDESBÖLL és TEGNER tünt fel közülök. A kopenhágai »Forening for boghaandvaerk« készítményei a művelt világ összes könyvbarátainak becsülését kivivták maguknak.
A németek a könyvkötészetben még nem jutottak mintaképeiknek, az angoloknak magaslatára. Paul ADAM, KERSTEN, BERLEPSCH-VALENDAS és néhány festő művészetében mindazonáltal már sok a figyelemre méltó. Az osztrákok két művésze, HOFFMANN és MOSER foglalkozott eddig a könyvtábla-dísz tervezésével. ZICHLARZ, a műiparos, talán még kiválóbbat produkált, mint a művészek.
Hazánkban modern szellemben igen kevés könyvtábla készült. Még mindig előszeretettel utánozzuk a külföldet. A legújabb kötött könyveink is idegen művészek tervezeteivel jelentek meg. A »Száz év a magyar művészet történetéből« czímű munka Housman-másolat, egy kissé elnyomorított betűkkel súlyosbítva. Szabolcska legújabb verskötete Caspari német művész tervezetébe öltözködve vonúl a magyar családok asztalára stb. stb. Pedig egy pár jeles erőnk e téren is van. HORTI Pál, az ismeretes művész nem egy sikerült könyvtáblát alkotott már. MÁRKUS Géza, felírásait leszámítva, szintén izléses kompozicziókkal tünik fel. HEGEDÜS László, RINTEL Géza, (a ki a párisi kiállítás katalogusára hirdetett pályázatnál kötéstervezetével az első díjat nyerte el,) NAGY Lázár és NAGY Sándor, HELBING Ferencz, FÖRK Ernő, BUGÁT Imre e téren az ismertebb nevek.
A XIX. század azon szokása, hogy mindenben a régibb mintákat utánozta, szünő félben van. A könyvkötés művészete mindinkább kezd igazodni és simulni a mai izléshez. Szerencse az is, hogy nemcsak építészek foglalkoznak ilynemű tervezetekkel, hanem festők és képzett iparosok, a kiknek több érzékük van egyrészt a síkdiszítmény megoldásaihoz, másrészt a technikai előnyök kihasználásához.
A könyvtábla a lapok épségben tartására, megőrzésére szolgál. S minthogy a lapok sík fölülettel birnak, a táblának is ez irányban van védő jelentősége. Azaz tökéletesen elég czélszerűségi szempontból, ha a könyvtábla díszítése síkdiszítmény és mélyebb jelentősége egyáltalán nincs a könyvek kötésénél alkalmazni az en miniature homlokzatokat vagy menyezeteket. A plasztikus és kiálló részek a könyvtáblán fölösleges terhek, kivéve a sarokvasat, védőgombot és kapcsot, a melyek azonban szintén nélkülözhetők; a belső szükséglet kivánalma kizárólag a síkdiszítményre mutat. Láttuk, hogy a perzsa és arab diszítmények mily elterjedtekké váltak s mily sokáig dominálták a könyv külső diszítését, kétségtelen, hogy erre csak síkdiszítmény-jellegük tette képessé. S a modern kompozicziók is akkor versenyezhetnek sikerrel a régi könyvtáblákkal, ha a sík felület jellegéhez simúlnak. E tekintetben mindig hálásaknak kell lennünk a japánok iránt: az ő művészetük adta meg az első impulzust a múlttal való szakításra és egy önállóbb könyvkötési stilus kialakítására.
Mint mondottuk, kétféle irányát különböztetjük meg a könyvtábla diszítési módjának. Vannak olyanok, a kik vonatkozásokat, kapcsolatokat hoznak létre a külső ékítmény és a belső tartalom között. Egy más része a művészeknek pedig, tekintet nélkül a szöveg jellegére, a tábla felületét csak a szemnek kellemessé tétele czélzatával ornamentálja. Az elsők túlléphetik a határt, ha az illusztrátor szerepét bitorolják, a második csoport meg könnyen unalmassá és értelmetlenné válhat.
E kérdésnél is a tábla szerepe a döntő. A könyvfedél jelentőségét attól a könyvtől nyeri, a melynek védelmül szolgál, természetes tehát, ha ezt a viszonyt kifejezésre juttatja, a védőszerep hangsúlyozása mellett és a dekorálással bevezető hangulatot kelt a könyv tartalmához. Egyébiránt a könyvkötésnél a művészet és a tartalom összekapcsolásán kívül érvényesülhet még a könyv tulajdonosával vagy közönségével való viszony is.
A művésziesség azonban mindenekelőtt a technikai előállítás tökéletességétől függ, mint az iparművészeti ágakban általában. A könyvtáblánál is a dísz alkalmazása magában nem biztosítja a művészi hatást; ha a »corps d’ouvrage« nem szolid, nem kifogástalan, akkor a legdúsabb aranyozás is csak czifrálkodás.
A könyvkötéssel kapcsolatban még a kötésnél szereplő belső táblaborító papírról (előzékpapírról) is meg kell emlékeznünk, a mely mint: egy átmenetet képez színhatásában és védő hivatásával a kötés kemény táblája- és a lapokból álló szöveg közt. Jelentősége e borítópapírnak annyiban van, hogy nemcsak óvja a könyv lapjait, színes és fényezett felülete nem lévén kényes, az elpiszkolódástól, hanem határozott czélja a könyv felöltöztetésénél még a diszítés is. Mindezeknél fogva tehát a könyv és a művészet kapcsolatának tárgyalásánál a belső táblaborító papírt sem hagyhatjuk figyelmen kívül.
Az előzékpapír használata a XVII. században lépett fel először. A könyvkötők kezükkel, fésűvel vagy kefével úgynevezett »felhős« papírt készítettek, a mely eleinte csak primitív művészkedésre adott alkalmat. A kartonnyomatok és a papírtapéták fellendülésével azonban az előzékpapír művésziesebbé válik, átvévén azoknak diszítő elemeit. Az igazi stílusa pedig a felhős-papír továbbfejlesztésével alakúl ki, a midőn színeket alkalmaznak és divatba hozzák a márványozott papírt, mely eleinte ragaszkodik a márvány és gránit-félék mintáihoz, később azonban szabad szárnyalású szeszélyes és változatos formákba csap át.
Az »empire«-nak nevezett stil hoz legtöbb változatot a belső könyvtáblapapír diszítésénél létre, míg aztán a XIX-ik század egy pár művészietlen tizedében egész a szövetmustrák szolgai utánzásába merül az e téren működő iparművészek tevékenysége.
A múlt század vége felé részint az »uni papier« elnevezésű egytónusú előzékpapír, részint pedig a brokátot utánzó volt használatban. A legújabb időkben pedig az iparművészeti tervezetekhez lekötött művészi erők nem vetették meg azt a feladatot sem, a mellyel a könyvtáblát borító papír megkomponálása jár. Sőt azt látjuk, hogy az illusztrátorok és könyvtábla tervezők java része előzékpapírt is rajzolt.
Talán a művészi kedvtelés kielégítésének szabadsága az, a mi sokakat vonzott e nemű alkotásokhoz. Annak az általános szabálynak keretén belül, hogy t. i. az előzékpapír óvjon, diszítsen és átmenetet képezzen a kötéstől a lapokra, szabad tere nyílik ugyanis a művésznek fantáziája szabad szárnyalását követni.
Az angol előzékpapír tervezők legjelesebbjei – MORRIS, CRANE, Gleeson WITHE – mintaképül ajánlható rajzokat készítettek e czélra. Többnyire nem általános használatra valók előzékpapírjaik, hanem egy-egy meghatározott műhöz készítvék, sokszor a tartalomnak megfelelő hangulatot tükröztetnek vissza, vidámságot, bánatot, szerelmet stb. fejeznek ki; nem egyszer pedig csaknem illusztrálásra vállalkoznak.
Utánok a dánok táblaborító papírjai érdemelnek figyelmet (BINDESBÖLL, ANKER KYSTER) és a németek is több s kevesebb szerencsével igyekeznek felkarolni ezt az elhanyagolt iparágat. Nálunk HORTI Pál és SPIEGEL Frigyes foglalkoznak művészi előzékpapír tervezésével. Általában azonban még koránt sincs kellő mértékben kiaknázva a belső táblaborító papír művészi oldala. E tekintetben talán érdemes volna a japánok síkdiszítő művészetére több figyelmet fordítani. A stilizálásnak az a bámulatos könnyedsége, a mivel a japánok a látható világ tárgyait diszítő elemekké átvarázsolják, különösen előnyös alkalmazásra találhatna a papír dekorálásánál. A japánok fametszeteikkel is tudnak tisztán ornamentálisan hatni, tárgyakúl választván a tenger hullámfodrait, a bájos cseresznyevirágot, fürge halak úszását, hulló hópelyheket stb. stb.
***
Befejezésül néhány szóval említést teszünk még azokról a túlzásokról, a melyek a könyvnyomtatás és könyvdiszítés iparművészeténél elő szoktak fordúlni. Sokszor lehet látni a szegényes ízléstelenség ellentéteképen, hogy az iparművészet nagyon is gazdagon való alkalmazása is, mily viszásságokat szül.
Az első eset az, midőn a mesterember az író fölé kerekedik. Midőn becsesebbé válik a forma, mint a tartalom s a külső hatások hajhászása által a szurrogátum hódít tért magának. A szöveg belefúl a nyomdadíszbe, a törékeny és krétázott papír aranyozott vágással parádézik érdemetlenül, a vörös marokkói kötést pedig egyszerű vászon vagy papiros imitálja, mely azért azonban telisteli van nyomva aranyozott dísszel. Mindezek és ilyes-fajták elvetendő üres czifrálkodások.
A második eset az, ha a könyv diszítőjévé szegődő művész csap át a szertelenségekbe. Elhalmoz mindent buján keresett ékítményeivel, és különös felfogású illusztráczióival ráczáfol a könyv szerzőjére. Féktelenségében az ilyen művészt csak egy czél vezérli, hogy a közönségnek tessék. Arra számít, hogy a mai ember szigorú törvények közt él, a legkülönfélébb foglalkozási ágak csaknem perczekre vannak szabályozva. S minthogy a művészettől legtöbben csak szórakozást és élvezetet várnak, a mindennapi foglalkozással, munkakörrel ellentétben, ennél is minden szabatosság és mértékletesség fárasztó, csak az tetszik könyvdisznek is, a mi nem kiván megfontolást és feltünő voltával vásárlásra ingerli a közönséget.
Igy fenyegeti a szép könyvet a mesterember és a művész, kiknek harmonikus munkája pedig a legtökéletesebb alkotásra képes, ha külön-külön túlzásokra nem ragadtatják magukat
Ezeknek mérséklése, sőt irányítása egy megállapodott közös ízléssel biró közönségtől függ, a kinek a vágyait kielégíteni versenyez egymással az író, iparos és művész. S éppen ezért mindazoknak, a kiknek a könyvhöz közük van, ismerni kell a módozatokat és csapásokat, melyeknek utján a szép könyv létrejön, mert a közönség, az író, a művész és az iparos egyöntetű összehatásában valósúl meg e téren az általános műveltség és szellemi haladás. Igy képezi a könyvnyomtatás és könyvdiszítés iparművészete is a kulturális élet egyik kérdését.