MAGYAR KÖNYVNYOMTATÁS
GYAKORLATI OKTATÓ FÜZETEK A KÖNYVNYOMTATÁS 
MINDEN ÁGAZATA SZÁMÁRA
SZERKESZTI AUGENFELD M. MIKSA
II–III. FÜZET 
(JULIUS-AUGUSZTUS)

MIT KELL A KÖNYVNYOMTATÓNAK 
RAJZOLNI TUDNI

II.
A SZABADKÉZI RAJZ

KIVÁLÓ SZAKFÉRFIAK NYOMÁN ÖSSZEÁLLITOTTA ÉS IRTA
BUTKOVSZKY BERTALAN

URÁNIA KÖNYVNYOMDA
BUDAPEST

TARTALOM
1. Bevezetés
2. A rajzoló eszközök és azok mikénti használata
3. A szabadkézi rajz minták és természet után; 
    különös tekintettel a könyvnyomtatásra
a) Az ékitményes rajz
b) A szinharmónia
c) A stilizálás és a diszitmény tervezése
4. A testek után való rajzolástan
5. A távlattan
a) Lineáris perspektiva
b) Az árnyékolás perspektivája
6. A természet után való rajzolás
7. A figurális rajz
8. Befejezés

Midőn szerkesztő-szaktársunk megtisztelő felszólitására arra vállalkoztam, hogy a szabadkézi rajzról ezen értekezésemet megirjam, számot vetettem először azzal, hogy szaktársaim szives elnézésével találkozom, ha kivánalmaiknak nem ugy felelnék meg, mint ahogy azt elvárták; másodszor, hogy könyvnyomtatókkal kell megértetnem a rajztudás azon elveit, melyekre általánosságban szükségük van.
A módszert, mellyel megismertetni vélem a szaktársak ama részét, akik ezen kiadványok iránt érdeklődnek, oly alapra fektettem, melyből kiindulva, bárki is könnyen elsajátithatja a szabadkézi rajznak azon ágazatát, amely tudásának, valamint érzékének legjobban megfelel.
Ezért ezen értekezésemet, melynek főbb részeit elsőrendü szakerők munkáiból meritettem, ugy osztottam be fejezetekre, hogy azok mindegyike magában is egy-egy önálló dolgot képez, és pedig:
1. Bevezetés.
2. A rajzoló eszközök és azok mikénti használata.
3. A szabadkézi rajz, minták és természet után; különös tekintettel a könyvnyomtatásra: a) Az ékitményes rajz. b) A szinharmónia. c) A stilizálás és a diszitmény tervezése.
4. A testek után való rajzolástan.
5. A távlattan. – a) Lineáris perspektiva. b) Az árnyékolás perspektivája.
6. A természet után való rajzolás.
7. A figurális rajz.
8. Befejezés.
A sorrendet ezzel ugy alkottam meg, hogy az szoros egymásutánban van hivatva tárgyalni mindazon eseteket, melyekre minden rajzolni vágyó szaktársnak ma már szüksége van.
Ezért kérem, hogy ezen szerény munkámat – melyet odaadással ajánlok kezdő szaktársaimnak – fogadják szeretettel s igyekezzenek bebizonyitani azt, hogy a magyar könyvnyomtató tanulási vágya mindenkor csak az – akaraton mulott.

1. Bevezetés
A XX. századbeli könyvnyomtatótól a reánehezedő sulyos gazdasági viszonyok megkövetelik azt, hogy szakmájában egész ember legyen. S ez a késztető körülmény, amilyen hátrányos anyagilag, épp oly hasznos erkölcsileg. Mert tudva van, hogy mig a jobb mód mellett csak igen ritkán törekszünk valamely magasabb czél felé, addig szegényes viszonyaink erre egyenesen kényszeritenek. S ez magyarázza meg azt az előnyt, mely sok esetben a vagyontalant már magában véve is fél tudóssá teheti.
Az élet mezején nyert tapasztalásaimból számos példával illusztrálhatnám fenti állitásomat, de mivel az ehhez hasonló esetek ma már oly gyakoriak, hogy csak annak a figyelmét kerülik el, aki egyáltalán nem óhajt felőle tudni, csak azért kivántam bevezetésem élén megemliteni, hogy bebizonyitsam azt, miszerint a zseniálitás azok agyában csak ritkán születik meg, akiknek a czél kiviteléhez a megfelelő anyagiak rendelkezésükre állanak. S ebben a nehéz küzdelemben mi könyvnyomtatók is rá vagyunk utalva arra, hogy ne csak a szekrény mellett megtanultakkal álljunk ellent a sorsnak, hanem – mint komoly egyének – más téren is foglalkozzunk. Hangsulyoznom kell, hogy más téren is. Hiszen közismert dolog, hogy egy pár évtizeddel ezelőtt még nem volt szüksége a könyvnyomtatónak azoknak a gombamódra felszaporodott mellékágazatoknak elsajátitására, melyek mindegyike ma már – ugyszólván – kötelező. S igy, más téren való haladás is csak természetes következménye lehet annak a fejlődésnek, mely a mai kor könyvnyomtatását jellemzi.
Ez a sasszárnyakon való gyors fejlődés kényszeriti a ma nyomdászát, hogy a holnap nyomdászával versenyre keljen.
Ez a minden téren rohanó modernizmus kutforrása annak, hogy a mai könyvnyomtató ismét iparművésszé legyen; iparművész, aki ne csak a kész anyagot dolgozza fel, hanem teremtsen is és pedig eredetit.
Ehhez szükséges és ezért nélkülözhetetlen a könyvnyomtatásban a rajzolás. Csakis ennek alapos tudása öntheti belénk azt az öntudattal párosult érzést, mellyel birálatot gyakorolhatunk a szép felett.
Az az egyén, aki rajzol, határozott jóizlést és jövendő életpályáján pedig bizonyos fegyelmezettséget árul el. A természet, valamint a művészet iránti érzéke is gazdagabb, sőt bizonyos tekintetekben tisztább mint az olyan lelkületü emberé, aki rajzolás hiján szük látókörrel bir. S mindezeken felül gondolkodó képességre tesz szert, mellyel mindaddig kutat, fürkész, mig egészséges lelkületének megfelelőbb kört nem talál, ahol aztán egy időre megállapodik.
A rajzoló érzéke minduntalan uj dolgokkal igyekszik megállapitani azt, hogy csakis a természetben rejlő igazság az egyedüli, mely hivatva van az emberiséget arra a szinvonalra emelni, ahol a kultura elindul hóditó utjára.
S ebből következik aztán, hogy megfelelő rajztudással a műveltség olyan fokát érhetjük el, ahonnan a visszatekintés némi önérzetet kölcsönöz emberi mivoltunknak.
Az, aki rajzol, nemcsak hasznát veszi ezen képességének, de rajztudásával egyik kiegészitője lesz a közművelődésnek is, amennyiben ezáltal azok szük látókörét, izlését és gondolkodóképességét tágitja is fejleszti. És ha már ezek a jellemvonások a nagy általánosságban észrevehetőkké lesznek, ugy a rajzolási kedv, valamint a művészet iránti közérzelem is mind nagyobb tért hódit s majdan olyan forrást fog képezni, mélyből minden műizléssel biró egyén azontul önmaga meriti erejét a továbbképzéshez.
S ez az idő lesz a könyvnyomtatók eldorádója és a kontárok megsemmisülése.
Ezek a szempontok kell hogy vezéreljék a mai könyvnyomtatót, midőn a rajzban önmagát kiképezi. Ezek figyelembe nem vételével sohasem lehetünk olyan helyzetben, hogy terveinknél a helyes formaérzéket, valamint az ezen alapuló kézügyességet elsajátitsuk. Ezért szükséges, hogy aki rajzolni tanul, előbb ismerje meg azokat az alapelveket, amelyek munkáját elősegitik s ezek a következők:
jó látóképesség; természetes gondolkodás; szépérzék; megfigyelés; könnyü és biztos kéz; tisztaság; szorgalom és kiváló türelem.
Csakis ezeknek a tulajdonságoknak a birásával határozhatja el magát arra, hogy mesterségében ma már a legfőbb momentumot, a rajzolást elsajátitsa. Ezek nélkülözésével meddő minden kisérletezése. Ha ezek birtokában van, ügyelnie kell arra is, hogy kezdetben csakis olyan tárgyakat rajzoljon, melyek látószerveinek legjobban megfelelnek s ezeket is lehetőleg a természetből válassza ki, amennyiben a legjobb tanitómester maga a természet.
Sohase igyekezzünk jobbat produkálni, mint amilyennek azt saját szemünk látja, hanem ellenkezőleg, maradjunk meg annak eredetisége mellett, annál is inkább, mert midőn később a haladás utján járunk, önmagunk fedezhetjük fel annak esetleges hibáit, igy a továbbképzéshez mintegy utmutatást is nyerhetünk.
A rajzoló figyeljen arra is, hogy miután megalkotandó műve beszédet vagy irást helyettesit, ugy vesse azt papirra vagy vászonra, hogy czélt ne tévesszen. (L. 1. sz. ábrát.)
Fontosnak tartom még megemliteni, hogy miután a rajzolás inkább értelmen és itéletekben nyer kifejezést, eltekintve a szedés bármely ágától, nem szabad azt a technikát – mely a magasabb művészet körébe vág – ráerőszakolnunk, hanem ellenkezőleg.
Miután ezen füzetecske nekünk könyvnyomtatóknak szolgál utmutatással a rajzolási módszer mikénti használatáról, czélszerünek tartom a tanulmány megkezdését, amig látásunk helyesnek bizonyul, stilizált sikformákkal kezdeni s csak ezután térjünk át a kevésbé stilizált levelekre, mely kisérlet után a természetesekkel próbálkozunk meg. Ezzel egyidejüleg azonban nem zárkózhatunk el a térbeli formák, valamint a távlati testek kombináczióitól sem. Ezek után áttérhetünk a figurális minták megrajzolására, amit szintén a természetbeliek zárnak le és amely egyuttal az önoktatás végczélját is kell, hogy képezze.
Tudatosan végül hagytam a technikát, mély inkább, mint fentebb is emlitém, a különböző művészi produktumok keretébe tartozik s amely a toll-, szén-, kréta-, viz-, és olajfestés tökéletes kezelésében nyilvánul meg. Az ezekkel való bánásmód már a későbbi haladás lépcsői, melyet csak néha-néha közelithetünk meg, elérnünk azonban – sajnos – nem mindegyikünknek adatott meg.

2. A rajzoló eszközök és azok mikénti használata
Saját tapasztalatból állithatom, hogy jó dolgot csakis jó minőségü eszközzel rajzolhatunk meg. Itt is azt az elkopott, de még mindig hasznos mondást kell alkalmaznom, hogy: «Olcsó husnak – hig a leve». Azért soha se sajnáljunk pár fillérrel többet adni rajzeszközeinkért, mert ez ugyis meghozza azt a kamatot, amelyet beléfektetünk. S éppen ezért szükséges, hogy rajzeszközeink bevásárlása előtt ismereteket szerezzünk azok minősége és származása felől.
Ezeknek nélkülözésével okosan tesszük, ha kizárólag csakis jóhirü üzletekben vásároljuk be szükségleteinket s ahol ilyenek nincsenek, a postaköltség ne legyen akadály.
Bevezetésemben utaltam a rajzoló egyik főkellékére: a tisztaságra. Ezt ugy is értelmezem, hogy azokat az eszközöket, melyek a tisztaság mellőzésével könnyen megsemmisülnek, gondosan őrizzük meg minden olyan ártalmas anyagtól, melyek hasznavehetetlenné teszik azokat.
Kerüljük azok kikölcsönzését, is, mert pl. a legkisebb körző-csavar elveszése sokszor pótolhatatlan.
De mielőtt a rajzoló-eszközök használhatóságát vagy hátrányait megnevezném, a rajzoláshoz legszükségesebb anyagokat emlitem fel. Ilyenek: a rajztábla vagy deszka; rajzszög; a rajzsin és az ehhez tartozó háromszögü vonalzók; rajzpapiros; irón; törlőgummi; rajztoll; tollkés; körző és tus.
Haladóknál ezeken kivül ajánlatosak még: a rajztömb; patronpapir, melyet a szobafestők is használnak; az Ingres-papir; szines vagy fehér lemezpapir (carton); másolópapir; rajzszén; fekete, fehér törlő és szines kréták; vizfesték és ecsetek.
A rajztábla a kezdőknél egyike a legfontosabb kellékeknek. Azért ajánlatos, hogy ezt ne üzletből vegyük – miután sehol sem megbizhatók – hanem közvetlen asztalosnál rendeljük s ezt is csak az esetben fogadjuk el, ha meggyőződtünk annak száraz voltáról. A nedves deszka megvetemedik. Természetes, hogy a rajzdeszka azon oldalát, melyen dolgozunk, kimélni kell minden karczolástól, vágástól, hogy mindvégig egyenletes, sima maradjon.
A papirlap a rajzdeszkára rajzszögekkel erősitendő meg. Kivételt képez, ha festünk is reá; ez esetben a négy szélét 1 cm.-nyire behajtva, megenyvezzük a határolt részt s ugy ragasztjuk le.
A rajzsin szintén hasznos eszköz, melyet leginkább vizszintes vonalak meghuzásánál alkalmazunk. A merőleges vagy egyéb vonalak megrajzolásához a háromszögü vonalzókat használjuk. A vonalzók beszerzésénél legyünk óvatosak, mert «hazai gyártmány» hangzatos jelszava alatt silány áruhoz juthatunk.
A rajzpapirosból válasszuk mindig a legerősebbet és legenyvezettebbet, hogy a törlőgummival föl ne dörzsöljük. A rajzpapiros a legtöbb esetben kétféle: sima és szemcsés. A simább gyártmányu rajzpapir általában csak igen finom kivitelü rajzok előállitásához alkalmas; nagyobb méretü munkához azonban erősen szemcsés papirost vegyünk. Legjobb minőségüek ezek közül azok, melyek meritettek, amit a le nem vágott széleiről ismerhetünk meg legjobban. Művészeti vizfestéshez az u. n. aquarell-papirok szükségesek, melyek a vizfestéket könnyen magukba veszik és ezáltal természetes fényt eredményeznek.
Mig a mértani rajz keményebb irónt követel, addig a szabadkézi rajz csakis lágyabb irónnal végzendő és pedig a legtöbb esetben a 2-es számuval. A Koh-i-noor-féle gyártmányból, melyet kezdő rajzolók drágasága miatt csak ritkán vesznek igénybe, ajánlatosak a HH és HB jegyüek. Tájékoztatásul felemlitem, hogy ezen irónok daczára drágaságuknak, fekete szinük és csekély kopásuk folytán a legjobbak; sőt aki rajzolással foglalkozik, alig nélkülözheti azokat. Az irón használatáról lévén szó, egy másik – szerintem fontos – körülményre is felhivom még a rajzoló figyelmét.
A szabadkézi rajz körvonalozásánál, vagy skizzelésnél ne puha, hanem – a szokástól eltérően – kemény irónt használjunk. Ez azért szükséges, mert a puha irónnal megkezdett rajz nem sikerült vonalainak eltávolitásánál a törlőgummi sok esetben piszkot hagy, mig a keményebb irónnal – persze gyengéden alkalmazva – ez teljesen elkerülhető. Ebben az esetben HHHH jegyü, 5-os számu Koh-i-noor felel meg a legjobban.
A rajzon nem tetsző dolgok a legtöbb esetben mindig törlőgummival távolittatnak el. Ezek közül mindig a lágyabbat válasszuk, mert mig a keményebb fajtáju a papir szinét, gyakran magát a papirost is tönkreteszi, addig a puhább csakis az irónport szedi magába. Tusvonalak élesre fent tollkéssel óvatosan távolittatnak el; a tollkés egyuttal irónhegyezésre is igen alkalmas. A rajzok tisztitására lágy gummi, zsemlyebél vagy fehér keztyübőr-foszlányok alkalmasak. Szénrajzoknál pedig a tisztitás vászonnal vagy taplódarabbal történik.
Kisebb rajzok tussal való kihuzására legjobbak az erre a czélra készült, ugynevezett Gillot-féle kicsiny rajztollak. Ornamentális rajzoknál leghasználatosabbak azonban a lud-, nád- vagy bambusz-tollak.
A körző bevásárlásánál ügyelnünk kell arra, hogy a legjobb minőségűt vegyük, alkatrészei pedig pontosan egymásba illők legyenek.
A körző teljes, ha van egy mérő körzője, egy betétes körző irónnal, tüheggyel, kihuzó tollal és hosszabbitóval. Továbbá legalább két kihuzó-toll. A körzőnél vigyáznunk kell arra, hogy szárai könnyen és mindig egyenletesen, megakadás nélkül müködjenek; a betétek szilárdak és egyforma hosszuak legyenek. Jókarban tartása a rajzoló jellemét és tisztaságszeretetét mutatja.
A tus fekete, természetes fényü és elmoshatatlan legyen. Beszáradó tushoz vizet ne vegyünk, mert ezáltal szürkévé lesz és fényét teljesen elveszti, valamint a viznek ellentálló képességét is. Ezért okos dolog, ha az időtrabló tuskeverés helyett kész, feloldott tust tartunk kéznél s miután a por és levegő befolyással van rá, mindenkor tartsuk jól bedugaszolva.
Akik a fentebb elsorolt rajzeszközöket, valamint a velük való bánásmódot teljesen megismerik, már a rajztáblát pótolhatják rajztömbbel is. Ez a szabadkézi rajznál kiválóan alkalmas. Ezenkivül nagyon hasznavehetőnek bizonyul még a szabadban való rajzolásra s ezért igyekezzünk olyan tömböket beszerezni, melyeknek hátlapjára állvány van erősitve s amely ilyen állapotban jobban áttekinthetővé teszi a rajzot. A rajztömbök közül eddig igen hasznavehetőknek bizonyultak a Peyrik- és Györgyi-féle szabadalmak. Előbbi különösen a vizfestésnél előnyös a rajzolónak, mert ennek lapjai alul-felül egy pléhkerettel van hozzászoritva az alsó táblához és igy a festésnél – előbb alulról megnedvesitve – feldomborodik s ezáltal a szinezés egyenletesebb lesz.
A patronpapir szintén a haladók részére való, amennyiben ezen leginkább plasztikai dolgokat örökitünk meg. Szine sárgás, anyaga durva s ennélfogva szén, kréta és ecsetkezeléshez kiválóan alkalmas.
Az Ingres-papirt többféle szinben gyártják. Reczézett kivitele inkább szén- és krétakezelésre minősiti. Különösen jól hat rajta a figurális rajz.
Az általánosan ismert szines vagy fehér lemezpapir vagy karton, mivel igen enyvezett és igy az esetleges törlés által hamar tönkre megy, legfeljebb tollrajzokra használható. A vizfestéket nem veszi magába.
Fontos segédeszköz még a haladóknál – különösen ornamentális rajzok egyes részleteinek sokszorositásánál – a másoló-papir (pauzpapir). A másoló-papir vételénél figyelnünk kell arra, hogy az lehetőleg világos legyen, erős, de ne törékeny. A simitottat, miután ez a legtöbb esetben olajos, kerüljük; ehelyett az érdesebbnek adjunk előnyt, melyen irónnal való rajzolás vagy vizfestés kitünően történhetik.
Nagyobb méretü rajzokhoz, valamint azok felvázolásához hársfából égetett, közepes keménységü rajzszenet használunk. Ennek letörlése bőrrel vagy vászondarabbal történik. A kivitel pedig Conté-féle fekete (I–III. sz.) és kremsi fehér krétával történik; ez utóbbit, miután nagy darabban kapható, kisebb fürésszel kell megfelelő hasábokban leválasztani. A kréta faragása mindig a hegyétől visszafelé történik.
A szines vagy pastell-kréták már határozottan a művészi eszközök közé sorozandók; ezekből csakis a könnyen szétmorzsolódók megfelelőek s ezért a beszerzésnél mindig a puhábbat válasszuk. A szines krétával való rajzoláshoz mindig indifferens hamuszürke, érdesebb, de máskülönben közepes keménységü papirt használjunk, mely e czélra külön is készül; ezzel szemben ugyan megfelel az egyszerübb kéregpapir is, mely kivitelénél fogva természetesen sokkal keményebb, illetve ellentállóbb. Pastell-papirokat ezideig az A. W. Faber czég gyárt Bécsben. A szines kréták közül külön emlitendő fel a vörös kréta, mely vörös-barnaszinü, lágy és tetszetős tónusainál fogva a művész-embereknek szintén keresett eszköze.
A krétával való egyenletes árnyékolásnál fontos szerepet tölt be a puha törlő-kréta, melynek kezelése a következőleg történik: a törlő-krétát előbb egy szarvasbőrrel bevont tárgyra rákenjük s onnan a törlő, vagy valamely gyapot segitségével átvisszük a rajzpapirra, miáltal a legszebb és legegyenletesebb árnyékolást nyerjük.
Hogy czeruza-, szén- és krétarajzainkat megóvjuk az elmázolástól, fixiroznunk kell azokat, vagyis rögzitő anyaggal, illetve oldattal befujni. Ilyent magunk is készithetünk a következőképen: ½ liter alkoholba 100 gramm finomra törött sellakot teszünk, 3–4 napig állni hagyjuk s ebből a fel nem oldott sellakot eltávolitjuk; azután a megmaradt részből, permetező segitségével a rajzra fujunk. A permetezést 30–40 czm.-nyitől eszközöljük. A czeruza és tusrajzokat azonban még ugyis megvédhetjük az elpusztulástól, ha azokat a fényképészetnél is szokásos collodium-oldattal, melyhez még 2% stearint keverünk, leöntjük. Nevezett anyagok drogueriában szerezhetők be.
A szabadkézi rajz gyakori szinezésénél szükségünk van vizfestékekre is. Kisebb dolgok kiviteléhez megfelelnek az ugynevezett gombfestékek is, melyek közül beszerzésre legszükségesebbek: a fedőfehér, világos karmin (I.), berlini kék, khromsárga (I. és II.), czinóber (I.), sepia és égetett sienna, ultramarin, arany és ezüst. Magasabb technikai rajzok, valamint aquarellek szinezésénél az óntubusokban levők a legjobbak. Lehetőleg angol gyártásu festéket szerezzünk be. Az óntubusokban lévők közül igen megfelelnek a düsseldorfi Schönfeld-félék. Vizfestésnél, különösen nagyobb területek bevonására, szükségesek még tus-csészék is, melyek mélyek legyenek, hogy kisebb legyen a benne levő anyag felületének elpárolgása, amit különben egy kis üveglappal való befödéssel mindenkor megakadályozhatunk.
Vizfestékek kezeléséhez legalkalmasabbak a mosóecsetek. Kisebb ecset beszerzését – miután költséges és hamar tönkre megy – kerüljük; ehelyett nagyobbakat, de jó minőségüeket tartsunk; ezekkel a legfinomabb részleteket is ki lehet dolgozni. Az ecset jóságáról meggyőződhetünk akkor, ha azt vizbe mártva, hegyét a körmünkre tesszük; ha szálai együtt maradnak s hézagot nem hagynak, akkor jó. Kisebb ecsetek közül jók a nyestszőrből készültek és a valamivel olcsóbb «camel hair brushes» elnevezésüek.
Ha az ecsetet az időelőtti megsemmisüléstől meg akarjuk óvni, használás után szárazra törülve, hegyét szabadon kell hagynunk. Hazai jó ecseteket ezideig a pozsonyi Grüneberg Testvérek czég készit.

3. A szabadkézi rajz minták és természet után; 
különös tekintettel a könyvnyomtatásra
A szabadkézi rajz tudása ma a könyvnyomtatónak szinte életfontosságu kötelessége. Rajzolás hiányával nem az az ideális nyomdász többé, amelyet eddig a laikusok is felismerni véltek benne, hanem csak gondolatnélküli géprész, mely monoton egyhangusággal, minden változatosság nélkül tölti be azt a helyet, ahol alkalma volna alkotnia.
A mai könyvnyomtatónak a géptechnika óriási haladásával szemben törekednie kell exisztencziáját biztositania. Bebizonyitani azt, hogy minden feltalált ördöngös masina mellett még szükség van reá is. Sőt, a gép fölé kell kerekednie, tettekkel hirdetni, hogy gondolkozni mégis csak az ember tud. Kötelessége ez ma már minden olyan könyvnyomtatónak, aki a könyvnyomtatás, valamint saját jövőjének előbbrevitelén fáradozik.
Akik ezt nem érzik, vagy akiket ez a fogalom meg nem ihlet, azok ne fáradjanak, ne tanuljanak rajzolni, mert az ilyen kezekben ez, a mai könyvnyomtatót ismét iparművésszé avató segédeszköz, nem való.
*
A szabadkézi rajz a mértaninak ikertestvére, illetve kiegészitő része. Egyik sem teljes a másik nélkül. Éppen ezért ajánlatos, hogy a mértani rajzzal egyidejüleg kezdjük meg azt.
A szabadkézi rajz kezdetén óvakodni kell a minták után való rajzolástól. Ehelyett mindig olyan tárgyakat vegyünk modellül, melyek közelünkben vannak s melyek leginkább megnyerték tetszésünket. Jó kezdő tanulási tárgynak tartom pl. a szoba-butorzatot; természetesen csak körvonalazva, mert az árnyékolás ebben a korban még kivihetetlen valami. Ezt a kezdetét a rajzolásnak először azért tartom szükségesnek, mert közvetlen figyelőképessége azon a tárgyon pihenhet meg, melyet kiválasztott s nem kalandoz el olyan tárgyak nézésében, melyek a tultömöttség folytán zavarólag hatnak látó szerveire; másodszor, mert a szabadkézi rajzolástan ilyen formában való megkezdése erősitheti csak meg benne azt az érdeklődést, mellyel a későbbi alakzataihoz feltétlen szükségelt gondolatmenete tisztázódik.
Csak ezután térhet át az ugynevezett természetes formákra, melyek stilizált levelek, virág- és hasonló alakzatok helyes feltüntetésében nyernek kifejezést. Itt már bizonyos értelem uralja munkáját, mely szeretettel köti le figyelmét a legkisebb dolgok megrajzolásánál is.
A mértani rajz fontossága ez aktussal kezdődik a rajzolónál; mert ha az általa már előzetesen összegyüjtött növények leveleit vagy virágait stilizálni óhajtja, előbb azok méreteit, illetve azok irányát, valamint a főbb pontokat kell meghuznia, melyek aztán a vékony segédvonalak alkalmazásával s azok egyenletes beosztásával, rögtön láthatóvá teszik a kivánt rajz vázlatát is. Az alak elhelyezése – erősebben meghuzva – ezután már játszi könnyedséggel történik. (L. 2. sz. ábrát.)
A stilizáláshoz használandó növénylevelek és virágok közül először a kisebb méretüeket vegyük tekintetbe s csak ha ezekkel megpróbálkoztunk, használjuk a nagyobbakat. Ez az eljárás a rajzoláshoz szükséges áttekintésünket sok esetben könnyiti, mely ezáltal a megrajzolásnál az értelmet, valamint az emlékező tehetséget is fejleszti, erősiti. Csak ha ezt a rajzolói főkelléket megismeri, akkor képes helyesen látni és tökéletesen reprodukálni.
Megemlitendő még, hogy a stilizáláshoz szükségelt mértani segédvonalak mindenkor a minimálisak legyenek és lehetőleg szaggatottak, mert ellenesetben a fő alakzat kivitelénél azok mindjárt kezdetben zavarba hozzák a rajzolót. Valamint azt is fontosnak tartom felemliteni, hogy ezen mértani segédvonalak csak eleinte használandók; későbben, midőn a szem már megszokta a különféle geometriai formákat, mint pl. a háromszöget, négyszöget stb., mellőzendők, mivel a szem ekkor már mintegy önkénytelenül is, mindig bizonyos alakzat után indul, melyben egy kevés geometriai levezetéssel, mindenkor megtalálja azt a formát, mely után rajzolni óhajt. Ezzel kapcsolatosan helyénvalónak tartom a rajzolónak emlékezetébe idézni azt a régi elvet, hogy a rajzolásnál csakis egyenes testtartással, kinyujtott karral üljön, amit legjobban ugy érhet el, ha a rajzlapot nem vizszintesen, hanem legalább is merőlegesen helyezi maga elé. Ez a mindenkor szem előtt tartandó körülmény nem csak azért szükséges; hogy ezáltal az egészséget megvédjük, hanem azért is, hogy a rajz könnyebben áttekinthető legyen. S e kettőnek együtt kell járnia, mert pl. ha a rajzlap vizszintesen fekszik s a test az egészségnek megfelelőleg, egyenes tartásban van, ugy a fekvő rajzra tekintve, a látókúp sugara sohasem képezhet derékszöget, ami által a rajz felső része a szemtől jóval távolabb esik. S az ilyen helyzetben való nézés pedig sohasem mutatja meg a rajz valódi arányait, mert a felső rész – bár csekély eltéréssel is – kisebbnek fog látszani, mint például az alsó rész.
Szükséges ezért, hogy az ábrák felvázolásánál a rajzlap mindig megfelelő távolságra álljon a testtől, mert csakis ebben a helyzetben érhető el, hogy a főlátósugár merőlegesen érje a felvázolt ábrát. A rajztömb használata ez esetben kiváló szolgálatot tesz, amit csak az ugynevezett rajztábla-állvány mulhat még felül, amennyiben az ezen megrajzolt idom mindig egyszerre látható. A negyedrét alaku papiron való rajzolást azért ülve is végezhetjük, de nagyobb mértéküekre, hogy a megrajzolandó tárgyat jobban szemügyre vehessük, már csakis állva, kellő távolságról rajzoljunk.
A szabadkézi rajzolásnál a vonalak határozottan, de azért lágyan és könnyedén huzandók meg. Ezt ugy értelmezem, hogy az irónnal való meghuzás a papiron ne hagyjon mélyitést (L. 3. sz. ábrát.) A rajz-idomoknál szükségelt vonalak használata mindig a mérettől függ; ha kicsiny, ugy vékonyabb, ha nagyobb méretü, akkor erőteljesebb vonalakkal illusztráljunk, melyeket mindig egyszeri meginditással és megszakitás nélkül kell végeznünk.
A minták után való rajzolásnál, különösen kezdőknél, fontos körülménynek tartom az eredeti nagyságtól teljesen eltérő kisebbitést. Ez az eljárás azért szükséges, hogy a másolás elkerülhető s az alak pedig jobban áttekinthetővé legyen.
A kész rajzokat kezdetben a hatás kedvéért czélszerü, ha valamely indifferens szinnel (pl. világos tus, szépia stb.) bevonjuk. Későbben már természetes szineket is alkalmazhatunk.
A természetes levelek stilizálásával együtt a virágok stilizálását is gyakorolni kell, melyek közül tanulásra igen alkalmasak az akácz, gesztenye, cseresznye vagy meggy, ibolya, rózsa, liliom stb. virágai. Ezek is, éppen ugy mint a levelek, mindig valami mértani alakba, mint négyzet vagy sokszögbe helyezendők el. (L. 4. sz. ábrát.) Ezek szintén szinezhetők; eleinte halvány, később az illető virág szinének megfelelőleg is.
Az állatok stilizálása, kevés eltéréssel, ugyanannak az eljárásnak van alávetve, mint a levél vagy virág s tekintettel arra, hogy sok ilyen természetü nyomtatványunknál igen gyakran előfordul, szintén hálás téma. (L. 5. sz. ábrát.)
A szabadkézi rajzolásnál az itt leirtak előzetes elsajátitása az a kulcs, mely a könyvnyomtató munkájához bevezetésül szolgál. Ezek hiányával nem képes tervezni olyat, mely szoros összefüggésbe hozza alkotását a művészettel. Ha azonban ezek alapfogalmával teljesen tisztában van, játszi könnyüséggel tervezhet bárminő komplikált dolgot. S hogy ezen állitásomat bizonyitsam is, pár példával illusztrálom, hogy mennyire szükséges és hasznos a szabadkézi rajz a könyvnyomtatásban.
Öntödéink legnagyobb igyekezete daczára is megesik, hogy valamely előállitandó munkánkhoz olyan anyagot, mely a munka intenczióit szolgálná, a legjobb akarattal sem tudunk felfedezni – mivel az éppen nincs. Ilyenkor a rajzolni nem tudó könyvnyomtató kétségbeesve kénytelen tapasztalni hiányos képzettségét, melynek birtokában pedig – tekintettel a grafikai ágak sokaságára – a megvalósulás lehetetlenséggel nem jár.
Ez az alkalom a legjobb arra, hogy bebizonyitsa rajzbeli tudását, mely a jövőben hivatottá teszi őt mindazon nehézségek leküzdésére, melyek eddig haladásában, alkotó képességében gátolták. (L. 6, 7, 8 sz. ábrákat.)

a) Az ékitményes rajz
Az ékitményes rajz, is, mint az előszóból látható, szorosan a szabadkézi rajznak egyik kiegészitője. A rajztan fogalmai szerint a sikformák közé sorozandó s nekünk, könyvnyomtatóknak a rajztudásban egyik főkellék, amennyiben az összes könyvnyomtatásbeli diszités ezen alapszik. A szép és nemes iránti érzést erősiti s ezenfelül a gondolkodást növeli a helyes és fegyelmezett irányban való törekvésre. Az ékitményes rajzolásnál szükséges sokféle irányzat azonban megköveteli a stiltanban való tökéletes jártasságot. Azért igen ajánlatos, ha ennek megkezdése előtt átlapozzuk Boros Rudolf «Stilisme» czimü füzetét, mely e tekintetben kimeritően foglalkozik a különféle stilusok keletkezéséről.
Az ékitményes rajz az eddigi mértani formákat sok esetben mellőzi. Itt már inkább az ésszerü mathematikai eljárást kell követnünk, amennyiben előbb a főbb arányokat határozzuk meg, továbbá a szélességnek a magassághoz való viszonyát, valamint a főtengelyt s az ezekből nyert gerinczezetre tagozott összefoglaló formákat s ha ezek tisztán állnak előttünk, a még fenmaradó egyes részletek mintegy beirandók, ami által fogalmat nyerünk az ékitményes rajznál szükségelt nagy arányok, illetve tömegek kisebb felosztására is. Ezen szabályok birtokában könnyen alkotjuk meg a főalakot, annak kiterjedését, mely után a főbb arányokat: fej, test és a végtagok nagysága és helye határozandók meg s csak ezután helyezzük el a kisebb részleteket. Példaképen egy fokozatosan fejlődő rajzolási módot mutatok be, mely módszer mellett a fent leirtak minden további magyarázata feleslegesnek bizonyul. (L. 9. sz. ábrát.)
Miután az ékitményes rajz legtöbb esetben a szimetrikus részek összetételéből származik, bemutatok egy esetet, melynek második felé – az eddig követett rajzolási módszertől eltérve – egyszerüen lemásoltatott. (L. I. mellékletet.)
Tagadhatatlan ugyan, hogy ez az eljárás a rajzoló szemének itélőképességét csökkenti, a mennyiben a szimetrikus részek összehasonlitásánál, valamint az alárendelt helyeken előforduló kisebb szimetrikus formák elhelyezésénél a szemérzék nem fejlesztődik, de tekintettel a könyvnyomtatás követelményeinek megfelelő pontos és gyors előállitására, előnyösebbnek tartom, ha csak az egyik részt rajzoljuk meg, mig a másik felét – a főtengelynél a papirost összehajtva – a hüvelyk-ujj körmével, vagy egy 6-os számu irónnal lemásoljuk és az ezáltal nyert teljes képet (L. 11. sz. ábrát) a rajzpapirra ugyanily módon átvive, az alakzathoz szükségelt vonalakat tussal kihuzzuk. Ez az eljárás – nevezzük spekkes eljárásnak – minden olyan szimetrikus rajznál megismétlendő, melynél a második részen fekvő alakzat ugyanaz, mint az elsőn. Megjegyzem azonban, hogy ez csak akkor helyén való, ha előzőleg a szimetrikus formákat a főtengely mindkét felén már szabadkézzel gyakran, sőt sokszor ismételtük és ha már meggyőződtünk kézmozdulataink ügyességéről is.
Az ékitmény rajzolásánál figyelemmel kell lenni a mértani alakzat (háromszög, négyzet, kör stb.) teljes kitöltésére, melybe az átlókat meghuzva), a formák, mint ahogy az I. mellékleten is látható, csak igen vékony vonalakkal vázolandók, melyen igy mindaddig javithatunk, mig csak minden formának a kiterjedését helyesnek nem találjuk, mely után hozzáfoghatunk a végleges kidolgozáshoz.
Nem szimetrikus, tehát szabálytalan mértani alapformák segitségével megrajzolt ékitményeknél a főmotivumok pontjainak meghatározása a fontos; ezekbe csupán azok a segédvonalak huzandók be, amelyek a legszükségesebbek, mert a sok meghuzott összefoglaló vonalak a formák helyes felfogását a kivitelnél nagyban hátráltatják. (L. 12. sz. ábrát)
Ha már az ékitményes rajz minden formájával megismerkedtünk, áttérhetünk azok szinezésére. Ebben rejlik a rajzoló érzéki világa; ennek teljes ismeretével fejezheti ki azt a gondolatot, mellyel rajzát és önmagát jellemzi s éppen ezért a legnehezebb probléma is, melynek helyes megoldása magában a szinkeverésben rejlik.
Nekünk, könyvnyomtatóknak a szinezéshez használt festékek két nemét kell megkülönböztetnünk. Egyik a rajzbeli, másik a technikai. Ennek szintén több válfaja van, melyek ipari festékek elnevezés alatt ismeretesek. Ezek közé tartoznak a mi nyomdai festékeink is. A fizikai festéshez legmegfelelőbbek az ugynevezett gombfestékek, melyek könnyü és czélszerü kezelésükkel az ékitményes rajznál jól beválnak.
Minden olyan diszitményt, melyet szinezésre alkalmasnak találunk, előbb gondosan át kell tanulmányoznunk s előre megállapitanunk azokat a szineket, melyek az összetételnél harmonikussá válnak s ezt próbaképen egy más papirlapon eszközöljük, nehogy az elhirtelenkedéssel hiábavaló munkát végezzünk.
A szinezést általában mindenkor világos szinekkel kezdjük, melynek higitásához, illetve világossá tételéhez soha se a fehér festéket, hanem egyszerüen vizet használjunk. A festés mindenkor gyorsan történjék, mivel a lassu kezelés foltokat hágy maga után. A kisebb részek befödésére alkalmazzunk intenzivebb szineket, melyek hogy valóban fedőek-e szintén próba által győződhetünk meg. A szinezésnél mindig az illető stilus adja meg az irányt.

b) A szinharmónia*
Tudvalevő, hogy helyes- és szépérzéket nevelni nehéz. Ehhez bizonyos művészi érzék és felfogás szükséges. Azért ez a része értekezésemnek inkább csak azoknak szól, akik a szinek elméleti ismereteivel már korábban megbarátkoztak.
Azok, akik a rajzolásban kiváló eredményt értek el, megértik, ha azt állitom, hogy a szinezés egy olyan fontos körülménye a rajztudásnak, mely nélkül esztétikát elképzelni lehetetlen. Ez van hivatva fejleszteni az érzéket a szépség iránt. Ennek helyes kezelése nélkül világtalanok vagyunk, amennyiben nem láthatunk – szépen.
Hiszen maga az élet is szinezett kép, melyből leszámitva az ecsettel való rossz kezelést, mindig találunk még olyan pontot, melyen a megnyugvás biztató lehet a jövőre nézve.
Esztétikai szempontból tehát kétszeresen szükséges a rajzolónak, hogy a szinezésnél megtalálja azt a következetességet, mely munkáját mindenben harmónikussá tegye.
Sokszor előfordul, hogy valamely nyomtatvány szinezése nagyobb hatást gyakorol reánk, mint az alak szépsége. Ezért rajzaink kivitelénél mindig sulyt helyezzünk azoknak – a szeccessiós esetektől eltekintve – természetes szépségeire és szinezésükre is.
*
Általánosan elismert dolog, hogy minden test bizonyos szinnel bir, mely a különféle megvilágitás által más-más árnyalatot veszen fel. Pl. a naptól megvilágitott test – mint ahogy ez a természetben tapasztalható is – mindig más szinü, mint árnyékban, vagy valamely mesterségesen előállitott fényben. S ezt az észleletet a világitó fénytől visszaverődött szinsugarak vegyes keveréke alkotja. A fehér testnél pl. a fény majdnem változatlan, mig a sötétebb tárgyak a fénysugarakat teljesen visszaverik, illetve elnyelik azokat. Ez a tény csakis az átlátszó testeknél változik, amennyiben itt a sugarak a testnek megfelelő szineit adják vissza. A fehér üvegen pl. csak fehér sugarak hatolhatnak át. Az olyan test, mely a fényt változatlanul ereszti át, szintelen és átlátszó. Durva felületeknél a fény tompán, a simitottaknál élesen, illetve fényesen verődik vissza. Végül a fekete szin olyan testek visszatükröződésétől származik, mely ellenkező szinek vetitése által jön létre. Pl. a vörös fénnyel megvilágitott kék test feketévé lesz.
Olyan szinek, melyek világos összetételeiknél fogva a papir szinét csupán módositják – lazur, ha pedig a rányomás, illetve a ráfestés által keletkezett szin teljesen megegyező a festék szinével – fedőszinnek mondjuk.
A fizikai és technikai festékszinek közötti különbségek arról ismerhetők fel, hogy előbbiek teljesen tiszták, mig az utóbbiak fénytelenek és tisztátalanok, melyeknek különben a minőségét rendesen a gyár határozza meg s igy azok a gyakorlatban csakis keverés által jöhetnek számitásba, pl.:
Rózsaszinü = kármin és fehér;
Chamois-sárga = krómsárga, fehér és czinóber;
Olivzöld = szépia és krómsárga;
Égkék = kobalt és fehér;
Elefántcsont-fehér = fehér és világos okker;
Galambszin = fehér, kék és szépia;
Fűzöld = zöld és indigókék;
Sötétvörös = kármin és szépia;
Skarlát = kármin és czinóber;
Bibor = kármin és ultramarin;
Ibolya = kármin és kék;
Gesztenyebarna = szépia, umbra és kármin;
Sötétzöld = zöld és szépia.
Alapszinek a keverés által nem hozhatók létre. Ilyen csak három van, melyeknek megismerése a könyvnyomtatónak egyik főfeltétele s ezek a sárga, vörös és kék. E szinek keveréséből származott szinek összetett szinek név alatt ismeretesek; a két egymás mellett levő szinek keveréséből származók pedig a mellékszinek. Ilyen szintén három van, és pedig: sárga meg vörös = narancs, vörös meg kék = ibolya, sárga meg kék = zöld. Egy alapszin és egy mellékszin összekeveréséből kapjuk a másodrendü szint, ami már kilencz fokozatban van, pl. a sárga meg ibolya szolgáltatja a szürkés-sárgát, a kék meg ibolya kékes-ibolyát, stb. A másodrendü szinek alkotják a művészetben szükségelt átmeneti szineket, melyek az egyik szinből való átmenetet képezik a másikba. Két mellékszin keverékéből kapjuk a harmadrendü szint. Igy keletkezik pl. a barna szin is, mely fokozatosan sokféle. A másodrendü szinek harmadrendüekkel keverve szolgáltatják a fekete szin változatait.
A festékek gyakori kezelésére, valamint a szinek helyes alkalmazására nézve nem lesz érdektelen, ha felemlitem a következőket:
Miután a többféle festéknek egymással való keverése tompitja a szint, czélszerübb azt mindig kevesebb számu festékkel előállitani; a világosabb szinek élénkebb, a sötét festékek keverései pedig sötétebb szineket adnak. A világos-szürkét pl. három világos alapszinből kaphatjuk, mig a feketét a vörösesbarna és sötétes-kék szolgáltatja. S ezért – tekintettel a fedő szinek tompább szinváltozásaira – az aquarellnél, ahol a papiros fehére adja a világosságot, a fedőfestékek, különösen a fehér, kerülendők.
A szinek érzékeiknél fogva az egymásra való hatásukban bizonyos sajátosságot árulnak el; és pedig lehetnek azok melegek, hidegek vagy semlegesek. A meleg szinek mintegy kiemelkedni látszanak a papirról, a hidegek pedig egészen háttérbe szorulnak. A meleg szineknél az emlitett tulajdonságot a vörös és sárga festék tulsulyban való felhasználása okozza, mig a hidegnél a kék okozza azt. Midőn a meleg és hideg szinek egyenlő arányban oszlanak meg, semlegesekké válnak, pl. fehér a feketével, vagy barna a szürkével egészen közömbös hatással van a szemlélőre. Az alap és egy mellékszin keverése adja a kiegészitő szint, pl. sárga és ibolya – szürkés-sárga stb. miért is ennek ismerete szintén fontos.
A szinek a hangulatra különböző hatást gyakorolnak, ami rendesen magától az egyéntől függ. Mert mig a gyerekeknél és ifjaknál a rikitó szinek hatnak, a felnőtteknél a nyugodt szinharmónia képezi a benyomást.
Világos vagy halvány szinek, melyek természetüknél fogva sem izgatók, sem lehangolók, derültséget keltenek, miért is a tánczosnők vagy mulatóhelyek szinei rendszerint világosak.
Midőn két szin egymás mellé kerül, illetve érintkezik, kontrast áll be, amennyiben egymást kiegészitő szineikbe hajtják; pl. a kék és vörös egymás mellett zöldessé válik, mi által e két szin erőben és szinben fokozódik. Az egybehangzó szinek egymásra nagy szinváltozást gyakorolnak; pl. a vörös a sárga mellett ibolyássá lesz. Ha világos szin mellett sötétet alkalmazunk, ugy mindkettő fokozódik.
A szinharmóniát azonban nem az itt leirtak alkotják, amennyiben azok mintegy példázatul szolgálnak csak a szinelemzéshez; a tulajdonképeni szinharmónia a szinek helyes alkalmazásában rejtik s ezért mindenkor ugy konstruálandók, hogy azok kedélyünkre kellemesen és gyönyörködtetően hassanak.
Jó szinösszetételek mutatkoznak, ha pl. a rajz kivitele szoros tekintettel van a szinezésre, vagy megforditva, amit különben a szinek különböző intenzivitásuk is megkövetelnek, mely esetben egyenlőtlen térmennyiség keletkezik, ami a rajz kidomborodása végett egyik főkellék.
Több szin összetételénél – a nyugodt hatás kedvéért – szigoruan ügyelni kell az intenzivitásra; t. i. az erőteljesebb, azaz a rikitós szinek kisebb, a haloványok pedig mindig nagyobb térmennyiségben használandók.
Teljes harmónia, a sok szin alkalmazásánál, csakis ugy érhető el, ha a tervezetben, illetve rajzban, a mellékszineken kivül az alapszinek is benfoglaltatnak.
A plasztikai hatást fokozhatjuk, ha semleges szineket szurunk közbe, melyek lágyabb összeköttetéseiknél fogva az esetleges rossz kontrasztokat is megszüntethetik.
Az átmeneti szineknél, pl. a vörös és zöld között a sárgás-zöld, vagy pedig szürkével kellemes, lágy hatás érhető el, ha azok aránylag kis térre szorittatnak, miáltal a szinkompoziczióba határozott élénkség lép, mely az egész tervezetre üditő hatást gyakorolhat.
Az e helyen leirtaktól minden más összetétel a szinek erejét és egymáshoz való viszonyát csökkentik, miért is a kontraszt vagy tulerőssé, vagy semlegessé válik.
Ezért a rossz összetételek, pl. a vörös és narancs, vagy kék és zöld, mint a kompoziczióban tökéletlen szinösszetételek, határozottan kerülendők.
Az egymás mellé kerülő szinek kontrasztjának helyesbitésére, vagy kiemelkedésére jó szolgálatot tesz a körvonalak (kontur) használata és az elválasztó szin. S miután ezeknek, különösen a körvonalozásnak, megtörténte a szinezésnél fontos tény, figyelnünk kell a következő szabályok betartására:
Az egyszinü diszitményeket, ha azok egy kiegészitő szinü alapon nyugszanak, az esztétika szempontjából az erős kontrasztok eltüntetése végett, praktikusabb fehér körvonalakkal egyesiteni.
A sokszinü diszitmények, vagy arany ornamentek pedig ellenkezőleg csakis sötét vagy fekete körvonalakkal határolandók.
Az arany és ezüst körvonalak szintén gyakoriak; olyan esetben pedig, midőn az ornament és alap között világossági szempontból nagy differencziák merülnek fel, a kontur egészen el is hagyható.
A körvonalakra vonatkozó eme szabályok különben onnan veszik eredetüket, hogy ha pl. az alak világosabb az alapnál, kontur nélkül használandó; ha pedig az alak sötétebb az alapnál, ugy még erősebb konturt kell alkalmazni, hogy a tulajdonképeni főornament az alapból mindig kiemelkedjék.
Ezek elsorolása után elmondhatjuk, hogy a jó szinharmónia csak jó kontraszttal állja meg helyét.

c) A stilizálás és a diszitmény tervezése
Ezen fejezetet «A szabadkézi rajzolás» czim alatt már – amennyire egy kezdő rajzolónak ennek ismeretére szüksége van – nagyjában érintettem. Miután azonban a stilizálás, mondhatnám igen nagy önállósággal párosult alkotó képességet igényel, szükségesnek tartom a diszitmény tervezéssel kapcsolatosan ujra foglalkozni vele.
Miután önállóságról és alkotó képességről van szó, ugy találom, hogy ez a része a szabadkézi rajzolásnak bizonyos tekintetekben hasonlit a zenészhez, aki maga komponálja előadandó darabjait. S ez a feltevés annál is inkább elfogadható, mert itt már bizonyos törvények uralják munkáját, melyek egyuttal irányitják is a természetesség felé.
A stilizálás, valamint a diszitmény tervezése már határozottan megkövetelik a rajzolótól a stilusban való jártasságot és ennek szabályait.
Ha az ékitményes rajz alapján már megtanultunk rajzolni, következik az ékitmény lényege, czélja és tervezésének megismerése. S ha ezekkel is tisztában vagyunk, ugy – a rajzképesség egyik irányelvét – a diszitő formák feletti önálló rendelkezési jogot sajátitsuk el.
Az ékitményes rajzoknál az esztétikát fejlesztő alakitások már a diszitmény minden egyes részét uralják. Ha e részek szerkezetiek, ugy a részeknek is – a mértanival ellenkezőleg – az ugynevezett organikus diszitményben kell megnyilvánulniok; ha azonban a részek a főmomentummal szemben semlegesek, ugy diszitésük is szabadabb. S éppen ezért az olyan diszitmények, melyeknek részei kidolgozása szerkezeti törvényen alapszanak, kerülendők; inkább a semleges területüek vezéreljék a tervezésben a rajzolót. Ilyenek a szalag, mező stb., melyek mértani, növényi vagy figurális elemekkel mindenkor diszithetők.
A növényi vagy szerkezeti diszitményeknél, ellentétben a mértanival, üdébb, simulékonyabb alapformákon kezdhető meg a rajz. Bár itt is – mint a mértani alapformáknál – megtaláljuk a kört, a szabályos sokszöget, de mig a mértani diszitmény elemei tisztán csak külsőleg vannak egymással összekötve, addig a növényi diszitménynél az elemek szerves részeket képeznek.
A tervezendő diszitmény alkotó elemeivel is – miután a természetben nyilvánuló összes alaptörvényeket magukban foglalják – szintén tisztában kell lenni ; mert mig a növények fejlődése, növése és természete felől tájékozást nem szerzünk, addig nem is stilizálhatjuk azokat.
Stilizálás alatt értendő, valamely növény, virág vagy állat formáit, jellegét kutatni, a tipust megállapitani és annyira szigoritani, hogy annak csak a tendencziája maradjon meg.
A stilizálás ugy történik leghelyesebben, ha magunk elé teszünk pl. egy növénylevelet s azt először megrajzoljuk, ugy ahogy a természet megalkotta; a szinezésnek szintén természetesnek kell lenni. Azután, mint fentebb is emlitém, kutassuk jellegzetes alakját, miközben tekintsünk el mindentől, ami véletlen vagy egyéni (pl. hiányos vagy elrágott részek), ezután az arányokat: szélességet és magasságot állapitjuk meg. Kezdetben szimetrikus levelekkel próbálkozzunk meg, hogy rajzolás közben minden erőltetéstől mentve legyünk s csak azután stilizáljunk aránytalanokat. (L. 2. sz. ábrát.)
A levelektől térjünk át a virágra, mely előbb szintén természet után rajzolandó s lehetőleg sok példányban, több oldalról megfigyelve. A virágoknál már nem az arányokat keressük, hanem azok szerkezetét figyeljük meg; mely után a megfelelő sugarakkal meghuzott köralakot vagy sokszöget annyi egyenlő részre osztjuk, a mennyi a szirmok száma; s midőn már az egyes szirmok vagy kehelylevelek alakját is megismertük, beosztjuk a porodákat a kör küllőibe. A szinezés a természethez hiven, ugyancsak indifferens halavány szinekkel történik.
Az egész növény stilizálásánál az eljárás a következő: Egy fehér lapra galyat helyezünk magunk elé s lerajzoljuk ugy, amint van, a szinezést közvetlen utána alkalmazzuk; azután a levelek, virágok vagy bogyók állását, alakját, valamint az egész növény jellegét és tartását tanulmányozzuk, hogy mindezeknek a rajzban méltó kifejezést adhassunk.
Gyakorlatnak hálásak a pálma, diófa, erdei szamócza, fehér nyirfa, hársfa, májfű, bodza, akáczfa, fenyőfa stb. előbb mindig természetesen ábrázolva s csak azután stilizálva.
A rajzolásnál figyelnünk kell, hogy az előttünk fekvő levelek vagy virágok többféleképen legyenek stilizálva és ha már igen sok levelet, virágot vagy növényt stilizáltunk, az ezek után következők már lehetőleg a könyvnyomtatás alapelvein épüljenek fel.
Ugy hiszem nem kell külön kiemelnem, hogy a tervezés első főkelléke az önállóság és az ebben rejlő eredetiség, melyek csakis hosszabb és komoly rajzbeli gyakorlat után érhetők el.
S ezért a minden iránt érdeklődő rajzoló egyidejüleg tanulmányozza a különböző éghajlatok alatt lakó népek felfogásait, azok szokásait, az idő és növényzet természetességeit; de mindenek fölött a stilust, mely minden ország s az abban lakó nép vérmérsékleténél fogva ugy irányitódik, amilyen mértékben azt a kultura megengedi.
Igy az egyptomiak stilja szigoru, ünnepélyes s mégis minden merevsége daczára ragyogó szinü; az indiai stilus az ország buja természetére emlékeztet: gazdag a formákban s még gazdagabb a szinekben; ennek egészen ellentéte az arabs stilus, mert mig amazt a gondot nem ismerő fény és pompa jellemzi, ebben a mértani forma van tulsulyban, ami viszont az arabsok mély mathematikai tudására enged következtetni.
Mindnyájunk előtt ismeretes lehet, hogy a növények közül a klasszikusok diszitőelemül az akanthust használták minden időben. Az akanthus Görögországban veszi kezdetét; innét azonban egyéb művészi formák és szokásokkal egyetemben csakhamar átvitték Itáliába, ahol már sokkal gazdagabb átalakuláson ment keresztül, mig a román, gót, barokk és a mai modern akanthusokban – legalább egy időre – befejezést nyert. 
Ime, ez az egy növény többféle átalakulásai élénken bizonyitják a különféle idők és jellemeik átalakulásait és művészeti felfogásait, amiért is minden rajzolónak feltétlen szükségesek a fentebb elsorolt ismeretek megszerzése.
Az állatoknak az ornamentikában való felhasználása az utóbbi időben könyvnyomtatásban sürün fordul elő, amit különben igazol az is, hogy öntödéink az állatvilágból sok motivumot vesznek s ezért időszerünek találom, ha a rajzoló nemcsak a növények, hanem az állatok stilizálásával is foglalkozik. Ezt fontosnak tartom azért is, mert ennek gyakorlása közben – tekintettel a naturalisztikus ábrázolás nehézségeire – az emlékező tehetség élesedik. Ez ugy értelmezendő, hogy mivel az állatok folytonos mozgásban vannak, formáikról csak futólagos vázlatokat készithetünk, aminek a későbbi kivitelénél aztán a jó emlékező tehetség van hivatva kimutatni helyes megfigyeléseinket.
Az állatok stilizálásánál kezdetben, éppen ugy mint a növénynél, leginkább a formailag legalkalmasabbakat, (pl. oroszlán, kos, stb.) használjuk fel modellül. Ezenkivül kitünő tanulmány még a madarak szárnya, mely különféle alakzataiban, mintegy önmagától szolgáltatja a formát is. Nemkülönben jó kombináczió az emberi arcz, (férfi, nő, gyermek, angyal stb.) valamint a mi czimerünkben is helyet foglaló griffmadár, aminek a stilizálását e végből ajánlatosnak, sőt néha hasznosnak is tartom.
Miután a rajzolótól mindenkor megkivántatik a határozott következetesség, ügyelnie kell arra, hogy a különféle növények vagy virágok csoportos stilizálásánál olyanok, melyek nem egy időszakban alakulnak át a természetben, ne kerüljenek egymás mellé, mert igy munkája könnyen nevetségessé válhat. Pl. az őszi kikirics virágai, melyek ősszel és az ibolya virágai, melyek csak tavasszal nyilnak, az egyidőben való felhasználást lehetetlenné teszik. Miért is minden ékitménynél különös suly helyezendő az összhangra, mely az időszakbeli, származásbeli, valamint a fajbeli egységben nyilvánul meg.
Ez ugyan nem követeli a szinbeli ellentétet, sőt szükséges, hogy a kompoziczióban levő növények ezáltal, valamint a formák egymástóli különbözetüknél fogva minél jobban kiemelkedjenek a rajzban, mert tökéletes hatás csakis egymással ellentétben levő szinek vagy formákkal érhetők el.
A tervezésnél és a stilizálásnál lehetőleg ügyelnünk kell arra, hogy a növények ősformáitól csak annyiban térjünk el, hogy azok felismerhetők legyenek. Minél kevésbbé stilizálunk valamely növényt, a természet törvényei annál inkább betartandók. Jobban stilizált növényeknél a természet törvényei is szabadabbak lesznek, csakhogy ez esetben meg a stilusok feltétlen ismereteihez kötöttek.
A rajzolásnál, illetve a stilizálásnál, a levél, virág stb. sorrendje ugyanaz legyen, amilyen a természetben; különösen a csüngő, kuszó vagy tekerődző növényeknél kell betartani a természet ezen törvényeit.
A növények tulajdonságaira is tekintettel kell lenni, amennyiben vannak növények, melyek merevek, mig a másik hajlékony, egyik husos, másik száraz stb. s ezek a természeti tulajdonságok az alkalmazáskor szintén feltüntetendők.
A stilizálásnál még egy igen fontos körülményre hivom fel a rajzoló figyelmét. Nevezetesen: a stilizálandó növény szárának mikénti megrajzolására.
Sokszor láttam már olyan növényt stilizálva vagy megtervezve, melynek szára a lehetetlenségig gyenge, vékony volt ahhoz, hogy a rajta csüngő, vagy elhelyezett levelek és gyümölcsök sulyát elbirják.
Ez, a laikus szemében fel nem tünő természetellenesség szintén igazolja azt, hogy jó dolgot csakis alapos megfigyelés után készithetünk; miért is – rajzolás előtt – a növényképződés legkisebb mozzanatairól is kellő tájékozottságot szerezzünk.
Az itt általában leirtak képezik a növény stilizálásának és a diszitmény tervezésének alapelveit. A részletekre áttérve, a levelek alakját és szerkezetét kell megfigyelnünk, melyeknél mindenkor megkülönböztetendő a főalak és a szerkezet.
A levél szerkezetével, melyről tudjuk, hogy egytengelyü, ellentétben a virág van. Ez a legtöbb esetben kehelyszerüen, egy pontból fejlődik, miért alapformája is többnyire köralaku. A virág felismerésére legalkalmasabb a fölülről való nézés (en face), amennyiben igy nyujtja a legszebb képet, valamint igy látható annak szerkezete is. (Pl. a rózsa vagy nefelejtsnél.) De nem minden virág stilizálása történik en face, amennyiben vannak virágok, melyek profilban (oldalnézet) való alkalmazásnál sokkal könnyebben felismerhetők. Ilyenek a lotus és futóka. Némely virágnál azonban a mindkét esetben való rajzolás elkerülhetetlen, mivel máskép nem ismerhető fel, mint pl. a harangvirág.
A diszitmény tervezésnél követendő eljárás pedig a következőkből áll:
A terület, mely rendelkezésünkre áll és amelyre a tervezendő diszitmény jön, vagy önkényesen, szabadon töltendő ki, vagy pedig szigorubban. Előbbi esetben kevésbbé stilizált formákkal dolgozunk, utóbbinál azonban, különösen ha az az ornamentális, illetve épitészeti keretbe tartozik, csakis elvontabb stilizálást alkalmazzunk.
Az arányosság és szimetria szintén az ornamentikában nyer kifejezést, ahol lehet szigoru, mely esetben a főalakzathoz rajzolt alakoknak mindkét oldalon teljesen egymásnak megfelelőeknek kell lenniök vagy pedig csak az egyszerübb egyensulyozás képezi a szimetriát; a szigorubb ornamentek azonban lehetnek szimetria nélkül is.
A szigoruan stilizált formáknak a szigorubban tartott egyensulyozás felel meg, mely a kimaradó alap egyes formáinak egyensulyba hozatalával történik.
A szimetrikus diszitmény tervezésénél a szimetria tengelyének megállapitása a fődolog, mivel mindig ennek egy bizonyos pontja képezi a kiindulást, honnan a növény alakja s ennek szerves lényei kifejlődnek, mely után a keletkezett térrészeket megfelelőleg kitöltjük levelekkel és virágokkal. A tultömöttség vagy nagy üresség kerülendők.
Az ékitménynél kezdetben szintén indifferens szinezést alkalmazunk s csak később használjunk olyan szinezést, mely a rajz hatását emelje. Ez azért szükséges, hogy az ebben az időben még gyenge rajzunk a szinezés által nyerje el azt az érdekességet, mely ellenesetben hiányzik belőle.

4. A testek után való rajzolástan
A testek után való rajzolás a szabadkézi rajz fontos kiegészitője; ez veti meg a szabad természet után való rajzolás alapját
Ez éppen azért nehezebb is, mint a sik formák után való rajzolás. Itt már az emberi szem ritkábban figyeli meg a formáknak távlati elváltozásait, inkább a stereometrikus formákhoz van szokva; s igy a szem még nevelésre szorul, hogy a megfigyelendő testeket ugy lássa, amint azokat látó idegei engedik, nem pedig a térbeli képzelet után. Erre nézve nem is lehet előzetes törvényeket felállitani, mert ez ugy sem tartatnék be, mig a szem nem érezte át azok logikus sorrendjének megállapitását, mely a tényleges megfigyelés alapján nyugszik.
A rajzolás a leghelyesebben ugy történhetik, ha egy testet legalább háromszor vagy négyszer oly távolságra állitunk fel, mint annak legnagyobb kiterjedése. A minták után való rajzolás itt azért nem érvényesülhet, mert azok formái kisebbek lévén, a távlattan törvényei nem mutatkozhatnak ugy, mint a természetes testeknél.
Kezdetben a test rajzolásának megtanulására legegyszerübb és legalkalmasabb a koczka, melyet egy erősebb kartonlapon – a mértani rajz segélyével – ugy szerkesztünk meg, hogy az egy keresztet ábrázoljon, ezután a benne elhelyezett átlókat éles tollkéssel ritzeljük s a vágás után összehajtogatva, a szétálló réseket vékonyabb papirral beragasztjuk s megkapjuk a kivánt koczkatestet. Könnyebb megérthetés végett az itt leközölt két ábra szolgáljon magyarázattal. (L. 13. sz. ábrát.)
Ez uton a rajzoláshoz szükséges testek nagyrészét, mint kereszt, hasáb, henger, kup mind elkészithetjük s ezek közvetlen használatával a rajzolásnál jó figyelő és közvetett látóképességre teszünk szert.
A fentebb és az itt emlitett testek mindig ugy helyezendők el, amilyen változatokban óhajtjuk megrajzolni; miközben okvetlen tapasztalni fogjuk a következőket: a térben függőlegesen álló vonalaknak távlati képe is mindig függőleges marad; ezzel szemben a vizszintes vonalak csak akkor nem változnak a távlatban, ha azok a rajzoló szemeinek hossztengelyével vagy homloksikjával párhuzamosak. A többi vizszintes vonal távlati képe vagy lefelé vagy fölfelé fut, amint azok magasabban vagy mélyebben fekszenek, mint a szemlélő szeme. Pl. ha valamely vizszintes vonal jóval magasabban fekszik szemünk felett, annál nagyobb esésben látjuk annak távlati képét, ha pedig minél mélyebben fekszik, annál jobban látszik emelkedni a távlati képe. Ez az ugynevezett optikai rövidülés.
Vannak még olyan helyzetek is, midőn a vizszintes vonalak sem le, sem fel nem futnak, ezek a rajzoló szemével párhuzamosan fekszenek. Ezek az észleletek azonban csak akkor észrevehetők, ha a megrajzolt testtől megfelelő távolságra állunk.
A testek különböző arányainak megitélésénél czélszerü mérővesszőt, vagy magát az irónt használni; a rajzolásnál pedig a test távlati képére való tekintettel, eredeti helyünk, illetve test- és fejtartásunk mindvégig betartandók és csak az egyik szemünket használjuk, hogy az illető dimenziók összehasonlitásánál ne csalódjunk.
A testek megrajzolásánál nem tévesztendő szem elől a modell ellenőrzése, hogy olyan alakot, fekvést nyert-e papiron, mint ahogy azt hirtelen szemügyre vette és hogy méregetései, összehasonlitgatásai eredménnyel jártak-e, amiről leghelyesebb a rajznak valamely tónussal való bevonásával, vagy a rajznak a modell mellé való tevése és hátralépés által meggyőződni.
Ha egyezik, ez egy ujabb haladás a természetesség felé, melynek megrajzolásánál az ehhez hasonló eljárások az egyik előfeltételt képezik.
Fentebb már emlitettem, hogy a különféle testek mindig ugy állitandók fel, amint azok helyzeteiknél fogva a tanuláshoz legmegfelelőbbek. Könnyebbséget szerezve a rajzolónak, bemutatok egy pár példát és ábrát, hogy aztán ezek alapján ki-ki megtalálhassa az utat a testek után való rajzoláshoz.
A koczka szemben lévő lapjával ugy állitandó fel, hogy annak éle függőleges legyen és párhuzamos a papir sikjával; kiindulva a tömegből és annak legfőbb dimenziójából, meghatározzuk az egyes éleket és azok esési irányait E gyakorlatok közben a rajzoló maga is rájön későbben azokra a szabályokra, melyek az esési irányt és kisebbedést – minden méret nélkül – határolják.
A koczka egy másik fajta állása az, ha egyik élével az alapon fekve, egyik lapjával párhuzamos a papir sikjával. Ennek a leirása különben ugyanaz, mint az előbbié, csakhogy itt a szemben lévő négyzet egyik csúcsa képezi az alapot s ezért csak egyik élének esési szöge határozandó meg.
A III. példánál a koczka ferde helyzeténél fogva általánositódik, az eljárás azonban ugyanaz, mint a II. példánál; a két főkiterjedést (AB–CD), tehát a magasságot és szélességet mérővessző segitségével előbb meghatározzuk, melyek az egész távlati kép tömegét adják, azután az egyes éleknek egymástól való távolságát mérjük le, miáltal megkapjuk az egyes élek esési vonalait. A testek megrajzolásánál szabálynak tekintendő a főalak szemügyre vétele; először azt vessük mindig papim s csak azután irjuk be a részleteket, melyeknél szintén a nagyobbak előzik meg a kisebbeket.
Jó gyakorlat még az egyszerü helyzetbeli kombinácziónál a kereszt is, mely 6 koczkából áll; ennek fekvése az alapra merőleges, mig a papir sikjával szintén párhuzamos.
Itt már észlelhető a koczkák rövidülő szélességei s ezzel szemben az is megállapitható, ha a koczkák magasabban fekszenek a szemtől, vagy megforditva alacsonyabban vagy oldalt tőlünk, akkor azok annál szélesebbek. A kereszt vizszintes vonalainak összefutásai itt már szembeötlőbbek s ezáltal az egymással párhuzamosaknak egy pontban való találkozásuk megalkotják a főpontot, mely mindenkor a szemkupolával szemközt feküdvén, azaz a szem magassági vonalában a szem is mintegy főponttá változik át, miáltal a rajz nézésénél a látósugarak a vizszintes és a papir sikjára merőlegesen eső vonalaknak az összefutásából, illetve egy pontban való találkozásából, a rajzolt test hibátlan megszerkesztése könnyen megitélhető.
A különféle testek rajzolásánál felemlitendők még a négyzetre épitett egyenes-gula és hasáb, melyek kevés eltéréssel szintén azon szabályok alá esnek, mint a négyzetek. S ha már a szögletes egyes mértani testek különféle helyzetekben való megrajzolásával tisztában vagyunk, próbát tehetünk több test egymásra való fektetéséből keletkezett, vagy egymás mellé állitott testek helyzeteit is megfigyelni és azokat lerajzolni, amelyet aztán a gömbölyü testek különböző formái zárhatnak be.
A gömbölyü testek rajzolásánál a – már a mértani rajzban is emlitett – kör szolgáltatja az alapot. Itt azonban miután testekről van szó, a szerkesztést a különböző testek távolságai irányitják s ezért fekvése is változik.
Pl. a kup megrajzolásánál a kör távlati képe négy pontban érintő négyzet segélyével rajzolandó meg, meghuzva a két oldalfelezőt megkapjuk az oldalfelező pontokat, ezek képezik aztán a négyzet távlati képébe irt kört, illetve ellipsis pontjait, az oldalfelezők pedig az ellipsis egy pár tengelyét. Az ellipsis tökéletes kezelése végett tanácsos, ha azt különböző méretekben minél gyakrabban ismételjük és pedig először a mértani rajz segitségével, későbben azonban már szabadkézzel is.

5. A távlattan
Hosszadalmas és fáradságos dolog volna, ha a helyes távlati látást és rajzolást csupán csak szemlélés utján sajátitanánk el. Ezért szükséges elméleti ismereteinket gyarapitani, hogy ezáltal a nagyobb és természetes tárgyakat is hűen és megfelelő gyorsasággal állithassuk elő.
Bár az e tekintetben eszközölt feljegyzéseim csupán kisérletezésnek minősithetők, mégis szükségét látom e téma elemeiről azokat a benyomásokat megemliteni, melyek összefüggésben vannak az eddig elmondottakkal.
A távlattan, szorosan véve, már egymagában is kifejezetten jelzi, hogy a szemlélt tárgyak ugy ábrázolandók, amilyennek látszanak. A távlattan több részre osztható; lineáris, árnyék- és tükör-perspektivára; a lineáris csupán a vonalak és sikok távlatát tárgyalja, az árnyék-perspektiva az árnyékok szerkesztését czélozza, mig az utóbb emlitett a visszatükröződésben leli magyarázatát. Az ugynevezett levegő perspektiva a szinek távlatával foglalkozik, ami nehéz megérthetésénél fogva már a művészet körébe tartozik.

a) Lineáris perspektiva
A szabadkézi rajzolásnál a lineáris perspektiva annyira fontos, hogy főbb mozzanatainak – a tájékoztató vonalak és sikok – megismerése nélkül jó rajzolókká nem lehetünk soha.
Azt már a szabad természetből tudjuk, hogy ha sik területen magunk elé tekintünk, szemünk egy félkör alaku területet tekint át, mely a szem magasságában az éggel látszik érintkezni; ez az érintkezési vonal képezi az ugynevezett látókört; ha már most pl. egy átlátszó képsikot (l. VI. példát) (KS) függőlegesen ugy tartunk magunk előtt, hogy arra a láthatókat, illetve az előttünk levőket rárajzoljuk, akkor e lapon a látókör már vizszintes lesz, ez a látóhatárvonal (LH); a szemünkkel szemközt levő pont pedig a főpont (F) elnevezést kapja. A szerkesztés egyszerüsitése végett, szemünk helyét – miután önmagunkból csak ez lévén fontos – szempontból (Sz) ábrázoljuk. Mivel képsikról beszélünk, a szempont mindig a képsikba lefektetve értelmezendő; szemünk távolsága, azaz a fősugár (fs) a főponttól legalább háromszor akkora legyen, mint a lerajzolandó tárgy legnagyobb kiterjedése. Ez azért szükséges, hogy a tárgy széleiről szemünkbe eső látósugarak olyan látókupot alkossanak, melynek alapjánál, illetve a képsik által való metszésnél legalább 72°, szemünknél pedig 18°-nyi lapszög keletkezzék, amennyiben ez a körülmény felel meg legjobban szemünk konstrukcziójának – az éleslátásnak. A szemünket és a fősugárt keresztező függőleges sikot (FS) függő siknak, a képsikkal való metszését pedig függő vonalnak (FV) nevezzük. A látóhatár és a függővonal egymást a főpontban metszik.
Valamely tárgy perspektivikus képét ugy kapjuk, ha a tárgy minden csúcspontjából a szembe menő sugarakat, azaz a látósugarakat (ls) – mint az a VI. példán is látható – a merőlegesen felállitott képsikkal metszük, illetve felfogjuk. Ez a pont távlati képe (Pk) azon metszési pontnak, melyben a látósugár a képsikon áthat; R ponté (l. VII. p.) Rk-ban van; ha V vonal minden egyes pontjának képét meghatároznók, azok a vonal látósikjának a képsikkal való metszési élében (Yk-ban) lesznek.
A leirtak tehát láthatóvá teszik azt, hogy egy egyenes képe a legtöbb esetben egyenes; de ha pl. az egyenes véletlenül a látósugár irányában fekszik, akkor a távlati képe már pontot képez. Ha a V vonalnak a képsikig való meghosszabbitását elgondoljuk, ugy a metszési vagy nyompont (ny) már saját magában birja a távlati képet (l. VII. példát); s ezért a V vonal képének e pontból kell kiindulnia. Továbbá, ha a V vonal több pontjának látósugarait meghuzzuk, láthatóvá lesz ismét, hogy azok – minél távolabb fekszenek a pontok – annál kisebb hajlásszöggel birnak az adott egyeneshez; miért is az utolsó, tehát a végtelenben fekvő pont látósugara párhuzamos lesz magával az egyenessel, ennek áthatása a képsikon adja V vonal végtelenségben fekvő utolsó pontjainak képét s azért enyészpontnak (e) nevezhető; V vonal távlati képét e és ny vonal összekötése szolgáltatja.
Összegezés gyanánt tehát, egy egyenes vonal távlati képe az enyésző és nyompontok a képsikkal való összekötéséből származik. Az egyenes enyészőpontot pedig ugy kapjuk, ha szemen keresztül az egyenessel párhuzamosan haladó látósugárnak a képsikkal való áthatását keressük. (L. VII. példát.)
Mivel a párhuzamos egyenesekhez a szemponton keresztül csak egy párhuzamos látósugár huzható, enyészpontjuk is csak egy van s ez az ugynevezett közös enyészőpont. Ezzel szemben a vizszintes vonalak enyészőpontja a látóhatáron van s ha függőlegesek a képsikra, ugy az enyészőpont a főpontban van.
Az általános helyzetü egyenesek enyésző pontjai aszerint váltakoznak, amint a képsikhoz kisebb vagy nagyobb szög alatt hajolnak. A képsik mögött álló egyenes vonal fölülről lefelé való haladásában jobbra távozik tőlünk s igy enyészpontja is a függővonaltól jobbra, a látóhatár alatt fekszik; balra való távoztában a függővonaltól balra ugyancsak a látóhatár alatti részben fekszik; ha azonban alulról fölfelé és tőlünk jobbra áll, ez esetben enyészőpontja a függővonaltól szintén jobbra ugyan, de már a látóhatár feletti részben nyugszik, balra való távoztában szintén a látóhatár feletti részben van.
Példaképen megemlitem, hogy midőn a koczka vagy más hasonló test, a képsikhoz frontális helyzetben van, ugy hogy egy lapja párhuzamos a képsikkal és egy lapjával pedig az alapsikon fekszik, akkor annak oldalélei, miután merőlegesek a képsikra, a főpontban enyésznek (l. VIII. példát); a képsikkal párhuzamos élek eredeti helyzetükkel lesznek párhuzamosak, a merőlegesek pedig merőlegesekkel. Az átlók és képsik iránt 45° alatt hajolva, a távpontokban enyésznek; a IX. példa mutatja, hogy ha az alap- vagy fedőlapnak oldalélét és átlóját, helyesebben azok képeit megrajzoljuk, ezek metszési pontja szolgáltatja a koczka egyik hátulsó csúcsát, mely eljárás után már a többi – ugyszólván – magától adódik.
Miután a lineáris perspektiva véghetetlen lánczolata – szük terünknél fogva – nem engedi a további fejtegetést, elégnek tartom a mi rajztudásunkhoz fentiek gyakorlatba való átvitelét, melyek alapos megfontolással és a szemléleti látszattan egyesitésével megtanithatnak bennünket arra, hogy mielőtt valamely tárgyat megrajzolnánk, miként lássuk azt.

b) Az árnyékolás perspektivája
Nem kevésbé fontos téma a rajzolásban az árnyék-perspektiva sem. Sőt ez képezi azt a lelket, mely rajzainknak életet ád.
Ez tanit meg bennünket arra, hogy miként adjuk rajzunkon vissza a különböző világitás által okozott hatást, ami kezdetben ugyan nehézséget okozhat, de ha már az eddig emlitett szabályokat betartjuk, illetve elsajátitjuk, nem lesz nehéz ezzel sem tisztába jönni.
Mindenek előtt tudni kell, hogy a világitó forrás (pl. nap, lámpa stb.) minő hatásokat idéz elő a megvilágitott testen. A természetben, ugy mint mindenütt tapasztalható, hogy ha a tárgy a világitást merőlegesen kapja, ugy az a legvilágitottabb felületet nyeri, ahová ferdén ér, a kevésbé nyert világitástól az ugynevezett lokáltónust kapja és ahová egyáltalán nem ér el, az a felület árnyékban van, e kettő közötti határ pedig az árnyékhatárvonalat szolgáltatja; az árnyékban azonban megkülönböztetjük az önárnyékot, vagyis a test saját árnyékát és az általa előidézett árnyékokat. Az ugynevezett reflex pedig ugy keletkezik, ha egy közelben levő test saját világosságát, árnyékát, sőt szinét is egy más testre veti s ennek saját világosságát vagy árnyékát ezáltal hátráltatja.
Az árnyék a fényforrásból kiinduló fénysugarak testet érintéséből keletkezik, miáltal a világosság felé eső része teljes világitásban, a többi része azonban árnyékban lesz; a fény az árnyéktól, a test körül érintőleg menő fénysugárkup, illetve henger által választódik el. A fénysugárkup valamely vizszintes vagy merőleges alapra való esése által, vagy ha egy más sik vagy testtől metszetik, megkapjuk az illető testnek vagy siknak vetett árnyékát is, melynek meghatározása az önárnyékkal együtt az egész árnyékperspektiva legfontosabb alkotó eleme.
Minthogy az árnyék fentiek értelmében nem más, mint az egyes pontokon keresztülmenő, és az egyes éleken érintőleg végig sikló fénysugaraknak az alap- vagy más sikkal, testtel való metszése a következő szabályok elfogadása ajánlható:
egy pont árnyéka ott van, ahol az ezen pontot keresztültörő fénysugár a felállitott test felületét, illetve az alapot éri;
az egyenes árnyéka sikon szintén egyenes;
a merőlegesek árnyéka az egyenesek talppontjából származik;
egy bizonyos fénysugár alapvonala mindig ott van, ahol az azon keresztül menő vetitő sik az alapsikot éri;
oly egyenesek pedig, melyek az adott sikkal párhuzamosak, árnyékai is e sikkal párhuzamosak egymással;
egy egyenesnek párhuzamos sikokra való árnyékai párhuzamosak az adott egyenessel; s igy a vizszintes egyeneseknek vizszintes sikokra vagy az alapra vetitett árnyéka párhuzamos magával az egyenessel s ezért amazzal közös enyészőpontja van; a függőleges egyenesnek pedig a függőleges sikra való árnyéka is függőleges marad;
a függőleges egyenesnek árnyéka kiindulva az egyenes talppontjából, a látóhatáron azon pontban végződik, melyben a fénysugár alapvonala; ezen egyenes egyes pontjainak vetitett árnyékait megkapjuk az egyenes árnyékvonalán is, ahol az egyes pontokon keresztül törő fénysugarak az árnyékvonalat érik. Ezek képezik a világitási derékszögü háromszöget, melynek derékszöge a függőleges alappontjában és a melynek egyik befogója maga a függőleges egyenes, a másik pedig a fénysugár alapvonala, melynek átfogója a fénysugár;
ez emlitett háromszög határozza meg a ponton keresztül menő fénysikot.
Minden pont árnyéka e világitási háromszög segélyével határozandó meg. Az eljárás a következő lehet: megjelöljük a ponton keresztülmenő fénysikot, illetve a sugár és ennek alapvonalát, mely utóbbi a pont alapvetületéből indul ki s amely a horizontnak (látóhatár) azon pontjában enyészik, mely egyuttal metszési pontját képezi az egész fénysik enyésző vonalának és a látóhatárnak. P pont vetett árnyékát, ha meg akarjuk tudni, meghuzzuk a fény sugarát (l. X. példát) és ennek a P pont alapvetületéből (Pa) kiinduló alapvonalát s ahol e kettő egymást éri, illetve átmetszi, szolgáltatja a kivánt árnyékpontot (Pák).
Egy egyenes árnyéka pedig ugy kapható, ha ennek két végpontjának árnyékát meghatározzuk (l. X. példát) és ha ez egyenes párhuzamos azon sikkal, ahová árnyéka esik, ugy vetett árnyéka is ugyanott fog enyészni, ahol az egyenes maga.
Fentiek szigoru betartása azonban csak az elméletben legyen igy, a gyakorlatban már csakis a főbb pontok árnyékainak meghatározására kell tekintettel lenni, melynél a következő eljárás kötelező:
szemlélet utján megkeressük egy pont árnyékát, ezután a pontot összekötjük az árnyékvető ponttal, mely a fénysugár irányát adja, a pont az alapvetületével való összekötése által adja a fénysugár alapvonalat, mely az árnyékoláshoz feltétlenül szükséges világitási háromszöget alkotja meg. Jó kivitel megköveteli az enyészővonal meghatározását is, mely ennek a látóhatárral való metszési vonalában van. (L. Áae-Áe a X. példán.)
A fentebb bemutatott példa – melyen az árnyékpontok központi (lámpa) világitás mellett képződtek s igy a központi sugárrendszernek felelnek meg – felismerhetővé teszi a fénysugár és alapvonalának irányát; ez kevés eltéréssel alaptörvényül szolgálhat minden hasonló pont árnyékánál ahhoz, hogy egy bizonyos test által okozott árnyékvető pont miképen rajzolandó föl.
Egymással párhuzamos fénysugarak a szabadban, tehát a természetes napvilágitás által jönnek létre. A napvilágitásnak négyféle esete ismeretes és pedig: vagy előttünk vagy mögöttünk, végül vagy jobbra vagy balra áll tőlünk; az utóbbi esetben a helyzet egyszerüségénél fogva a fénysugarak párhuzamot képeznek a fénysikkal, miért is a merőlegesek vetett árnyékai egymás között párhuzamosak, ha a nap előttünk áll, a fénysugarak enyészőpontja a látóhatár felett a nap-pont, vizszintes sikokon pedig az alapvetületeiké a napnak a látóhatáron fekvő talppontjában van, s igy a merőlegesek vetett árnyékai távlatilag párhuzamosak, felénk ellenkezők lesznek; és ha végül a nap megettünk van, ez esetben a fénysugarak enyészőpontja a látóhatár alatt levő nappontban fekszik, alapvetületeik enyésző-pontja pedig magában a látóhatárban van; a merőlegesek vetett árnyékai itt is párhuzamosak, de tőlünk hátrafelé összefutnak.
Miután az árnyék-perspektiva olyan képzettséget követel, hogy az a hivatásos rajzolókon kivül csak nagy ritkán sajátitható el, a fent leirtakat elégségesnek tartom ahhoz, hogy arról némi fogalommal birjunk olyan tónusok kezelésénél, melyek a feltétlen árnyékolási törvényen alapszanak.
Ennek további elméleti fejtegetéseinél czélszerübb, ha a rajzoló a természet után, gyakorlat közben kultiválja a különböző testek árnyékolását, ami az alábbiak figyelembe vételével bizonyára nagyobb és tökéletesebb eredménnyel járhat, mint bármilyen magasabb fokon álló elméleti tanulmány.
Valamely tömeg árnyékának hozzánk közelebb eső részét mindig sötétebbre, mig a távolabbit haloványabbra kell kidolgozni; a megvilágitott testrész szintén elül világos. A távolból való megfigyelés a világosságot az árnyékkal gyakran egybeolvadóvá teszi, miért is az árnyékolásnál ezen körülmény helyes megállapitása szintén fontos legyen. Az árnyék tömegénél törekedni kell arra, hogy azok a különböző intenzitási és reflex részletek daczára, mindig egy összefüggő, nyugodt foltot képezzenek és az esetleges éles ellentétek által el ne apróztassanak.
Az erős fény a tárgyak szélein kerülendő, valamint a legsötétebb árnyékot se alkalmazzuk egészen a tárgy szélén, különösen a görbületeknél, illetve hajtásoknál, ahol ez a szabály még szigorubban alkalmazandó, mint előbbi esetben. Ugyszintén a homályossági és világossági fokozatok időelőtti erős kifejezése is kerülendő, amit leghelyesebben ugy vizsgálhatunk meg, ha a tárgyra csak hunyoritó szemmel nézünk; igy az egész megvilágitott felületet, valamint az árnyékban levő foltot is tisztán láthatjuk s megitélhetjük e kettőnek egymáshoz viszonyitott erejét, mihez még a fő dimenziót, mint harmadik fokozatot, a hátteret vesszük. Ha e három főtónus egymáshoz való viszonya helyes elrendezést nyert és ezáltal a szabályoknak megfelelőleg dolgoztatott ki, ugy a rajz teljes sikerében nem csatlakozhatunk. (L. II. mellékletet.)

6. A természet után való rajzolás
Ha már az előbbi fejezetek tártalmát tudjuk és teljesen tisztában is vagyunk valamely tömeg vagy test különféle mértani helyzeteivel a távlatok és szinképződések elemeivel, valamint az árnyékolási perspektivával, akkor – érzékünk finomulva – nem kerüli el többé szemünket a szabad természetben rejlő tárgyak észrevétele, hanem érdekességüknél fogva mintegy kényszeritenek bennünket azok helyes megfigyelésére.
A természet után való rajzolás, gyakorlati oldaláról tekintve, a könyvnyomtatásban csak annyiban van érdekelve, hogy a rajzoló a munkájához felhasználandó főmomentumot a legtöbb esetben a természetből veszi, de csak egyes részeket alkalmaz s a könyvnyomtató technikának megfelelőleg a nagy tömeg kivitelét kerüli, sőt igen gyakran el is hagyja.
Ezzel nem czélozok arra, mintha a nagyobb tömeg (pl. tájképek) rajzolási gyakorlatát nem helyeselném, ellenkezőleg; a vele való foglalkozás már azért is szükséges, esztétikailag pedig hasznos követelmény, mert ezáltal eddigi esetleges hamis látásunk tisztább, üdébb lesz.
S ezért aki elég tehetséget és kedvet talál a nagyobb felületek megrajzolásához, minél többször gyakorolja azt.
A természet után való rajzolásnál elméletileg dolgozni nem lehet. A rajzolónak, az eddig elsoroltak birtokában, magának kell rájönnie azokra a törvényekre, melyek a helyes és helytelen között válaszfalat képeznek. Legfeljebb csak magyarázatul, illetve tanácsképen emlithetem meg a következőket:
A természet után való rajzolásnál jó módszernek bizonyul, ha előbb egész kis dolgok megrajzolásával próbálkozunk meg. Ilyenek a ház- és gazdaságtartásban helyet foglaló eszközök, mint kés, villa, tányér, fazék, dézsa, targoncza, vasvilla, kunyhó, gémes vagy kerekes kút stb. (l. 16. ábrát), melyek mindegyike könnyü formáiknál és semleges szinüknél fogva igen alkalmas modell gyanánt szolgálhat a továbbképzéshez.
Ha e tárgyak megfigyelésénél formaérzékünk és látásunk helyesnek bizonyult, a növények gyümölcseit vegyük sorra, melyek kevés kivétellel szintén stereometrikusak s igy a megrajzolásuk is könnyebb.
A kezdő rajzoló mindig sulyt helyezzen arra, hogy az illető tárgy szinét az árnyékkal össze ne tévessze, amennyiben ennek megtörténte olyan konfuziót okozhat rajzán, melyből a helyes kibontakozás aztán csakis az ujra való rajzolással lehetséges. Azért a rajzoló bizonyos kritikához szokjék minden időben, igyekezzék fölismerni a természetet, hogy ezáltal a sötét szinek és árnyék között a különbözetet megtalálhassa.
E kettőnek gyakorlása után aztán használhatja a természetes szinezést is, hogy rajzának az eredetivel összehasonlitott szinbenyomása fejlessze benne a szinharmóniát.
A természet után való rajzolásnál a kör perspektivájának tökéletes ismerete – miután a legtöbb esetben gömbölyü testekről van szó – feltétlenül szükséges, azért azoknak különböző formákban való megszerkesztésére nagy sulyt kell helyezni, mert enélkül a formák helyes belső organizmusából folyó átalakulásait nem leszünk képesek hiven visszaadni.
Valamely tárgy csoportositása következetesen összefüggő, egy tömegben és árnyékkal összetartozó legyen, melyből a konturvonal, és az árnyékolás folyékonyan emelje ki a főrészeket. A kezdő rajzolónak még különös sulyt kell helyeznie arra is, hogy az ellentéteket, mint a reflexek tulvilágosodásánál, valamint a kisebb tónusoknak a nagyobbaknak alárendelésénél, mindig helyes látókörrel igyekezzék megoldani, amely felfogását és széles látását van hivatva jellemezni.
A világossági területtől elválasztandó árnyék szemhunyoritással észlelhető a legjobban; ez alapon – különösen ha rajzunkhoz háttal állva, tükörből tekintjük – könnyen észrevehető, hogy az egyik vagy másik terület a világossághoz vagy árnyékhoz csatlakozik-e, mely proczedura után a helyesbitésre szoruló alakok és tónusok jobban áttekinthetők.
A fent elsorolt elemi formák gyakorlása után igyekezzünk a szabad természetbe s keressünk olyan tárgyakat, illetve olyan formákat, melyek stilszerüségüknél fogva már a könyvnyomtatásban is megállják helyüket. Ilyen tanulmány lehet a már valamivel nehezebb növényzet visszaadása, melynél szintén a részletekkel való megkezdés a leghelyesebb eljárás. A fánál pl. az ágazat tanulmányozása igen praktikus, amennyiben ezt minden időszakban, tehát télen is üzhetjük. Az ágazattal együtt a törzset is gyakoroljuk s csak későbben a lombozatot s végül az egész fát magát.
Ez és az ehhez hasonló gyakorlatok főkép azért szükségesek a könyvnyomtatónak, hogy azok esetleges felhasználásánál – kellően stilizálva – ne jöjjön ellentétbe a természettel. (L. 17. és 18. ábrát.) Mert lehet valaki igen jó rajzoló, de ha a természet törvényein kivül mozogtatja alakjait, ez esetben mégis nevetségessé válhat a leggondosabban kidolgozott rajza is.
Előirt, tehát meghatározott technikára eleinte ne szoritkozzunk, amennyiben eredetiség hiján rajzainkat perhorreszkálja, csak később, midőn a rajzolásban bizonyos önállóságot értünk el, gyakoroljuk ezt, ami különben is – éppen ugy mint a könyvnyomtatásban – idővel önmagától fejlesztődik aszerint, amilyen mértékben a rajzoló egyénisége nevelődik.
Ha a fák lombozatok s az ezek között elterülő egyéb részletek kidolgozását már tökélyre vittük, kisebb tájképek rajzolásával is megmérkőzhetünk. A tájkép megrajzolásánál fődolog a benne feldolgozott tárgyak és elemek összhangzásba hozatala; a tájképeknél igen jó hatást ér el a viz s annak tükröző tulajdonsága, mely éppen ezért nehéz ugyan, de igen jó tanulmány. Pl. a sima viznek a tükröződése egészen ellentétben van az olyan vizével, melyet a szél felkorbácsol és amelynek felülete a különféle tükröződés által, ugyszólván minden pillanatban más-más képet nyujt.
A tájképnek megrajzolása előtt teljesen tisztában kell lenni a rajzolónak éppen ugy tartalma, mint tárgya felől s ezért annak felvázolását csakis akkor eszközöljük már, ha lelki szemeivel maga előtt látja annak térfoglalását, tartalmát és jellegét is. Ez a feltétel azért szükséges, hogy az agyában változó dolgok rabjává ne lehessen, hanem a megkezdés után, alkuvást nem ismerő határozottsággal és egyszer érzett benyomásának rögzitésével rajzolja meg azt; s ezek szemmeltartásával eléri, hogy képe – a rajzolási felfogásnak megfelelő és egységes lesz. (L. III. mellékletet.)
A tájkép megrajzolásánál a térfoglalás megállapitásához czélszerü egy egyszerü keretet használni, melyen át tekintve, számitásba vehetjük, hogy az általunk kiválasztott tájképből mennyit óhajtunk rajzunkra átvinni.
A tájkép felvázolása után a nagy felületek felosztása és a világitás foltjainak összefüggésbe hozatala a fontos; ezek elrendezésével és távlati ismereteink segélyével aztán megkezdhető a rajz pontos kivitele. Rajzolás közben, amennyiben ülve dolgozunk, az is fontos, hogy felállással és minél messzebbről vizsgáljuk meg munkánkat, hogy vajjon megfelelnek e teljesen a tájkép impresszióinak; ezért a terjedelemre is figyelemmel kell lenni, nehogy az áttekintés megnehezitse a rajzon felállitott tárgyak tüzetes megszemlélését.
A tájképeknél nem az eszközök megválasztása, hanem a szellemi proczesszus és a helyes látás adják a jó rajzot. Azért teljesen lényegtelen, hogy azok irónnal, krétával, vagy más egyéb eszközzel rajzoltattak-e, mert akinek ebben a stádiumban a helyes látás és felfogás erős oldalát képezi, annak a rajzeszközzel való bánásmód már tökéletesen mindegy.

7. A figurális rajz
A figurális rajzolás a mai könyvnyomtatásban legalább is olyan fontos tanulmány, mint a betük és diszitések jellegének, stilusának ismerete. Ami pedig az iskolát illeti, párhuzamba állitható a mesterszedéssel, a mennyiben mindkettő a helyes és jól meggondolt technikán alapszik. Mintahogy a mesterszedés technikája nélkül nem lehetünk mesterszedőkké, azonkép nem készithetünk jó figurális rajzot sem. Ennek alapos felfogása már nem engedi meg a rajta való mintegy átsiklást, amennyiben csakis a beható szemlélet és sok tanulmány teszi lehetővé azt, hogy figurális alakjaink a kritikai szabályok keretein belül mozoghassanak s ezért szükséges, hogy a boncztanban, illetve ennek alaktani formáiból teljes ismereteket szerezzünk, mert enélkül figurális rajzot egyáltalán nem is készithetünk.
A figurális rajznál a cselekvés, végzés és a szenvedélyek által előidézett perczekig tartó érzelmeken kivül különösen az arcz az, melynek részeit, arányait, szerveit és azok működési törvényeit felfogni és megismerni kell. Azért mindazoknak, akik figurális rajzolási vágyukat kielégiteni és a test egyes részeinek leirását megismerni óhajtják, hogy rajzaik kivitelénél helyes felfogással dolgozzanak, igen ajánlatosnak tartom Székely Bertalan idevágó művének Festészeti Boncztanát beszerezni, ahol a figurális rajzoláshoz szükséges minden boncztani ismeretet elsajátithatnak.
Ezért általánosságban s csak röviden foglalkozom jelen füzetben e tárggyal s csakis a legfontosabb tudnivalókat emlitem meg.
*
Az emberi test arányainál a fejet véve az arányositás egységeül pl. az egy éves gyermeknél az egész test hosszának egy negyede, ötéves gyermeknél egy ötöde, 12 évesnél egy hetede, a felnőttnél pedig rendes körülmények között egy nyolczadát képezi. Az arányitás támpontjául pedig az alhas-redőt véve, czentiméterekben a következőképen osztja meg a test magasságát:
	Egész hossz 
(cm.)	Felső 
fél	Alsó 
fél	
Ujszülöttnél	550  =	30 + 20	
Két éves fiunál	91  =	52 + 39	
5½ éves fiunál	121  =	62 + 59	
10 éves fiunál	145  =	69½ + 75½	
14 éves fiunál	163  =	75 + 88	
Felnőtt férfinél	175  =	81 + 94	
14 éves leánynál	161  =	74 + 87	
Felnőtt leánynál	173  =	80 + 93	
A figurális test megrajzolásánál előbb meghuzzuk a medians-(közép)sikot, mely az alapra merőlegesen fekszik és amely ezáltal a testet két egyenlő – egy jobb és bal – részre osztja, egy erre ismét merőlegesen huzott vonal, mely a test első és hátsó részét elválasztja, képezi a frontál-sikot, ehez járul még egy a pupillákon átmenő sik is, mely az ugynevezett pupilla-sikot alkotja. E három segédsik, illetve vonal felállitása okvetlen szükséges, ha azt akarjuk, hogy a fej és test tartása helyesen legyen felvázolva.
A felvázolásnál a fej arányainak következetességeire is figyelemmel kell lenni. A fej koponyája pl. ugy viszonylik az arczhoz, mint 4:5. Rendes növésü pupilla-sik mindig a fejhossz közepén van; kis gyermekeknél, valamint elaggottaknál – a foghiány miatt – lejebb esik. Az orr háta párhuzamos a fül ellipsisének hossztengelyével. A fejcsúcstól az orrtövig terjedő rész éppen annyi, mint a szemeknél levő fejszélesség, mely öt egyenlő részre osztva, egy, illetve két rész adja a szem szélességét; a két szem közötti távolság szintén egy ilyen részt képez. A felső szemürszél és áll vége megfelezve, az orr hosszának felel meg; az orr hossza pedig, miután párhuzamosan áll a füllel, egyenlő a fül hosszával. A száj ennél mindig valamivel nagyobbra veendő. A fej alakja felülről, valamint elülről nézve tojásdad, a csúcsot az áll képezi. (L. a) ábrát.)
A fej rajzolása annak tojásdad alakjával kezdődik s a szemürszél, fül ellipsise és az orrvég vázolásával végződik, melyek aztán együtt határolják a fej állását. A harmad értékü dolgok, mint száj, szemzugok, hajzat, nyakvonal, váll, nyakgödör stb.-ik megjelölése csak ezután következnek. (L. IV. mellékletet.) A többi részek azonban már nem körvonalozással, hanem az egyes tömegek megjelölésével történnek, melynél a kis helyek vagy tagok apránkint való végleges kidolgozása kerülendők. Előbb a felvázolás apróbb részleteit kell beilleszteni a térbe s csak azután térjünk át az egyes részletek teljes kidolgozására.
A figurális alakoknál is betartandó az, hogy előbb csakis a leglényegesebbeket, tehát mindig azok rajzolandók meg, melyek a legnagyobb távolságról nézve is könnyen észrevehetők. S ezért az arcz vagy alak felrajzolásánál előbb a nagy formákat kell helyesen megoldani s ha ezeket helyesen végeztük, az apróbb részleteket még képzelet után is eszközölhetjük. A figurális rajzolásnál legfontosabb szervek a szem, orr, száj, fül, kéz s ezért ezek tanulmányozása is első helyen áll.
A szem részei: a szaruhártya, mely az egész golyónak oly nagyságu gombszelvényét képezi, melynek átmérője félakkora, mint az egész golyóé; a szaruhártya érintési széle alatt függélyes, köralaku sikban fekszik a szivárványhártya közepén a pupillával, melyen át a golyó belső tuloldalán fekvő ideghártyára vetitődik a fénysugár. A szemet védő szemüreg csontjai felső részén a szemöldök foglal helyet, melynél a felső szőrök iránya kissé felfelé, az alsók lefelé esnek. A szem fedeléül a szemhéjak szolgálnak, melyeknek belső zugában, kissé lefelé hajló dudorodás képében a karunkulus (husbibircs) a szemfedél szélén pedig a pillák foglalnak helyet. Az ideghártya legérzékenyebb pontjának összekötése a nézetponttól képezi a szem látótengelyét. Ha mind a két szem láttengelye párhuzamos, a szem meredt; ha egy pontban találkoznak, akkor néz valamit, az e ponton innen vagy tulkeresztezésénél a szem kancsal. A szem fénylő pontját a világitó forrásnak a szem gömbjén való visszatükröződése adja; e tükröződési pont a fényforrásból a szem középpontjába visszafutó fénysugárnak és a szemünkből odafutó látósugárnak felezőjében, illetőleg a felezőnek a szemgolyó felületével való átmetszésében van. (L. 21. ábrát) Az orr szerkezete négyoldalu piramishoz hasonló, az orrszárnyak, magassága a karunkulusig a legtöbb esetben háromszor foglaltatik; az orr rajzolásánál fődolog, hogy az pontosan a medián-(felező) sikban álljon. (L. 21. ábrát.) A száj, melynek alakja duzzadt sebhez hasonló, a median-sikra merőlegesen, az orr alatti részen rajzolandó meg. (L. 21. ábrát.) A fül, melynek tengelyét hosszuságban három egyenlő részre osztva és amelynél a középső adja a csigát, ellipsisbe rajzolandó. (L. 21. ábrát.) A nyak felvázolása rövid hengeralakban nyilvánul, melynek a felső része oldalt, az alsó része pedig alulról hátra látszik összenyomottnak; az alsó részén, elől – szintén a medián-sikban foglal helyet a nyakgödör, felette az ugynevezett ádámcsutka. A homloknál fontos, hogy a rajta ferdény alakban látható négy csontdudor a rajzban is kifejezést nyerjen.
A figurális rajzolásnál a kéz helyes kivitele, valamint tanulmányozása szintén főkellék. A kézközép három sikra osztható, melyek a kéztő hosszában párhuzamosak, az ujjak mintegy lapos, négyoldalu hasábokat képeznek. Ezek a felező- vagy medián-sikok segitségével rajzolandók meg. A kéz sémájánál előbb az általános vonalakat és csak azután vázoljuk a kisebb részeket. (L. 22. és 23. ábrát.) A láb vázolása szintén igy történik.
A test csontjainak és izomzatának helyes megrajzolását, illetve feltüntetését nem lehet e helyen elég bőven megmagyarázni, miután azonban ezeknek ismerete a figurális rajzolásnál éppen olyan segédeszköz, mint pl. a természetutáni rajzolásnál a távlattan perspektivája, helyesen cselekszik a rajzoló, ha e tekintetben bonczalaktani ismeretekre tesz szert. A figurális rajzolásnál betartandó főbb szabályok ezek:
Ha minta után rajzolunk, a mintát ugy helyezzük el a papir szélén, hogy az rajzunkkal egyszerre áttekinthető legyen. S evégből az ülőhelyzetben való rajzolás kerülendő; inkább állva végezzük azt. A minta után való rajzolásnál arra is tekintettel kell lenni, hogy a minta főalakjának a rajzlapra való felvázolása mindenkor a legtökéletesebb legyen. Kezdetben csakis a lényegesebb beosztásokat és formákat tekintsük, tehát azokat, melyek hatályos alkatrészeik, illetve árnyékmassáik által nagy távolságból is láthatókká lesznek. A körvonalak, illetve konturok csak ezután huzandók meg. Evégett az árnyékmassák többszöri és gyors kezelése fődolog, mert ez biztositja a rajz sikerét. (L. I. mellékletet.)
Az ellenőrzés az árnyéktömegek felrakásánál a mintalap és a rajz kellő távolságból való folytonos tekintgetése által történik, s ez különösen a rajz kezdeténél fontos, a mennyiben az itt elkövetett hibák a későbbi egész rajzot teszi tönkre. Az árnyékolás, valamint azok foltjainál ügyelni kell a geometrikus alakok mikénti elhelyezésére is, t. i. hogy milyen a tömeg alakja, helye és intenzitása; továbbá azt sem szabad elfeledni, hogy a fekete és kormos árnyékolás – miután azok nem artisztikusak – csak az esetben alkalmazandók, ha azt a minta határozottan követeli s ezért czélszerü az árnyékolást mindig halványan megkezdeni, hogy az a későbbi kidolgozásnál fokozható legyen. A tónus vázolását evégből szénnel kezdjük, amennyiben ez ujjainkkal könnyen szétkenhető s csak azután erősitjük meg azt krétával.
A minták után való rajzolást azonban ne vigyük tulzásba, mert ezeknek végnélküli gyakorlása sohasem önállósithatja a rajzolót Ezek helyett inkább térjünk át az ugynevezett gipszmintákra, azaz szobrok után való másolásra; e czélra – stilizáltabb kivitelüknél – legjobban megfelelők az antik szobrok, melyek formatökélyüknél fogva igen alkalmasak a tanulmányozásra.
A gipszminták rajzolásánál már látásunknak tisztának, felfogásunknak pedig értelmesnek kell lenni, különben nem leszünk képesek a kellő távolságra felállitott mintát (szobrot, vagy más hasonló tárgyat) rajzlapunkon teljesen átérezve visszaadni. A felvázolás, illetve a rajzolás okvetlen állványra helyezett rajzlapon történjék, hogy igy a modellt időnkénti melléhelyezéssel és többször ismételt hátralépéssel egyszerre áttekinthessük.
A modellt igyekezzünk egységes világitásba helyezni és pedig ugy, hogy a szoba ablakait erősebb fehér vászonnal függönyözzük be s csak egyet hagyunk szabadon, azonban ennek is csak az alsó részét, illetve annyit, amilyen magasan a modell kezdődik. E közvetlen és csak felülről kapott világitó forrás aztán megakadályozza a hosszu és feldarabolt árnyékot. A modellt ne csak szembe állitsuk, hanem igyekezzünk azt többféle állásba helyezni, hogy ez által az egyoldaluság hatása alól felszabadulva, korrekt rajzolókká lehessünk.
A gipszminták rajzolásához legalkalmasabb az u. n. Ingres-papir, mely reczés felületénél és szürkés árnyalatánál fogva – szén és krétakezelésre – a legjobb.
Az árnyéktömegek összefüggő vonalai mindenkor a már többször emlitett hunyoritással közelithető meg s ez különösen a fejnek természet utáni megrajzolásánál tartandó be.
Rátérve a természet után megrajzolt fej leirására, a megrajzoláshoz szükséges eljárás kevés eltéréssel ugyanaz lehet, mint volt a gipszmintáknál; itt azonban már nem lehet egyszerüen beállitani, hanem előbb a modell tartását, jellemét, szóval az egész anyagot behatóan tanulmányoznunk kell, ha azt akarjuk, hogy jó képet kapjunk. Itt is, mint a legtöbb modellnél, nem az eszköz minősége, hanem a helyes látás és érzék az irányadó.
Az élő modellnél az árnyéktömegek csak annyiban különböznek a gipszminták árnyékolásától, hogy mig amazok a markánsabb, addig emezek a gyöngébb foltokkal hatnak.
Ha a fejrajzolást már némi tökélyre vittük, ugy az egész alakkal is megpróbálkozhatunk; de kezdetben csak gipszminták után s ha eredményt értünk el, ugy ezen az alapon megkezdhető a természet utáni is: az akt vázolása és kidolgozása. Olyan modelleknél, melyek szines krétával, illetve száraz festékkel dolgoztatnak ki, a következő óvszabályok tartandók be: miután már a rajzhoz szükséges szineket megtaláltuk, óvatosan keverjük, illetve dörzsöljük egymásba, nehogy az elhirtelenkedéssel olyan kontraszt képződjék, mely a kép hatását rontja. A szines krétával való kidolgozást legczélszerübb lágyfelületü kéregpapiron végezni. A rajztest gyengén és szénnel vázolandó fel, ezután a főtónusokat rakjuk föl lazurozva, amit aztán ujjunkkal szétdörgölünk, e művelet közben azonban vigyázni kell arra, hogy az árnyéktónusokkal a megvilágitott felületeket ne érintsük, különben az egész munka piszkossá lesz, ha azonban ez elkerülhetetlen, ugy óvatosan vakarjuk le. Közepes alaptónusokat és aláfestést használjunk, különben nem fokozható s nem folytatható egyik sem. Miután a szinezést ujjunk dörzsölésével eszközöljük, vigyázni kell, hogy minden szint más-más ujjal végezzük; ez azért szükséges, hogy minden szin eredetije megmaradjon.

8. Befejezés
«Gyakorlat teszi a mestert!» E szavakban benfoglaltatik mindaz, ami a mai század könyvnyomtatóját serkenti, buzditja a továbbképzéshez; éleszti benne az akaratot a szép és nemes iránt és önállóságra tanit. Ez a gondolat vezérelt akkor, midőn az itt leirt és nevesebb szakerők nyomán összeállitottakra vállalkoztam.
A szabadkézi rajzolás elsajátitási módját igyekeztem olyan szellemben tartani, hogy azt minden kezdő rajzoló megérthesse és gyakorlat után kiaknázhassa. Evégből következetesen a sorrendet is ugy választottam meg, hogy az mintegy kapcsot képezzen a könyvnyomtatás és a rajzolási kedv között; ha azonban nem ugy jártam el mindenben, mint azt a mai könyvnyomtatás kivánná, szolgáljon mentségül az, hogy hirtelen keletkezett öröm is végződhetik halállal.
Ezt ugy értelmezem, hogy előbb a rajzolás alapfogalmait kell megismernünk s ha már megtanultunk jól rajzolni és némi önállósággal is birunk, csak akkor vigyük át eme legujabb tudásunkat, a rajzolást a könyvnyomtatásba.
Jelen munkámban a «könyvnyomtató» szót tervszerüen, tehát modern felfogás szerint és czéltudatosan használtam és pedig azért, mert ezen kifejezéssel azt óhajtom elérni, hogy a jövőben ne csak szedéssel, hanem a nyomtatással foglalkozó szaktársaim is törekedjenek rajzolni tanulni. Hiszen az ugynevezett klisé-egyengetésnél ez a fáradságuk ugyis bőven kárpótolva lesz, mert tudvalevő, hogy a klisé-egyengetésnél a rajzolás, már csak a helyes árnyékolás ismerete miatt is fontos.
Önállóságunk megóvása végett megjegyzem még, hogy mindenkor kellő gondot forditsunk arra is, hogy terveink felvázolásánál, valamint azok kivitelénél tulzásokba ne essünk; ezt elkerülendő igyekezzünk az előirt szabályokhoz hiven ragaszkodni s akkor komoly felfogással megértjük, hogy szép és mindenben tökéletes munka kivitelére csakis rajzbeli képességünk kvalifikálhat.
Ezért kell a könyvnyomtatónak rajzolni tudni.