MTA Politikai Tudományok Intézete
Etnoregionális Kutatóközpont

MTA PTI Etnoregionális Kutatóközpont
Dokumentum-füzetek 13.

Boglár Lajos – Kovács Katalin

Magyar hagyományalkotás Brazíliában

MTA Politikai Tudományok Intézete
Etnoregionális Kutatóközpont
Budapest, 1999.

Dokumentum-füzeteinket azzal a céllal adjuk ki, hogy segítsék az új tudományos eredmények vitáit és terjedését. A publikációk a szerzők véleményét tartalmazzák, azokért maguk a szerzők vállalnak felelősséget. E tanulmányok megjelenését a szerző, az ELTE BTK Kulturális Antropológia Tanszéke, a Szimbiózis Alapítvány és az MTA Politikai Tudományok Intézetének segítsége tette lehetővé. Kiadásához az OTKA T 018210, valamint a T 022600 számú kutatási keret biztosított anyagi hátteret.

© Boglár Lajos – Kovács Katalin, Budapest, 1999.

Sorozatszerkesztő: A.Gergely András

Kiadni, másolni csak a szerző engedélyével és az MTA Politikai Tudományok Intézetének hozzájárulásával lehet.

Tárgyszavak: szubkultúra, identitás, társadalomkutatás, magyarságkutatás, társadalmi magatartás, kultúratörténet, hungarológia, kulturális antropológia, helyi nyilvánosság, népszokás, földrajzi: Brazília.

ISSN 1417-2968
ISBN 963 9218 XX X

Kiadja:
az MTA Politikai Tudományok Intézete
Budapest, 1999.

TARTALOM

Bevezetés
A jelen eseményei
Az előzmények
Az első híradás
Az alapítók
Hogyan jutottak Brazíliába?
Hogyan jutottak a jaraguái földekre?
Dél-Brazília kolonizálása
A telepítés módja – a „Magyarok” patakja
Bővül a település: iskola, templom és szalon épül
Hogyan éltek a 80-as években?
Tanulságok
Mellékletek
Magyar pionírok a Santa Cruz (Jaraguázinho) temetőben
Néhány adat a lakosságról
Magyarlakta helyek lakosai
A Garibaldiba érkezett magyar emigránsok listája 1891-1897
Fesztivál sorrendek
Képaláírások
Bibliográfia

Boglár Lajos – Kovács Katalin
Magyar hagyományalkotás Brazíliában

Bevezetés
A múlt század 90-es éveiben több mint kétszázan vándoroltak ki Veszprémből Brazíliába, és telepedtek le a déli Santa Catarina állambeli Jaraguá do Sulban. Két esztendeje, pontosabban 1995. áprilisában a város kulturális titkárának kezdeményezésére többen összefogtak, hogy „ismerkedjenek” a magyar kultúrával. E mozgalom nyomában jártunk 1997. júliusában és augusztusában Brazíliában, a Magyar Mozgókép Alapítvány támogatásával.

A jelen eseményei
A „leszármazottak” (az olasz elnevezés alapján hungarézék) közül néhányan „felfedezték”, dédszüleik Magyarországról vándoroltak ki. Hogy valamit megtudjanak az óhazáról, vagy hogy elmélyítsék ismereteiket, úgy gondolták: „élesszük” fel a magyar örökséget, első lépésként gyermekeik ismerjék meg a magyar táncokat. Tanácsért fordultak a Săo Paulóban működő Magyar Főkonzulátushoz és a Magyar Házhoz: egy portugálul beszélő személy aziránt érdeklődött, tudnának-e a városukba küldeni egy koreográfust?
	Săo Paulóban három magyar néptáncegyüttes működik. A fiatalokból álló „Pántlika” és „Zrínyi”, valamint a felnőtteket tömörítő „Ropogós”. A kolónia vezetői csakhamar megszervezték, hogy a „Pántlika” táncegyüttes dinamikus vezetője, ifjabb Piller Gedeon és néhány táncosa, havonta kétszer leutazzon Jaraguára és megkezdje a táncoktatást (a kulturális misszió nem csekély önfeláldozással járt: Jaraguá 660 km-re van Săo Paulótól, és az elhanyagolt utak miatt igen lassú a közlekedés: a tánc oktatók tíz-tíz órát töltöttek úton).
	Idézet Tóth László (1995) „A búvópatak felszínre tör” című írásából:
	„A személyes találkozás során kiderült, hogy a jaraguái magyar leszármazottak szeretnék megismerni és újra tanulni a magyar néptáncot, népzenét, népszokásokat, megismerni a tipikus magyar ételeket, melyek apáik-nagyapáik szülőföldjét jellemzik. A megállapodást tett követte. Márciustól kezdve kéthetenként két népi táncos utazott le Jaraguára az ottani magyar származású fiataloknak néptánc kurzust tartani”. 
	Kezdetben 40-60 gyerek is jelentkezett, ebből 30 állandó taggal megalakult a „Dunántúl” Táncegyüttes (első próbáit videófelvétel őrzi). A táncosok szépen haladtak a tanulással így nagy sikerrel szerepeltek a két évvel ezelőtti V. és az 1997. évi VI. Dél-Amerikai Magyar Néptáncfesztiválon.
	1995. július 27-én „Magyar napot” rendeztek Jaraguán, amelyre meghívták a Săo Pauló-i kolónia vezetőit is. Mivel előtte meg akartak ismerkedni a magyar konyha ízeivel is, ezért ugyancsak Săo Paulóból sütő-főző asszonyokat kértek, akik annak rendje és módja szerint le is utaztak, és vagy két tucatnyi jaraguái asszonyt avattak be a gulyásfőzés és a rétessütés rejtelmeibe.
	1996-ban Jaraguá do Sulban Balduíno Raulino városi kulturális titkár irányításával megalakult a „Brazil-Magyar Egyesület”. Később az elnöki posztot Hilário Scheuer vette át. Az Egyesület szervezi jelenleg is a hétközi („kávéház”, „kártyaklub”, „bingó” stb.) összejöveteleket, és az ünnepségeket.
	Az Egyesületnek hivatalosan 85 tagja van, de Hilario Scheuer szerint legalább 1500-an vallják magukat magyar származásúaknak. Az utolsó, augusztus 20-i „Magyar nap” alkalmából vacsorával, néptánccal és bállal összekötött ünnepen több, mint hatszázan vettek részt.

Az előzmények
Az első híradás
Idősebb Boglár Lajos 1928 és 1942 között vezette a Săo Pauló-i Magyar Királyi Konzulátust. A nemrég kiadott „Magyar világ Brazíliában – a múlt századtól 1942-ig” című kötetében (1997:85) a következőket olvashatjuk:
	„Már magasan járt az égen a nap, amikor kocsink Jaraguá város közepén, a vasútállomás előtt megállt. Régi jó ismerősünk, Fischer Ferenc és fiai fogadtak és kalauzoltak a kis városban, majd pedig autón nekiindultunk az öreg magyarok telepeinek, amelyek Jaraguától, hegyes vidéken, olyan távolságra esnek, mint pl. Rákóczifalva Bury városától kb. 15 km-re.
	Útközben Fischer bácsi elmesélte, hogy talán már igaz sem lehet, ezelőtt mintegy ötven évvel felkerekedett egy csomó magyar Veszprém megye kicsiny falvaiból, és a kivándorlási ügynökök csábító hívogatását követve átkelt a nagy vízen, és mindjárt ugyanarra a helyre rakódott le, ahol most ivadékaik virágzó gazdálkodást folytatnak.
	Amikor azonban a veszprémiek ideértek, hol volt akkor még Jaraugá városa! Jaraguából csak a csúnya magas hegyorom, a lakatlan vidék, és a barátságtalan őserdők voltak meg. Amint a partra szálló magyarok indián csónakokkal feleveztek a Jaraguá lábánál levő folyócskán, és ahol a vándorbotjukat letűzték, ott alakult a mai város”.
	„Beszélgetés közben elértünk Szentháromságra, amint a vallásos nép az első telephelyet elnevezte. Az egyik jómódú gazda házánál már messziről integettek felénk, és odaérve jó magyaros, erősen túl-a-dunai hanghordozással „Jó reggelt kívánok”-kal köszöntöttek. Ezt azért emelem ki, mert bizony a santa catarinai német környezetben évtizedek folyamán a derék veszprémi magyarjaink családi nyelve is elnémetesedett”.

Az alapítók
A brazil történész, Silva több oldalt szentelt a magyar bevándorlóknak, többek között listákat közöl, és felsorolja az „első magyar pionírokat”, akiket Santa Cruz (Jaraguázinho) temetőben helyeztek örök nyugalomba, név szerint Salomon János (1830-1922), Schmidt Gáspár (1845-1920), Peck Ferenc (1851-1929) és Horongosó Dániel (1844-1899).

Hogyan jutottak Brazíliába?
Fischer, jegyzetei alapján részletesen tájékoztat – portugál nyelven – a magyarok utazásáról.

	Schmöckel (1987/VII/2531):
	„A magyar emigránsok 1891. novemberének közepén indultak el Veszprémből (Magyarország) Bécsbe vonattal, ahol három napig maradtak. Ezt követően ugyancsak vonaton tovább folytatták az útjukat egy németországi kikötőig Brémáig, ahol 15 napot töltöttek egy szállodában. 1891. decemberének elején hajóztak ki Brémából a „Bremen-Leipzig” utasszállító hajóval, amely Lisszabont érintve Brazíliába indult. A karácsonyi ünnepeket a hajón, a nyílt tengeren ünnepelték.
	Rio de Janeiróba 1892. januárjának elején, reggel érkeztek. Délután már átszálltak egy brazil gőzösre a „Desterróra”, amelynek úti célja Florianapolis volt. Annak idején ezt a területet Desterrónak nevezték. A hajó még néhány napig a szorosban maradt. Onnan átkerültek egy teherszállító hajóra, amelyet a Hoepcke cég bocsátott a rendelkezésükre egészen Itajaíig, hogy aztán újból áttegyék őket egy másik kis gőzösre, amelynek „Progresso” volt a neve. Ennek úti célja Blumenau volt. Itt az akkori Holetz szállodába helyezték el őket.

Hogyan jutottak a jaraguái földekre?
Blumenauból szekereken folytatták az útjukat az Ada folyóig. Onnan gyalog hatoltak keresztül a Szűz-erdőn, ösvényeket nyitva egészen Alto Garibaldiig. Később utat is készítettek a jaraguái Itapocú folyó partjáig. Ezt állami költségen egy bizonyos Moser úr irányításával végezték 1892-ben.
	A magyar csoportot a következő családok alkották: Watzkó, Peng, Michel Peng, Joseph Madel, Grumiker, Leschowicz, Hordi, Bechel, Ersching, Ruysan, Tischner, Stenger, Schwarz, Steinmacher, Erhard, Panstein, Pinter, Steierlein”.

	Később (1987/VIII/1-8) Schmöckel így folytatja:
	„El lehet képzelni, milyen nehézségekkel járt, mire a magyarok berendezkedtek Jaraguán. Kezdetben a mindennapos szükségleteik beszerzését Itapocúzinhóban végezték, ahová csak a folyón keresztül juthattak el. Elindulván arról a pontról, amit addig Jaraguá 84-nek ismertek, a Jaraguá folyón – majd később az Itapocú folyón haladva, eljutottak a Gottlieb Stein egyik alvállalatához.
	Keserves, rendkívüli megerőltető úton jutottak „álmaik földjére”. Az egyik telepes leszármazottja így beszéli el ezt a vándorutat:
	„A 22 parasztcsaládból álló „szállítmány” a blumenaui Emigránsok Barakkjából – asszonyokkal, gyerekekkel és szerszámokkal megrakott – szekereken haladt. Megálltak Pomeránosban, végül az Ada folyónál, ahol véget ért a szekérút. Utána hegymenet hat kilométert gyalogoltak, szakadékok és mély barlangok felett, amelyeket sötét és rejtelmes erdő borított”.
	Aki megnézi a Jaraguá do Sul térképét megállapíthatja, hogy valóságos Odisseiát járhattak úttörőink... sok folyón kellett átkelniük, megbirkózva az óriási vízmennyiséggel. Ma oly kevés a vizük, hogy a folyómeder köveit is látni lehet. Ezek a vizek valamikor hajózhatók voltak”.

Dél-Brazília kolonizálása
Többen, Piazza – Hübener, Pichetti, Silva – részletesen írnak a dél-brazíliai kolonizációs folyamatról, amely akkor vált rendszeressé, miután Brazília elszakadt az anyaországtól, Portugáliától. Már 1824-ben több brazíliai vidéken megjelentek európai családok.
	1850-ben dr. Blumenau vezetésével egy német kolóniát alapítottak. Ez a város ma is az ő nevét viseli. A német telepítés főterülete az Itajai völgye, Cachoeira vidéke és Itapocú völgy északi pereme. Több történész egyetért abban, hogy a szóban forgó területen, Santa Catarinában a kormányzó „nagyon fontosnak” tartotta a betelepítését.
	A magyar vonatkozású adatokat ismét Fischer szolgáltatta, aki Schmökel (1987/VIII/8-14) szerint:
	„Ahogyan nőtt az érkezők száma ceruzával a kezében Fischer Ferenc feljegyezte ezt az érdekes érkezési statisztikát, amely magyarokat, németeket és olaszokat is tartalmazott és ahogyan ezt a következők is mutatják. 1891-ben 230 magyar emigrált, 1892-ben 149, 1893-ban 156, 1895-ben 165, 1896-ban 706 személy”.

A telepítés módja – a „Magyarok” patakja
Piazza és Hübener (1983) szerint a jaraguái kolónia a föld elfoglalásának új formája volt, hiszen a betelepítés egyúttal új falvak megalapítását is jelentette. A falvak többnyire folyók megalapítását is jelentette. A falvak többnyire folyók, patakok közelében létesültek: az egyik patak neve manapság is Ribeirao dos Húngaros, azaz a magyarok patakja), ahogyan egy századelejei térképen is szerepel.
	Silva (1975:112) a következőket írja a „Jaraguá 84” nevű kolónia kialakulásáról:
	„A Jaraguá 84 területen lévő és a Santa Trindade (Szentháromság) nevű helység 65. és 110. telkei között a Krüger Henrique által 1901. június 24-ei keltezésű térképen kihangsúlyozzák azokat a telkeket, amelyek a kolónia és az állam (Santa Catarina) kormánya által kijelölt földjei voltak a Jaraguá folyó jobb partján, mégpedig a Pedras (kövek) és a Hungaros (magyarok), illetve a Cascatas (zuhatag) nevű patakok között.
	Az állami földek jegyzékén tizenhárman szerepelnek, azok, akik Luis Piazzera első szállítmányával érkeztek, a mai Săo Pedro de Garibaldi nevű helyen felépített barakkig”.

Bővül a település: iskola, templom és szalon épül
A rendkívüli nehézségek ellenére, alighogy berendezkedtek, még ha igen kezdetlegesen is, azonnal elkezdtek szervezkedni, hogy megoldják a legfontosabbnak tartott problémáikat: éspedig egy templom építését a híveknek, és egy iskolát a gyerekeknek.
	1891. és 1899. között működött a Katolikus Iskolaegylet, amely nagy nehézségek ellenére, 1900-ra felépített egy iskolát, amely 1901-től működött. Az első órákat Stephan Stöckle tartotta. A Jaraguá I. Katolikus Iskolaegylet hosszú ideig, pontosan 1922. júniusáig működött (bár az első világháború idején nem tudott teljes intenzitással tevékenykedni).
	Ezt a portugál nyelvű iskolát a magyarok kezdeményezésére alapították. Nyilvánvaló, hogy az új generációnak a brazíliai társadalmi környezethez kellett alkalmazkodnia – német tudásuk emellett lehetővé tette, hogy a környékbeli, többévi újvilági tartózkodása alatt vagyonra és befolyásra szert tett németajkúakkal (akik gyakran munkaadójuk volt) megfelelő kapcsolatot tarthassanak fenn.
	Az Iskolaegylet szervezésében két kápolna épült: a Jaraguá folyó két oldalán. A katolikus egyesülések vallási gondozását franciskánus papok vállalták. A húszas évek elején lebontották az első kápolnát, a területén köztemető létesült. Azután 1922-ben megépült a Santo Estevao (Szent István) települése a hasonnevű templom egy különlegességgel, amelyről Pillerné T. Éva számol be érzékletesen a Brazíliai Magyar Hírlapban (1995):
	„Egy dombocska tetején állt a meglepően nagy, magastornyú fehértemplom... Előremegyek az oltárhoz. Két-két szobor van az oltáron... egészen magasan középen az oltár felett ott áll Szent István a magyar koronával a fején, egy nagy széles pallosra támaszkodva..., zöld ruhában van, rajta egy palást, ami belül fehér és kívül piros. Bajusza is van és szakálla, akárcsak az iskolai történelemkönyvekben”.
	A telepesek nem feledkeztek meg szabadidejük eltöltéséről, a szórakozásról sem. 1900. körül megalapították az „Osztrák-Magyar Egyesületet” azzal a céllal, hogy a „barátságot erősítse, dolgozzon a részvevők egységén”. Manapság a templomok mellett áll egy nagyméretű, több száz ember befogadására alkalmas deszkaépítmény, azaz barakk, amelynek „salăo” (szalon) a neve.
	Az idő tájt a jaraguáiak Fischer kereskedő házának szalonjában rendeztek összejöveteleket, ahol „nem hiányzott a kártyajáték, a folklore táncok és mindenféle egyéb művészi megnyilvánulás”.
	Az első világháború idején megszűnt ez a fajta társadalmi élet, ahogyan az Iskolaegylet is csökkentette tevékenységét, hogy aztán 1923-ban végleg megszűnjön. Rövidesen megalapítottak egy kerületi iskolát. A Társaság ekkor nekifogott, hogy felépítsen egy új templomot.
	Tudnunk kell, hogy a második világháború kezdetéig a kerület megbízottja rendszeresen kapott Magyarországról könyveket és újságokat. A jaraguái magyar kolóniát többször meglátogatták a magyar kormány megbízottjai is, így 1908-ban a királyi konzul, majd 1940-ben és 1941-ben Boglár konzul, utóbbi a frissen kinevezett nagykövettel, ifjabb Horthy Miklóssal.

Hogyan éltek a 80-as években?
Fischer adataira és saját megfigyeléseire támaszkodva írja Schmöckel (1987/VIII: 22-28) a következőket: „A magyar közösség tagjai békeszeretőek, és rendezett viszonyok között élnek: többségük földműves, de van, aki fűrésztelepen vagy asztalosműhelyben dolgozik. Volt, aki magasabbra tudott törni, és ipari vállalkozásba fogott”. A földművelés háttérbe szorult, megindult az iparosodás, a fiatalok inkább az iparban vagy a kereskedelemben kerestek munkát.
	Nemcsak a megélhetési körülmények alakultak át. Schmöckel így ír: „Ma a dolgok megváltoztak, bár a vallási ünnepeken, amelyeket különböző közösségek rendeznek, még uralkodik a magyar vagy ‘hungaréz’ szellem, ahogyan itt magukat nevezik a Magyarföldről származó emberek. A táplálkozás bőséges, a túrós vagy a káposztás, illetve a mogyorós Strudel az egyik specialitása a vidéknek, mint ahogyan a kacsa, a csirke vagy a churasco (lacipecsenye).
	Az esküvőkön, amelyek mindig nagyon vidámak, a palackokat színes szalaggal díszítik. A hangulat növelésére ezeket kézről kézre adják”.

Tanulságok
Az eddigi brazíliai kutatást nem tekintjük többnek, mint terepszemlének, amely előkészít egy hosszabb és alaposabb vizsgálatot. Remélhetőleg 1998-ban sor kerülhet a terepmunkára.
	Addig is szeretnénk azonban felhívni a figyelmet néhány tanulságos szempontra:
	A mozgalom kezdeményezői annyit tudtak, hogy őseik Magyarországról származtak, és ezért kézenfekvőnek tűnt, ha már identitáskeresés, az legyen magyar. De valóban, mit tudhattak Magyarországról s arról, mi a magyar hagyomány?
	Többeket megkérdeztünk mit tudnak az óhazáról? Egyöntetűen megállapítható, hogy szinte semmit: Magyarország földrajza, történelme, kultúrája ismeretlen számukra. Volt olyan – 80 év feletti – beszélgetőtársunk, akinek az édesanyja esténként a magyar nyelvű bibliából olvasott fel, de az illető, aki hungarézének nevezte magát, nem tudta pontosan honnan származott, sőt aziránt érdeklődött, mi a neve annak „az országnak, amely Ausztria és Magyarország között van, és ahol svábok laknak”? (Pillerné T. Évától tudjuk, hogy meg kellett mutatnia Európa térképén, hol található Magyarország).
	Ami a nyelvet illeti féltünk, hogy Jaraguá do Sulban és környékén, ahol állítólag ezerötszázan vallják magukat magyar bevándorlók leszármazottainak, senki sem beszél magyarul. A negyvenes évek elején Boglár konzul még magyarul beszélt a magyarok lakta falvakban, igaz, megjegyzi, hogy már csak inkább az asszonyokkal (elsőszámú kapcsolatával, Fischer úrral is németnyelvű levelezést folytatott).
	Több tucatnyi emberrel beszéltünk, de csak ketten tudtak felidézni magyar szavakat (az egyikük néhány számot ismert, másikuk pedig egy fél káromkodást: „hogy a kutya bassza...”).
	Olvashattuk, hogy a bevándorlást követően, magyar telepesek kezdeményezésére alapítottak iskolát, hogy a magyarok gyermekei mihamarabb megtanulják a befogadó ország nyelvét, a portugált. Az is nyilvánvaló, hogy a szóban forgó területen a német kolonizáció volt a legerősebb. Ennek következményei manapság is megfigyelhetők, hiszen az ipar és kereskedelem jelentős része németajkúak kezében van, és mivel a német kolonizáció megelőzte a magyart, egészen természetes volt, hogy a Stengerek és Scheuerek német nyelvismeretük megőrzését életszükségletnek tartották. A nyelvi téveszmék közé tartozik, amit Tóth László jegyzett fel, éspedig, hogy egyes idősebb jaraguáiak szerint a magyar csak egy nyelvjárása a németnek.
	A németajkú környezethez való alkalmazkodásra egy apró példa a Vas család névváltoztatása – Vas a német fonetika szerint „fász”, ami nyilván sérthette a magyarul is értő füleket: ezért lett – az iratok tanúsága szerint – a Vasból először Vasch, majd Wasch.
	A „hagyományok” kérdéséről: bátran elmondhatjuk, legalább is az eddigi felmérések szerint, hogy nincsen kitapintható „magyar” hagyomány, a Shils (1987:30) által megfogalmazott legelemibb traditum sem. Amikor telefonon Săo Paulóból koreográfust kértek, a mögött az az egyszerű tény húzódhatott meg (amit Jaraguá egykori kulturális titkára is megfogalmazott), hogy „a németeknek, az olaszoknak vannak táncos ünnepeik, nekünk miért nincs?” A „nekünk” kifejezés jelzi valamiféle identitáskeresés kezdetét: kellett lennie valaminek, ami megkülönbözteti „őket” a német és olasz származású környezettől.
	Jelen voltunk, amikor a Brazil-Magyar Egyesület elnöke, Hilárió Scheuer nyilatkozott a helyi „A Notícia” című lap újságírójának (a cikk címe is sokat jelentő: „Magyarok visszaszerzik történelmüket”). Igen tanulságos, milyen etnikai jellegzetességeket tart az elnök relevánsnak.
	„Hilárió emlékeztet arra, hogy a területet kolonizáló három etnikumnak vannak saját jellegzetességei. Szerinte pl. a magyar ételek csípősebbek. A zenét elsősorban húros hangszereken adják elő, míg a németek inkább a harmonikát használják, az olaszok pedig főleg énekelnek”.
	Az ételeket illetően elsőnek a „Strudelről” szól, s azt mondja: „Sokan azt hiszik, hogy német étel, holott teljes mértékben magyar, biztosít minket Scheuer. A táncnak sincsen semmi köze a német és olasz táncok lépéseihez és koreográfiájához, garantálja. Mi inkább a tenyerünket használjuk, magyarázza, és emlékeztet egy sajátosságra is: minden magyar katolikus, a legfőbb szentjük, Szent István, ő volt az első király, akit 1000-ben megkoronáztak, aki elhagyta a nomád jellegzetességeket, és felvette a katolicizmust, mint Magyarország hivatalos vallását”.
	Nem kívánunk a nyilatkozat minden tartalmi részletével foglalkozni, hiszen a hagyományalkotás meglehetősen törékeny szakaszát élik, de megemlíteném Hobsbawm (1988:179) megjegyzését a szokások felülről lefelé történő „szivárgásáról”, és egyúttal Löfgrennek (1988:163) megszívlelendő gondolatait:
	„Egy többé-kevésbé mitologikus népi kultúrát elit kultúrává változtattak és így a „nemzeti kultúrát” szinte „visszafejlesztették” a népre...”. Az elemzésnél figyelembe kellene vennünk Bíró Zoltán szavait is a közösségek létrehozásának kétféle igényéről. Bíró (1987:46) „Az egyik ‘lentről’, spontán úton próbál olyan közösségeket létrehozni, amelynek a működést biztosító nyelvezete részben vagy egészében a népi kultúra elemeiből áll össze, míg a másik igény nyomán ‘fentről’, adminisztratív úton érkeznek olyan késztetések, amelyek hasonló jellegű közösségeket kívánnak megteremteni”.
	Tekintettel arra, hogy az interjúkon kívül a jaraguáiak megfigyelésével szereztük a legtöbb információt, arra törekedtünk, hogy az augusztusi „magyar napot” járjuk körül a legrészletesebben.
	Az első, amit megfigyeltünk, hogy szervezet van a mozgalom mögött, hiszen az ünnepeket előkészítő bizottságban negyvennél több ember működött, és mindenki pontosan ismerte és hajtotta végre a feladatot. Mivel a táncünnepély mellett vagy ötszáz fizető vendégnek „magyar” vacsorát is felszolgáltak, érdekelt, miként valósult meg a két évvel ezelőtti oktatás. 1995-ben tanították meg ugyanis a Săo Paulóból érkezett magyar asszonyok a helybelieket magyar ételek készítésére – addig nem is igen volt fogalmuk a magyar fogásokról.
	Ebből a szempontból is tanulságos a Brazil-Magyar Egyesület elnökének a nyilatkozata – Silvia Pinter újságírónőnek – a tipikus magyar ételekről: „A legfontosabb és a magyarok által csodált fogások a következők: Paprika (szárított és őrölt piros paprika), gulyás (leves marhahúsból burgonyával és sok fűszerrel), és a Veszprém (kacsa vörös káposztával), Később még hozzáteszi, hogy „kedvelt ital a bor (különösen a tokaji), és a gyümölcspálinka”.
	Érdekelt, miként alkalmazták a helyi viszonyokhoz a tanultakat? A törekvés a továbbadásra nyilvánvaló volt, de a tanultakat kiegészítették a helyi ízlésnek megfelelően. Így például köretként maniókát és édesburgonyát tálaltak fel. Egyik ételhez sem használtak paprikát, mondván az nekik „túl csípős”. Meg kell jegyeznünk, Jaraguá több üzletét is végigjártuk a főzéshez szükséges paprikáért, végül hosszas keresés után találtunk egy német kiszerelésű, „gulyáshoz ajánlott”, édespaprikát tartalmazó üveget.
	Ami a néptáncot illeti, pontosabban azt az elképzelést, hogy az etnikai ünnepek velejárója a tánc és a muzsika, jelzik a korai leírások is. Ezekből kiderül, hogy a templomok mellett épült barakkszerű szalonokban már a kolonizáció kezdetén is rendeztek táncos mulatságokat. Hogy ma egy saját néptáncra alapított ünnepség létrejöhessen, keresniük kellett valamilyen etnikai fogódzót. Ez egyrészt egy mitikus, népi kultúra-elképzelésből fakadt, másrészt a többi etnikum ünnepségei által sugallt ideából, amely szerint a néptánccal kell kezdeni az ismerkedést azzal, amit saját vagy őseik magyar kultúrájának tartanak.
	Láttuk eddig, hogy milyen nyelvi, zenei és táplálkozási jellegzetességeket tartanak számon a jaraguái magyarok. Egyéb etnográfiai specifikumra a terepfelmérés során nem bukkantunk. Silva és Schmöckel leírásaiból igen csekély etnográfiai konkrétumot – mint például népviseletes táncmulatságok, lakodalmi szokások, tipikus ételek, stb. – tudtunk kihámozni. Amikor Silva és Schmöckel azt írják, hogy „régen” és „egykor”, akkor sajnos nem igen tudunk korszakolni, azaz nem tudjuk világosan megállapítani, mikor koptak ki a hungarézék gyakorlatából az említett „szokások”. Bizonyos, hogy a nyelvi adaptációhoz hasonlóan kulturálisan is szükség volt az alkalmazkodásra, különösen a II. világháború alatt és után, hiszen Magyarország, mint a tengelyhatalmak csatlósa 1941-ben hadat üzent Brazíliának. Így nyilvánvaló volt, hogy – ahogyan ez Săo Paulóban is történt – megszűntek magyar szervezetek, bezártak iskolákat és más intézményeket.

	Hogy egy néptánchoz kötődő saját ünnepség szerveződjön, keresniük kellett valamilyen etnikai fogódzót, ami egyrészt egy mitikus, népi kultúra elképzelésből fakadt, másrészt különbözött a többi etnikum (német, olasz) hasonló rendezvényeitől – legalább is formailag! Ez egyébként olyan kérdés, amelyet a következőkben kívánunk vizsgálni, hiszen még nem világos, milyen tartalmak kötődhetnek a „magyar” ünnephez. Annyi bizonyos, hogy a helyiek azonosulni kívánnak ezzel a jelenség-együttessel, amely szukcesszíve megjelenő szimbólumaival, hagyományteremtővé válhat (ld. Bausinger 1993:29, 255). Bár a jaraguáiak, a többi etnikai csoport néptáncos-zenés összejövetelei sugallták az ideát, hogy a néptánccal kell kezdeni az ismerkedést azzal, amit saját vagy őseik magyar kultúrájának tartottak és tartanak, de azt is figyelembe kell venni, hogy a század elején is voltak táncos mulatságok, bár nem tudjuk, kik rendezték? Még nyitott kérdés, hogy a jobbára sváb leszármazottak miért nem a meglevő német csoportokhoz húzódtak? Hiszen „eredeti” nyelvük is egy német dialektus. Vagy talán éppen emiatt, mert dialektus és nem „tiszta” német?
	A „hagyományok” tanulása vagy átvétele során sok jelenség természetesen változik, mint Shils (1987:33) mondja: „anélkül, hogy átvevőinek ez különösebben feltűnne”. Az adaptív értékrend, egyik jele, hogy pl. nemzeti szimbólummá válnak – az eredeti magyar zászló és címer mellett – a piros-fehér-zöld léggömbök és a háromszínű abroszok, amelyekkel a táncterem falát ill. asztalait díszítik. Ebben a közegben – a kazettáról hallható népzene, a népviseletes táncosok, a „magyaros” ételek együttese – olyan szimbólumrendszer uralkodik, amely – Bodó Julianna (1987:52-53) – szavaival „megteremteni annak lehetőségét, hogy az illető kultúra értékként szereplő tényei megőrződjenek és továbbadódjanak”.
	A legjelentősebb brazíliai magyar kolónia, Săo Pauló-i vezetői szerint azonban a jaraguái mozgalom „nagy jövő” előtt áll, ami nemcsak abból adódik, hogy két év alatt természetes szükségletté váltak a magyar összejövetelek, de az a tény is, hogy több fiatal elkezdett magyarul tanulni azzal a kifejezett céllal, (amint ezt kameránk is rögzítette), hogy megvalósítsák „egyetlen álmukat, éspedig hogy meglátogassák őseik földjét, Magyarországot.

MELLÉKLETEK
MAGYAR PIONÍROK A SANTA CRUZ (JARAGUÁZINHO) TEMETŐBEN
Johann Salomon: szül. Veszprémben 1830. szept. 25., megh. 1922. febr. 26., dédapja Egon Eugénió és Emilio da Silva Juniornak
Gaspar Schmidt: szül. Veszprémben 1845. jan. 06., megh. 1920. okt. 18. prof. Wendelin Schmidt apja.
Franz Peck: szül. Papó (Pápa) városában, Magyarországon 1851. máj. 02., megh. 1929. márc. 04.
Daniel Horongoso (Harangozó): szül. Papó (Pápa) 1844. febr. 06., megh. 1899. okt. 09., az övé volt az első sír „abban a szent temetőben”.
Georg Wolf id. a Schleswig-Holsteinben született (Németország) 1850-ben 1924. okt.30-án Jaraguázinhoban halt meg és az Alto-Jaraguázinho Szt. István temetőben földelték el. Felesége Theresia Wolf 1849-ben született Magyarországon és 100 éves múlt, amikor 1952. febr. 28-án elhunyt. Wolf 1891. június havában emigrált feleségével és a Magyarországon 1882. május 29-én született, ifjú Wolffal. A blumenai emigránsok szállításával megbízott vezető senhor Luis Piazzera irányításával eljutottak a garibaldi hegylánchoz, ahol az „Emigránsok Barakkja” állt (jelenleg ez Săo Pedro de Garibaldi helység). Az emigráns elemeket [sic!] elosztották Jaraguázinho, Jaraguá-Alto és Jaraguá 84. földjén. Az ifjú Wolfon kívül már megszületett Anton és Mária is.

NÉHÁNY ADAT A LAKOSSÁGRÓL
	Szent István	Szentháromság	
1875-1895	50 család, 200 lélek	60 család, 240 lélek	
1900	61 család, 314 lélek	56 család, 315 lélek	
1910	60 család, 175 lélek	33 család 98 lélek	

Kérdőív, amit valószínűleg az 1910-es években készítettek, némi ízelítőt lehet kapni a Jaraguái állapotokról (Stulzer adatai)

I. A magyaroknak (Ungaros) hány kápolnája található Jaraguá területén?
Négy, éspedig:
1. Garibaldi folyó – 2 család.
2. Szent István (No. 30.) -70 család.
3. Szentháromság (No. 80.) – 45 család.
4. Molha folyó – 20 család.
(a telekhivatal szerinti számok)
II. A kápolnák állapota?
Majd mindegyik magánkézben.
III. Hány magyar telepes van?
Hozzávetőleg 160 család.
IV. Mélységesen katolikusok?
Kevésbé.
V. Magyarul, vagy más nyelven beszélnek?
Beszélnek németül és magyarul.
VI. Évente hányszor látogatják a papok a kápolnát?
Évente hatszor.
VII. Milyen nyelven prédikálnak a papok?
Németül.
VIII. Hány gyónás történik évente?
800-1000.
IX. Kifejezték óhajukat, hogy nemzeti, azaz brazil legyen a papjuk?
Sosem fejezték ki ezt a vágyukat.
X. El tudják tartani papjukat?
Nem tudják.
XI. Az olaszoknak hány kápolnája van a környéken?
Csak kettő.
XII. Hány család él ott?
70-80.
XIII. Hány más nemzetiségű katolikus család él ott?
Körülbelül 100, köztük német, olasz, lengyel és brazil.

Magyarlakta helyek lakosai
Schmöckel (1987) írja: a kutatás során kiderült, hogy a jaraguái úton mely családok, és milyen sorrendben jutottak földhöz (a kijelölt területek és a számok növekszenek abban a mértékben, ahogy közeledtek a Rio Cerrohoz):

A Jaraguái úton lakó magyarok

Házsz.	Név	
59	Georg Binder	
62	Jakob Stenger	
65 	Michael Graf	
66 	Ignaz Wasch	
67 	Joseph Beck 	
68 	Georg Wasch 	
69 	Lorenz Peng 	
70 	Johann Hardi 	
72 	Joseph Lescowicz 	
73 	özv Ottilia Trapp 	
75	Georg Steinmacher 	
76 	Joseph Madl 	
77 	özv Eva Fix 	
78 	Emerich Watzko 	
79 	Martin Kluenhans 	
81 	ifj Mathias Reiser 	
82 	Johan Papp 	
83 	id Matias Reiser 	
84 	Anton Fischer 	
85 	Johan Fodi 	
86 	Karl Illes 	
86 	Maraus Kazsten 	
87 	Joseph Scheuer 	
88 	Emerich Ruysam 	
89 	Johan Butschardt – Franz Fischer 	
90 	Joseph Bankhardt 	
91 	Johan Nepomuceno
Leutprecht 	
92 	Anton Eichinger 	
93 	Joseph Krumecker 	
94 	Johan Krumecker 	
95 	Johan Panstein 	
96 	Johan Vagi 	
97 	Gabriel Lescowicz 	

A „Magyarok” folyójánál lakó magyarok

01-b	Johan Keller	
01 	Johan Salamon	
02 	Valentin Leitold	
03 	Johan Haztel	
04	Prof. Stephan Stöckle	
05	Andreas Kramel	
06	Joseph Steierlein	
	Johan Ernhafer	
	Johan Kiss	
	özv. Anna Kirsthen	
	Johan Barkhardt	
	Franz Schwarz	
	Lajos Todt	

A „Kövek” patakjánál lakó magyarok

Gabriel Maretei, Michael Gatscher, Florian Spies, Joseph Leitoldt, J. Lann, J. Beckel, Michael Leithold, Franz Stelerloinid, Joseph Bokor, Ferdinand Koller, José Heiter, J. Koch, J. Schogor és Emerich Stenger.

A Garibaldiba érkezett magyar emigránsok listája 1891-1897

	NÉV		EREDET	FOGLALKOZÁS	MEGJEGYZÉS	
1.		Adurisi, Augustino	Hungria	földműves	eredetileg tiroli	
2.		Auerbach, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
3.		Backhardt, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
4.		Becker, Josef	Hungria	telepes	eredetileg magyar	
5.		Berto, Hermann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
6.		Berto, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
7.		Burger, Carl () 	Hungria	földműves	eredetileg német	
8.		Eichner, Michael	Hungria	telepes	eredetileg német	
9.		Erhardt, Julius	Hungria	telepes	eredetileg német	
10.		Ersching, Anton	Hungria	földműves	eredetileg német	
11.		Ersching, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
12.		Finta, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
13.		Finta, Martin	Hungria	telepes	eredetileg német	
14.		Fischer, Franz	Hungria	kiskorú	eredetileg német	
15.		Fischer, Martin	Hungria	bányász	eredetileg német	
16.		Gatscher, Michel	Hungria	telepes	eredetileg német	
17.		Gisch, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
18.		Grammel, Andreas	Hungria	földműves	eredetileg német	
19.		Gressinger, Sebastian	Hungria	telepes	eredetileg német	
20.		Hartel, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
21.		Henn, Felix	Hungria	földműves	eredetileg német	
22.		Hernhoffer, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
23.		Hilbert, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
24.		Hoffman, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
25.		Holler, Stephan	Hungria	telepes	eredetileg német	
26.		Horongoso, Anton	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
27.		Horongoso, Carl	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
28.		Horty, Rosa	Hungria	háztartásbeli	eredetileg magyar	
29.		Horwart, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
30.		Hruschka, Franz	Ucraina	téglakészítő	eredetileg ukrán	
31.		Keller, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
32.		Kischner, Anna	Hungria	földműves	eredetileg német	
33.		Kitzberger, Jacob	Hungria	telepes	eredetileg német	
34.		Koch, Johann	Hungria	telepes	eredetileg német	
35.		Koch, Josef	Hungria	telepes	eredetileg német	
36.		Koch, Michel	Hungria	telepes	eredetileg német	
37.		Leier, Josef	Hungria	telepes	eredetileg német	
38.		Leithold, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
39.		Leitholdt, Peter	Hungria	telepes	eredetileg német	
40.		Lescowitcz, Gabriel	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
41.		Maretei, Gábor	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
42.		Nass, Anton	Hungria	földműves	eredetileg német	
43.		Pangratz, Peter	Hungria	telepes	eredetileg német	
44.		Panstein, Mathias	Hungria	telepes	eredetileg német	
45.		Panstein, Mathias	Hungria	telepes	eredetileg német	
46.		Pechell, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
47.		Peng, Lorenz	Hungria	telepes	eredetileg német	
48.		Peng, Michel	Hungria	telepes	eredetileg német	
49.		Peng, Michel id.	Hungria	telepes	eredetileg német	
50.		Pintér, Ambros	Hungria	földműves	eredetileg német	
51.		Pintér, Franz id.	Hungria	földműves	eredetileg német	
52.		Planinschech, Jacob	Ucraina	telepes	eredetileg ukrán	
53.		Raboch, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
54.		Rabock, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
55.		Rabock, Wenzel	Hungria	telepes	eredetileg magyar	
56.		Reiner, Adam	Hungria	szabó	eredetileg német	
57.		Reiner, Wendelin	Hungria	telepes	eredetileg német	
58.		Ruysam, Emmerich id.	Hungria	földműves	eredetileg német	
59.		Ruysam, Emmerich ifj.	Hungria	földműves	eredetileg német	
60.		Salomon, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
61.		Salomon, Michael	Hungria	tanár	eredetileg magyar	
62.		Scheller, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
63.		Schlaban, Johann	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
64.		Schmidt,Gaspar	Hungria	földműves	eredetileg német	
65.		Schogor, Josef	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
66.		Schogor, Josef	Hungria	földműves	eredetileg magyar	
67.		Schreiner, Georg	Hungria	földműves	eredetileg német	
68.		Schüssel, Anton	Hungria	földműves	eredetileg német	
69.		Schwartz, Anton	Hungria	földműves	eredetileg német	
70.		Schwarz, Ignaz	Hungria	földműves	eredetileg német	
71.		Stahl, Balthazar	Hungria	földműves	eredetileg német.	
72.		Stahl, Martin	Hungria	telepes	eredetileg német	
73.		Steierlein, Josef	Hungria	földműves	eredetileg német	
74.		Steierlein, Mathias	Hungria	telepes	eredetileg német	
75.		Steindel, Andreas	Hungria	földműves	eredetileg német	
76.		Steinmacher, Ignaz	Hungria	földműves	eredetileg német	
77.		Stenger, Josef	Hungria	telepes	eredetileg magyar	
78.		Stenger, Thomas	Hungria	telepes	eredetileg német	
79.		Stengger, Emmerich	Hungria	földműves	eredetileg német	
80.		Straub, Josef	Hungria	telepes	eredetileg német	
81.		Strenner, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
82.		Tischner, Andreas	Hungria	földműves	eredetileg német	
83.		Tischner, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
84.		Tischner, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
85.		Tischner, Johann ifj.	Hungria	földműves	eredetileg német	
86.		Todt, Lajos	Hungria	telepes	eredetileg német	
87.		Trapp, Johann	Hungria	földműves	eredetileg német	
88.		Vodi, Jacob	Hungria	földműves	eredetileg német	
89.		Wasch, Michel	Hungria	telepes	eredetileg magyar	
90.		Watzko, Michael	Hungria	telepes	eredetileg magyar	
91.		Weiler, Johann	Hungria	telepes	eredetileg német	
92.		Weiler, Ludwig	Hungria	telepes	eredetileg német	
93.		Weinfurter, Franz	Hungria	földműves	eredetileg német	
94.		Wolf, Anton	Hungria	téglakészítő	eredetileg német	
95.		Wolf, Georg id.	Hungria	kereskedő	eredetileg német	
96.		Wolf, Georg ifj.	Hungria	iparcikk kereskedő	eredetileg német	

Blumenau kikötőjében 1891 és 1897 között 706 személy szállt partra.

Scheuer Gabriel 1921 – 76 éves

Apja: Mathias Scheuer, született Magyarországon
Anyja: Maria Lescowicz
Apa testvérei: Mathias, Joăo, Jozéf, Paulo, Alberto, Martin (mh.), Cecília, Thereza, Hilárió

Név	fiú	lány		
Mathiasnak	3	2		
Joăonak	4	3	Luiz, Alvaro, Pedro, Joăo	
Jozéfnak 	-	4		
Paulónak 	3	4		
Albertónak 	5	5	Francesco, Pedró	
Cecília 	3	3		
Thereza 	4	2		
Hiláriónak 	1	4	 	

Ignacio Stagmacher
Caterina Schwartz
Lányuk Maria Stagmacher, Hilarió anyja

Gyerekek: 

Név	fiú	lány	
Paulo	3	3	
Alfrédo 	összesen 7	
Konrado 	1	1	
Jorge 	1	1	
Eugenio 	3	1	
Joăo	2	3	
Caterina	3	3	
Cecilia	3	4	
Isabella 	-	5	
Regina 	-	-	
Anna 	-	-	
Maria	-	-	
Miguel	2	2	
Theresa 	-	-	

Hilárió testvérei	gyerekek	
szül. év	testvérek nevei	házastársak nevei	fiú	lány	
1924	Paulino	Ivario Mathaeus	3		
1948	Hilario	Caterina Zipt			
19??	Sahla Melchioretto		1	4	
1950	Dolores	Willi Finta	2	4	
1951	Bernadette	mh.			
1952	Marli	Adolfo Kluga	2	2	
1954	Mario	Loudes Lescovits	4		
1955	Luiza	Brúnó Kitzberger	1	2	
1957	Veronika	Luiz Ersching	1	2	
1958	Marcos	Inez Steindl	2	1	
1960	Sebastiăo	Edit Kietkowski	1	1	
1962	Geronimo	Loasde Lemmert	4		
1963	Maria de Lourdes	Edson Silva	3		
1966	Francisco	Suili Maira Steindl	2		
1968	Rosemary	Saudo Junkes	1		
1970	Jeane Christina	Claudema Schuster	1		

45 unoka
1 ükunoka

Fesztivál sorrendek
VI. Délamerikai Magyar Néptáncfesztivál – VI. Festival Sulamericano 
De Danças Folclóricas Húngaras

Július 12.-Szünet előtt: 39’12”, után: 41’ 18”, Össz: 1h20’30”

Együttes	KOREOGRÁFIA NEVE	Koreográfus/Zenész	Hossza	
Pántlika	Rábaközi tánc	Pedro Marques da Silva + Anna Kaiser Mori + Katarina Tirczka + Alessandra Jeszenszky/ Kolompos zenekar 	5’30”	
Ropogós	Moldvai táncok	Bálint Tünde + Szakmáry András/ Élőzene (vegyes zenekar)	3’00”	
Szabadság	Székelyföldi tánc (verbunk, szöktetős, csárdás)	Jankovics Károly/ hegedős Együttes	4’22”	
Dunántúli Táncegyüttes	Dunántúli ugrós	Kakuk Pál/ Sebő együttes	3’20”	
Zrínyi	Rekviem a Hazáért meghalt katonákért (35. Zsoltár)	Falvay Károly/ Falvay Károly	23’00”	
Szünet	
Regös	Kalotaszegi táncok	Pátkai László/ Bekecs együttes	6’00”	
Szivárvány	„Elment Szent Péter Rómába” Délalföldi táncok	Makovinyi Tibor + Truppel Mariann/Bekecs együttes	5’10”	
Ropogós	Székelyföldi táncok	Bálint Tünde + Szakmáry András/ Válaszút együttes + Molnár Sándor	4’30”	
Pántlika	Botoló + Üveges	Makovinyi Tibor + Truppel Mariann/ Kolompos zenekar	6’00”	
Dunántúli Táncegyüttes	Szanyi táncok	Kakuk Pál/ Sebő együttes	6’30”	
Tündérkert	„Ez a kicsi mulatság...”
Kisküküllőmenti táncok	Makovinyi Tibor + Truppel Mariann/ Téka együttes	7’25”	
Pántlika	Szatmári táncok	Pedro Marques da Silva + Mariana Anacleto/ Kolompos zenekar	5’43”	

Július 13.-Szünet előtt: 38’02”, után: 37’ 17”, Össz: 1h10’19”

Együttes	KOREOGRÁFIA NEVE	Koreográfus/Zenész	Hossza	
Uruguay (közös)	Egy tánc Szatmárból (lassú csárdás, verbunk és friss)	Jankovics Károly/ Közös zenekar	6’40”	
Pántlika	Méhkeréki tánc	Nicolas Tóth Jr./Kolompos zenekar	3’00”	
Dunántúli Táncegyüttes	Szanyi táncok	Kakuk Pál/ Sebő együttes	6’30”	
 Pántlika	Sárközi karikázó	Tímár Sándor	3’00”	
Szabadság	„Dárom Madárom...”
Dunántúli ugrós	Jankovics Károly/ Sebő együttes	3’48”	
Ropogós 	Székelyföldi táncok	Bálint Tünde + Szakmáry András/ Válaszút együttes + Molnár Sándor	4’30”	
Regös	Kalotaszegi táncok	Pátkai László/ Bekecs együttes	6’00”	
Tündérkert 	Mezőségi táncok (szökős és sebes csárdás)	Jankovics Károly/ Közös zenekar	4’34”	
Szünet	
Zrínyi 	Szatmári táncok	Bálint Tünde / Válaszút együttes + Molnár Sándor	4’00”	
Szabadság 	Rábaközi mulatság (dús lassú és friss csárdás)	Makovinyi Tibor + Truppel Mariann/Téka együttes	6’00”	
Ropogós 	Moldvai táncok	Bálint Tünde + Szakmáry András/Élő zene	3’00”	
Tündérkert	Kalotaszegi tánc	Jankovics Károly/ Méta együttes	3’35”	
Pántlika	Délalföldi táncok	Kakuk Pál/Kolompos zenekar	5’17”	
Dunántúli Táncegyüttes	Dunántúli ugrós	Kakuk Pál/ Sebő együttes	3’20”	
Zrínyi	Gyímesi táncok	Makovinyi Tibor + Truppel Mariann/ Válaszút együttes	7’00”	

KÉPALÁÍRÁSOK
1. Santa Catarina állam térképe az említett városokkal.
2. Az 1890 körül, Veszprém megyéből kivándoroltak 2. nemzedéke (Jaraguá, Santa Catarina, 1940)
3. Idős telepes asszony Garibaldiban (Jaraguá, Santa Catarina)
4. Balthasar Stahl (Jaraguá, Santa Catarina)
5. Ajkai asszonyok Brazíliában.
6. Jaraguá 84. magyarjai vendéget várnak (Jaraguá, Santa Catarina)
7-8-9. Magyarok körében (a frissen kinevezett nagykövet ifj. Horthy Miklós és id. Boglár Lajos királyi konzul Jaraguái látogatása, 1941)
10. Săo Simăo éhező magyarjai között.
11. A barakk előtt (Garibaldi, 1941).
12. A kávéültetvények magyar telepesei.
13. Az első magyar telepesek Buryban: Huszár Mihály és családja.
14-15-16-17. VI. Dél-Amerikai Magyar Néptáncfesztiválon (Săo Paulo, 1997).

Bibliográfia

Bausinger, H.-U. Jeggle – G. Korff – M. Scharfe
          1993   Grundzüge der Volkskunde. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft

Bíró A. Zoltán
          1987   Egy új szempont esélyei. In Néphagyományok új környezetben.
                     Tanulmányok a folklorizmus köréből (szerk. Bíró Z. – Gagyi J. – Péntek J.): 
                     26-48. Bukarest, Kriterion Könyvkiadó.

Bodó Julianna
          1987   Jelképeink szerepváltása In Néphagyományok új környezetben. 
                     Tanulmányok a folklorizmus köréből (szerk. Bíró Z. – Gagyi J. –  
                     Péntek J.): 49-81. Bukarest: Kriterion Könyvkiadó

Boglár Lajos, id.
          1997   Magyar Világ Brazíliában. A múlt századtól 1942-ig. Budapest,
                     Szimbiózis

Boglár Lajos
          1997   Mítosz és kultúra: két esettanulmány. Budapest, Szimbiózis

Cabral, Oswaldo R.
          1970   História de Santa Catarina.

Dél-Amerikai Magyar Hírlap: 1923-24 és 1927-es évfolyamok.

Fischer Ferenc
          1922   Hol laknak a legrégebben magyarok Brazíliában? 
                     In Délamerikai Magyar Hírlap.

          1923   Magyarok Brazíliában. 
                     In Délamerikai Magyar Hírlap, október.

Fischer, Franz 
          1932-36 Archív levelezése

Hobsbawm, Eric
          1987   A Hagyomány. Bevezetés. In Hagyomány és Hagyományalkotás 
                     (szerk. Hofer T.-Niedermüller P.): 15-66. Budapest:
                     MTA Néprajzi Kutató Csoport.

          1988   Tömeges hagyomány-termelés: Európa 1870-1914.
                     In: Nemzeti kultúrák antropológiai nézetben (szerk. Hofer T. és 
                     Niedermüller P.) Budapest: MTA Néprajzi Kutató Csoport.

Horthy Miklós, ifj.
          1940   Honfitársaim!
                     In Délamerikai Magyar Hírlap.

Kovrig János
          1923   Brazíliai levél.
                     In Délamerikai Magyar Hírlap.
          1938   Búzatermelés Brazíliában.
                     In Délamerikai Magyar Hírlap.
          1939   Bár ne jöttünk volna ki.
                     In Délamerikai Magyar Hírlap február 5.

Kögl, Szeverin
          1992   Magyarok Brazíliában. Săo Paulo: 
                     Könyves Kálmán Szabadegyetem

Löfgren Orvar
          1988   Gondolatok a nemzeti érzés kulturális szerveződéséről.
                     In Nemzeti kultúrák antropológiai nézetben (szerk. Hofer T. és 
                     Niedermüller P.) Budapest: MTA Néprajzi Kutató Csoport

Péntek János
          1987   Előszó In Néphagyományok új környezetben. Tanulmányok a 
                     folklorizmus köréből (szerk. Bíró Z. – Gagyi J. – Péntek J.): 
                     5-13. Bukarest: Kriterion Könyvkiadó

Piazza, Walter F. – L. M. Hübener
          1983   Santa Caterina: história da gente. Florianópolis: Lunardelli

Pichetti, Antonio
          1970   História de Santa Catarina. Curitiba

Piller Gedeon
          1996   A Brazíliai Magyar Segélyegylet Emlékkönyve 1926-1996. 
                     Săo Paulo

Pillerné T. Éva
          1995   Szent István templom Jaraguá do Sulban. 
                     Brazíliai Magyar Hírlap. Săo Paulo

Rossel, Pierre
          1984   Tourisme, gastronomie et identité culturelle in Identité alimentaire 
                     et altérité culturelle (Centiléivres, P. – J. L. Christianat): 141-157. 
                     Neuchatel: Institut d’ethnologie

Schmöckel, Eugénio Victor
          1987   A presenca húngara em Jaraguá do Sul. Correio do Povo 
                     (VII/25-31, VIII/1-8, 8-14, 15-21, 22-28). Jaraguá do Sul

Schneider, Adolfo Bernardo
          1983   Povoamento – Imigracao – Colonizacao. 
                     A Fundacao de Blumenau (no vale do Río Itajaí) 
                     e de Joinville (nos fundos de Termo (Município)
                     de N. S. da (s) Graça (s) de Săo Francisoco Xavier (ou de Assis) 
                     do Sul)

Shils, Edward
          1988   A Hagyomány. Bevezetés 
                     In Nemzeti kultúrák antropológiai nézetben (szerk. Hofer T. és
                     Niedermüller P.) Budapest: MTA Néprajzi Kutató Csoport

Silva, Emílio da
          1975   Jaraguá do Sul. II. livro. Um capítulo na povoçăo do Vale do Itapocú.

Stulzer, Frei Aurélio
          1973   O primeiro livro de Jaraguá. Nitéroi

Tóth László
          1995   A búvópatak felszínre tör. Brazíliai Magyar Hírlap. S Paulo.

Az MTA PTI Etnoregionális Kutatóközpontja
Dokumentum-füzeteinek tartalmi ismertetője

1). Zempléni András – Tari János: Újratemetési szertartások Magyarországon. Egy nemzeti rítus antropológiai sajátosságai: a magyar történet nagy alakjai, hősei és bukott vezetői, mártírjai és közlegényei kerülnek a „Nemzeti Pantheonba”, díszsírhelyekre, tömegsírokba, vagy a hősök és mártírok köztemetőjébe. Miként alakul a rendszerváltás idején a politikai tartalmú újratemetési szertartások rendje, hogyan szentesítődik vagy mosódik el a „nagy” és „kis” halottak, a névtelenek és az ismertek emléke, s miként kerül át a nemzeti önismeret fogalomtárába a 301-es parcella, majd a 298-as és a 300-as, mint valamely egységesítő központi felfogás eszköze, szimbolikus tisztelgés helyetti akció, s milyen történeti előzményei vannak a nemzet halottait a kollektív emlékezet számára megőrző rituális cselekvéseknek – erről szól a dokumentumfüzetben közzétett film-szöveganyag és az ezt kísérő két értelmezés. ISSN 1417 – 2968, ISBN 963 9098 10 8. 350,- Ft (64 oldal)
2. Heltai Gyöngyi: Etnográfiai filmfesztivál, Párizs 1995: a fesztiválbeszámoló műfajába csomagolt etnofilm-történet a százéves dokumentumfilmezés korai műhelyébe, illetve a francia etnológia forrásvidékére kalauzolja olvasóit. Az elméleti áttekintést, a harmadik világ társadalmainak és a kortárs jelenségek izgalmas mélységeinek feltárására vállalkozó filmes elhivatottság iskoláit, irányzatait ismerhetjük meg, s végül magát a film-palotát, amely nem a színes-elegáns sztárok nyüzsgésének helyszíne, hanem a társadalmi és etnikai problematikát „kamera-töltőtollal” leíró vagy értelmező gondolkodók szellemi központja. A történeti és elméleti anyagot persze az év (1995) filmjeinek áttekintése kíséri. ISSN 1417 – 2968, ISBN 963 9098 09 4. 350,- Ft (61 oldal)
3. Benke József: Borsodnádasdi terepmunkanapló: a szerző néprajzos kutatóként elemzi a borsodnádasi helyi társadalomban megfogalmazódó etnikai identitás nyomait, a „barkó” népnév eredetét és mai használatát, jelentés-árnyalatait, valamint azt a szomszédság- és ellenségképet, amelyet az etnikai csoportjelenségek között mindennaposnak lehet mondani. A terepmunka egyes fázisai, technikái, s maga a gyűjtés folyamata jelenik meg e rövid beszámolóban. ISSN 1417 – 2968, ISBN 963 9098 16 7.  200,- Ft (17 oldal)
4). A.Gergely András: Kultúra, közösség, társadalom. A Népművelési Intézet és a Művelődéskutató: társadalmi és politikai kultúránk jelenkora és múltja aligha érthető meg vagy értelmezhető a kulturális intézményrendszer ismerete nélkül. Egy korszak, egy szemléletmód vagy egy egész kutatóhálózat működése bizonnyal rányomja bélyegét a társadalom kulturális magatartásának, kultúrafogyasztási szokásainak, értékrendjének egészére. A hazai intézménytörténet és a kultúrakutatás egyik, nehezen megkerülhető jelentőségű szervezete volt a Népművelési Intézet, illetve az abból kivált Művelődéskutató Intézet, melyeket a szerző a kutatási témák, a kutatócsoportok változásain keresztül mutat be. ISSN 1417 – 2968, ISBN 963 9098 17 5.  300,- Ft (35 oldal)
5). Szabados Ádám: A reformáció bűnértelmezése: a szerző a protestáns reformáció bűnértelmezését gondolja végig az alapos és részletes kutató filológusi pontosságával, dinamikus elemzéstechnikájával. A primér források használata rendkívül alapos szöveg-kutatást és széleskörű szekunder-irodalom-ismeretet tesz lehetővé, melyet a szerző a témakörben releváns magyar, angol, olasz és német irodalom átfogó fölidézésével teljesít ki. A bűnértelmezés, mint reális sorsesemények fókusza, érdekes szellemi kísérlet e bizonytalan ezredvég intellektuális világában, s a szerző korunk morális problematikájának fölidézésére is vállalkozhat. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 33 7. 400,- Ft (65 oldal)
6). Heltai Gyöngyi: A szokások és a test az európai etnológia perspektívájában: a szerző a fölöttébb izgalmas kortárs etnológiai-antropológiai kutatásokat ismerteti két friss tanulmánykötet kapcsán. A szokások és a test, az életmód és az életvezetési megoldások, a változó értékrendszer nemcsak az európai kultúra egy specifikus metszete alapján, hanem korunk kultúraváltozási perspektíváiban kerülnek terítékre: az öregedés és a szépség, a kávéivás és a kozmetikai sebészet, az apasági érzés és a holtesthez való viszony, az utcalányok rendőrségi kihallgatása és a vulgaritás elterjedése mint kulturális antropológiai sajátosságok ismerhetők meg a kutatások alapján. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 32 9. 400,- Ft (64 oldal)
7). Fehér László: Adalékok a pilisi szlovákok identitástudatának kutatásához: a Pilis településein élő magyarországi szlovákok kulturális és politikai identitástudatának elemzését végző szerző sorozatunk rendelkezésére bocsátotta néhány interjúját, melyek a magyarországi kisebbségi, nemzetiségi, tájegységi identitástudat elemzéséhez talán más tájegységekben is értékes dokumentációként szolgálhatják a kulturális szimbiózisban, asszimilációs kényszerek és hovátartozási-helyzetmeghatározási konfliktusok között élők mélyebb megismerését, megértését. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 34 5. 350,- Ft (40 oldal)
8). Gergely Erzsébet: IFOR konyha. /Egy konfliktus értelmezése/: a dolgozat egy speciális területen vizsgálja azokat a változásokat, amelyek az IFOR-erők magyarországi megjelenését követték: egy fokozatosan kibontakozó problémára kérdez rá, melynek „színtere” a hadseregellátási konyha volt, s ahol munkáltatók és munkavállalók közötti konfliktusok, kulturális és kommunikációs feszültségek idéztek elő kultúraközi feszültséget – kiegészülve a sajtó és a közvélemény reflexióival. Az elemzés az 1995. novembere és 1996. novembere közötti a kaposvári, illetve környékbeli IFOR-konyhákon lezajlott eseményeket illetve változásokat vizsgálja, alapvetően a konfliktus résztvevőivel folytatott interjúkra támaszkodva, amely hiánypótló értékű. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 75 2. 400,- Ft (55 oldal)
9). Kurdi Zoltán – Simonfi Attila – Borgos Anna: Drogdiskurzus – „meleg világ”: a három különálló tanulmány a „másság” keletkezésének, elviselésének és tolerálásának nyilvánosság előtt is egyre sokrétűbben megjelenő formáit, alakzatait mutatja be. Megnyilatkozás és menekülés, arculatváltozás és elismerésvágy, boldogságkeresés és társra vágyás jellemzi a megfigyelések, interjúk alapján bemutatott hétköznapi hősöket. Az együtt megjelenő írások a kulturális antropológia szemléletmódjához közelítenek, egyúttal társadalomlélektani, csoportszociológiai és reprezentáció-elméleti adalékokkal is szolgálnak az olvasónak. ISSN 1417-2968, ISSN 1417-5622, ISBN 963 9098 94 9. 400,- Ft (57 oldal)
10). Pálinkás János – Kulcsár Dalma – Kertész Nóra – Károlyi Júlia: Barlanglakók – honfoglalók – térhasználók: az egy füzetben közölt négy dolgozat a magyarországi cigányság sajátos identitáshelyzetéről, térbelakási és térhasználati szokásairól, valamint szocializációs és beilleszkedési mechanizmusairól szól. A hazai „cigány-szakirodalomban” /annak növekvő bősége ellenére/ nem igazán gyakori a kulturális antropológiai szempontú vizsgálat, így kiadványunk a családi élet, a gyermeknevelés, a vágyak és álmok birodalmába is segít betekintést nyerni. Barlanglakók vagy lakáshasználók, szubkulturális létűek vagy beilleszkedettek esetei ezért ritka adalékok a hazai cigányság mélyebb megismeréséhez. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 00 6. 500,- Ft (55 oldal)
11). Kovács Katalin – Heltai Gyöngyi: Dokumentum – film – antropológia. A kiadvány két elemzést tartalmaz a filmdokumentáció, a dokumentumfilmezés és az antropológiai film műfajairól, iskoláiról, történetéről és irányzatairól a múltban és a jelenben elkészült dokumentumfilmek elemzése alapján. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 80 9. 400,- Ft (36 oldal)
12). Galamb Anett: Halottkultusz Besenyőtelek, Dormánd, Poroszló, Mezőtárkány községekben (1914-1946): korántsem ismeretes az a helyi kultúra, amely a halál elfogadásában, a halállal való társadalmi szembenézésben és a temetkezés rítusaiban, szokásnormáiban érhető tetten, s amely regionálisan vagy szubkulturálisan eltérő formákban nyilvánul meg. A szerző egy alföldi kistáj történeti örökségét, a modern korra hagyományozott mintáit és ezek folytonos átalakulását tekinti át egy helyi életmód és halál-felfogás feldolgozása során. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 01 4. 400,- Ft (40 oldal)
13). Boglár Lajos – Kovács Katalin: Magyar hagyományalkotás Brazíliában: A szerzők a 19. század végén Veszprém megyéből kivándorolt és Santa Catarina államban letelepedett magyarok nyomában járva új hagyománykeresés, a magyar néptánc újratanulása formájában „keresik”, illetve élesztik újra etnikai-kulturális hovátartozásukat. Az ellentmondásos folyamat kulturális antropológiai hátterét és tanulságait közli e kiadvány. ISSN 1417-2968, ISBN 963 9098 XX X. 500,- Ft (51 oldal)

A Kutatóközpont dokumentum- és munkafüzetei megrendelhetők: 
MTA Politikai Tudományok Intézete, 1068 Budapest Benczúr u 33. 
(Szabó Irén. Tel./fax: 3229-010, E-mail:szaboi@mtapti.hu)