RÁKOSI VIKTOR MUNKÁI
IV. kötet

RÁKOSI VIKTOR

SIPULUSZ HUMORESZKJEI

ELSŐ SOROZAT

RÉVAI TESTVÉREK IRODALMI INTÉZET R.-T.
BUDAPEST, MDCCCCIII

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

A NAGYSÁGOS RAB-URAK KÖZT.

A régi jó időkben, mikor még csak törvények voltak és nem szabályrendeletek (tetszik tudni, nálunk a törvények megtartása nem kötelező, ellenben a szabályrendeletek áthágása igen sok kellemetlenséggel jár), ezekben a jó időkben, mondom, az államfogház igen kellemes intézmény volt, honnan a fogoly urak rendesen fájó szivvel bucsuztak el.

Emez aranjuezi szép napok alatt magam is rövid ideig tagja voltam az államfogházi kebelzetnek, a mit annak köszönhetek, hogy az én diákkoromban az egyetemen már megint az önálló vámterület fölállitásával vesződtünk.

Én vagyok az egyetlen ember az országban, a ki börtönt szenvedett az önálló vámterületért. A minek elmondom itt a történetét.

Vörösnél vörösebb falragaszokon hívtuk föl az egyetemi és fővárosi polgárságot a csatlakozásra. Jól emlékszem, hogy egyizben elnöke voltam a proklamációszerkesztő százas bizottságnak (az egyetemen a legkisebb bizottság száz tagból áll, sőt egyszer tagja voltam egy szükebb végrehajtó bizottságnak, mely – kétszáz tagból állt). Mint elnök mindig térdig gázoltam a vérben, s ma is megborzadok, hogy miféle kínos halállal végeztem ki s hányféle alakban adtam át a közmegvetésnek olyan férfiakat, a kik most is élnek, sőt (s ez borzasztó!) köztiszteletnek örvendenek. Jól emlékszem, hogy egyszer hazaárulónak nyilvánitottunk minden honpolgárt, a ki ma este nyolc órakor nem lesz a Micsek-kávéházban. A Micsekben az este mintegy háromszázan jelentek meg s mi elborzadtunk arra a gondolatra, hogy ez a fényes főváros mennyi aljas hazaárulót rejt magában. Ma azonban az a gondolat döbbent meg: mi történt volna, ha a főváros mind az ötszázezer lakosa, megbélyegző plakátunk hatása alatt, megjelent volna a Micsekben? Ilyen fölfordulást a világ még nem látott!

Az önálló vámterület kérdésében kétségtelenül az egész ifjuság egy nézeten volt, s épp ezért nem tudtunk megegyezni. Csunya veszekedések támadtak, mert a gyüléseken mindenki kiabált, és senki sem értvén a szomszédja szavát, azt hitte, hogy a másik ellentmond neki. Ennek az lett a következménye, hogy a lovagias ügyek mód nélkül elszaporodtak. Az Egyetemi Olvasókör termeiben reggeltől estig segédek, fegyverbiróságok és becsületbiróságok tárgyaltak. A segédek ujra összekaptak, a becsületbirák inzultálták egymást, s a fegyverbirák ökölre mentek, ugy, hogy összesen valami négyszáz lovagias ügy támadt.

Nekem csak a következő személyes összekoccanásom volt:

Egy lármás ifjuhoz, a ki a mellét verte, igy szóltam lenézőleg:

– Hogy hivják magát, ifju gólya?

– Füspök Ferencnek.

– Nohát az olyan ember, a ki a püspököt f-fel irja, fogja be a száját.

Füspök természetesen provokált, de nem férkőzhettünk egymáshoz.

A négyszáz ügyet sikerült ugy lebonyolitanunk, hogy huszonkét effektiv párbaj maradt belőle. Ebből nekem is jutott egy, s engem szembeállitottak egy fiatalemberrel, a kit soha életemben nem láttam. Csak annyit tudtam róla, hogy nyitrai és a neve hasonlit a káposztához. Ez azonban teljesen elég ahhoz, hogy a diákember megverekedjék. Én két laposvágást kaptam a fejemre, a mire azonnal bekötöttem fekete selyemkendőbe a kezemet. Én három laposvágást mértem az ő hátára, mire ő fehér kendőbe pólyálta a fejét. Ettől kezdve a legjobb barátok lettünk. Az önálló vámterület azonban máig sincs fölállitva.

Ez volt az előzménye az én államfogházi tartózkodásomnak. Aztán következett egy kis végtárgyalás, majd itélet, mely nyolc napi államfogházra szólt.

Az olyan laposvágásokért, a minőket mi Kapusztár (mert kiderült, hogy igy hivják) barátommal egymásnak osztogattunk, rendesen csak három napokat szokott szétosztani a büntető igazság. Énnekem azonban a tárgyaláson magánösszeütközésem volt a királyi ügyészszel, s ezért kellett szenvednem. A királyi ügyész tudniillik egy jóvérü, atletikai klub-beli fiatalember volt, a ki nem szokott meghátrálni a provokációk elől. Valamelyik bálon a pincér sörrel leöntötte a frakkját, mire ő (a pincér párbajképtelen egyén lévén) szamárnak nevezte azt, a ki a sört hozatta. A szamárnak nevezett ur, a kit ennek ellenére sem habozom barátaim közé sorozni, általam kihivatta az ügyészt, s mi szépen megverekedtettük őket, a nélkül, hogy bárkiben is kár esett volna. A mi ugy érhető el, hogy a vezető segéd a kellő pillanatban (műnyelven szólva) behaltol, s ha erre meg nem állnak, kardjával fölfogja a csapásokat.

Ez az ügy jutott eszembe, mikor a királyi ügyész mennydörgő hangon a krakélerség, az aszfaltbetyárizmus ellen szónokolt, belekeverte Görögországot, melyet következetesen Hellas-nak nevezett, belekeverte Angliát, melyet a brit oroszlán birodalmának nevezett s végül azt a kérdést intézte a törvényszékhez, hogy lesz-e gyümölcs a fán, melynek nincs virága? És én tisztán láttam, hogy a tekintetes királyi törvényszék e pillanatban olyan mákvirágoknak tart bennünket, a kikből gyümölcs sohasem lesz.

– Mit szól a vádlott? – kérdé az elnök.

Kapusztár, a ki nagyon meg volt illetődve az ügyész kemény szavaitól, nem felelt semmit. Én azonban szót kértem. Kisded beszédem igy hangzott:

Nagyságos elnök ur!

Tekintetes királyi törvényszék!

Ha megengedik, pár szót szólok a királyi ügyész ur beszédére. Ha a régi Hellasban nem párbajoztak, ennek oka az, hogy a párbaj még nem volt föltalálva. Különben igazán nem tudom, hogy Hektor és Achilles viaskodását nem lehet-e párbajnak minősiteni? Ha az angolok nem párbajoznak, ez annak tulajdonitható, hogy ott más a társadalmi felfogás, más a szervezet, s egy megsértett férfi másképp is szerezhet magának elégtételt, a nélkül, hogy lovagias reputációja ezért csorbát szenvedne. Nálunk a párbaj szükséges rossz. (Az ügyész tagadólag int.) A legjámborabb ember sem kerülheti el néha. Az ügyész ur tagadja? Akkor többet mondok! Hatósági személyek, a kik állásukat veszélyeztetik ezzel, kénytelenek néha verekedni. Kérem, én verekedtem már rendőrkapitánynyal, sőt láttam verekedni királyi ügyészeket…

Az elnök csengetett és szóla:

– Ezért az állitásáért rendreutasitom.

– Bocsánat, elnök ur, de igaz.

– Ha nem tudja bebizonyitani, hallgasson róla.

– De be tudom bizonyitani, mert az illető királyi ügyész jelen van.

Az elnök ránézett az ügyészre, a ki iszonyu zavarba jött.

– Nem tagadom, de már elévült, – hebegte.

Én pedig folytattam:

– A hol tehát fölesküdött hatósági személyek párbajoznak, lehet-e rossz néven venni egy egyszerü joghallgatótól? Örvendek különben, hogy a királyi ügyész ur is olyan fa volt, melynek nem volt virága, s ime mégis ily fiatalon ügyész lett belőle…

Az ügyész dühös pillantásokat vetett rám, az elnök detto, a birák detto s Kapusztár kapott egy napot, én meg nyolc napot.

Igy jár az ember, ha a pincér az ügyész frakkját leönti sörrel.

Az államfogházba éppen jókor érkeztem. Napok óta vajudtak egy becsületbiróság megalakitásán s már éppen azzal az eszmével foglalkoztak, hogy kellő számu gentleman hijján bevesznek egy néplázitásért elitélt csizmadiát, mikor én betoppantam. Azonnal bemutattak a császárnak, a ki azért viselte ezt az előkelő cimet, mert halálos végü párbajért másfél esztendőre volt elitélve. Csak éppen arra volt időm, hogy kezet fogjak egypár urral és szivarra gyujtsak. Tiz perc mulva a becsületbiróság már javában tárgyalt.

Az ügy ferbliből támadt. A hőse Kresztics, Bács-vár egyik lapjának könyvkereskedője és lapkiadója volt, a ki hirlapban elkövetett rágalmazásért és becsületsértésért ült köztünk.

Az uri kompánia habozás nélkül bevette, mert jóképü, nyilt modoru, joviális, magyarba oltott bunyevác ember volt, a ki hazulról egy hektoliter bort hozott magával, az államfogháznak akkor Porcsák fegyőr által igen jól kezelt boros pincéje számára. Bevették a ferblibe is, mely az államfoglyoknak főszórakozása volt.

Kresztics, mint minden bácskai, vakmerő ferblista volt. Tizenkilencre ugy tudott visszahivni, hogy a kinek bandája volt is, elszaladt. Husz-dobásba sohasem ment bele, bármire megadta a vizit, jogaiba visszaállitotta a Pesten divatból kiment girigárét s az eredmény az lett, hogy őrületesen nyert. Megvolt benne a ferblistának legelső erénye: bele látott az ellenfél hasába. Egyszer aztán odavágta neki Bánfalvy, Zemplén vármegye tiszteletbeli aljegyzője, a ki huszonegy zöld ellen három disznóval elszaladt, a mivel cukasszától esett el:

– A ki igy játszik, az spiller.

Kresztics azonnal provokálta. Bánfalvy azt felelte, hogy antikváriussal nem verekszik. Örüljön, ha leült vele kártyázni.

Következett a becsületbiróság megalakitása. Ekkor toppantam be én s tüstént beültem Kresztics képviseletében.

Bánfalvy álláspontja az volt, hogy a tiszta könyvkereskedelem előtt ő is meghajlik, de Kresztics ezt nem képviselheti. Ő vegyeskereskedő, mert, mint vidéken szokás, a könyvek mellett bizonyára papirost, irkát, ceruzát, bélyeget, szivart, zsineget, sőt tán ostornyelet és kocsikenőcsöt is árul. Zemplénben pedig ezt diszkvalifikáló dolognak tekintik. Ott általában a kinek boltja van, az nem gentleman.

Ezzel szemben Kresztics becsületszavát adta, hogy a legtisztább könyvkereskedelmet üzi. A szivart és kocsikenőcsöt, mint aljas rágalmat, visszautasitja. Neki különben a főfoglalkozása az, hogy lapkiadó és lapszerkesztő, ily minőségben ül most is.

Én általában a kereskedők párbajképessége mellett törtem pálcát. Angliában lordok állnak a legelőkelőbb kereskedőházak élén. A kereskedelem manapság kvalifikációt és intelligenciát kiván s egy jó kereskedő mindenesetre fölér száz rossz megyei aljegyzővel.

Az ügy Kresztics javára dőlt el, de a ferblitől, tekintettel szemtelen szerencséjére, eltiltatott; ellenben kimondtuk, hogy szabadulása után köteles megverekedni Bánfalvyval, mert az államfogházban, hiányos berendezésénél fogva, párbajt nem rendezhettünk.

A becsületbiróságban az aljegyzőkre tett nyilatkozatom miatt Bánfalvy engem provokált. Négy napi tanácskozás után, melyen a császár elnökölt, azt az elvi jelentőségü határozatot hoztuk, hogy a becsületbiró személye szent és sérthetetlen s a biróságban tett nyilatkozataiért senkitől felelősségre nem vonható.

Ezért a határozatért az aljegyző provokálta a császárt. S mivel én kijelentettem az aljegyzőnek, hogy kiállok vele, de ezt nem fogom lovagias elégtételnek tekinteni: ezért a császár provokált engem, mert ezzel inzultáltam a föntebbi elvi jelentőségü határozatot.

Mikor Porcsák fölszólitott, hogy időm lejárt és távozzam, három lovagias ügyet hagytam bent.

Ezek utolsóját nyolc hónap mulva intéztük el a császárral!

ÉLÉNK DERÜLTSÉG A BORBAN.

Valahol a nyiri homokon, hol a szőke bor és a barna menyecskék teremnek, lakik nekem egy atyámfia, a ki ragaszkodik ahhoz, hogy egy ősnőmet az ő egyik őse 1192-ben nőül vette s mi ezen a réven rokonok vagyunk.

Én nem tudom, hogy áll ez a dolog, mert a Lidérc-naptárt, melybe családi följegyzéseimet tenni szoktam, a nyáron elvesztettem, egyéb okmányaim pedig nincsenek; de akárhogy áll is, a rokonságot én is tartom, annál az egyszerü gazdasági elvnél fogva, mert az rám nézve anyagi előnyökkel jár.

Tisztelt rokonom ugyanis (most kezdek emlékezni, hogy őseink kérdéses házassága 1436 táján történt) minden őszszel egy hektoliter bort szokott nekem ajándékba küldeni.

A szokás jó s ha én tanár volnék, az iskolában követendő példa gyanánt állitanám az ifjuság elé. De a tanárok örökké csak olyan példákat hoznak föl, hogy valaki a vizbe ugrik, s egy másik ember saját élete kockáztatásával kimenti. Az ilyet aztán agyba-főbe dicsérik, ellenben a borküldő emberbarátokról mély hallgatás van az egész vonalon.

A bor tehát szerencsésen megérkezett. A kiváltása rendesen egy kis bajjal jár, mert mig az ember a ráeső vámot, adót, akciszt kifizeti és a pénzügyőrök bizalmatlanságát legyőzi, többnyire beletelik egypár nap.

Mikor a bor már otthon volt, a szállitólevélen a következő megjegyzést vettem észre:

A bor földeritése szükségesnek mutatkozik.

Mi az ördög! Ez még eddig sohsem fordult elő. Hát a nyiri borok az idén szomorubbak, mint máskor? Hogyan kell vajjon a szomoru bort földeriteni? Nagy kérdés olyan ember előtt, a ki inkább önmagát szokta a borral földeriteni.

Ekkor eszembe jutott, hogy van nekem a műegyetemen egy jóbarátom, a ki a bor kémiájával foglalkozik. Ez biztosan tudja, hogyan kell a bort földeriteni.

Kémikus barátom, a mikor benyitottam a laboratóriumába, éppen azzal foglalkozott, hogy gázlángon szalonnát piritott. Azon kezdtem tünődni, hogy miképp szolgálja a piritott szalonna a kémia céljait. Miközben ezen tünődtem, kémikus barátom nyugodtan megette a szalonnát. Tehát nem a kémiát szolgálja, hanem a kémikus önfentartási ösztönét elégiti ki.

Miközben csevegtünk (mert bármit mondanak a kómikusok: a kémikusokkal is lehet csevegni), ugy odavetőleg megkérdeztem, hogyan kell a bort földeriteni?

– Vizahólyaggal.

– Bravó. Tehát vizahólyaggal? Hogyis nem jutott mindjárt az eszembe? Pedig gondolhattam volna. – Oly természetes képet vágtam a vizahólyaghoz, mintha legjobb barátaim közé tartoznék. Pedig szavamra, először hallottam, hogy a vizának hólyagja van. Szegény viza!

Rösteltem bővebben kérdezősködni, mert a tudósok hamar kinevetik a laikus embert. Siettem a legelső füszerkereskedésbe és határozott hangon vizahólyagot kértem.

– Barnát vagy szürkét parancsol?

Különös. Hát kétféle szine van a vizahólyagnak? Mi mindenre rá nem jön az ember?

– Barnát kérek. (Talán szürkét kellett volna mondanom.)

– Mennyiért parancsol?

Mennyiért? Különös kérdés. És fogas kérdés. Ez az ember most rá fog jönni, hogy én sohsem vásároltam még vizahólyagot. Azt fogja gondolni, hogy eddig oly szegény voltam, hogy még vizahólyagra sem tellett s most egyszerre fölvitte az Isten a dolgomat.

– Öt forintért adjon, – feleltem némi habozás után.

– Igenis.

Nem bámult. Ugy látszik, eltaláltam a helyes mértéket s mások is ennyiért szoktak venni.

A vizahólyagot gondosan becsomagolta s én oly büszkén vittem haza, mint a gazda, a ki egy óriás cséplőgépet vett. Otthon kiraktam az asztalra, olyan volt, mint az ostya, ha nem tudtam volna biztosan, hogy vizahólyag, sohase találtam volna ki, hogy vizahólyag. A gyerekeknek is szabad volt megnézni, kivéve a Gyurit, a ki nem tanulta meg a leckét. Nőm áhitattal nézte s nagy kék szemét bizalommal szegezve rám, szólt:

– Hogy kell ezt használni?

– Óh, nagyon egyszerü. Beleteszem a borba és benne hagyom.

– S attól földerül?

– A legélénkebb derültségbe, zajos, hosszantartó derültségbe fog esni. Olyan lesz, mint a szinarany.

És a gyermekek nagy ellenkezése közt levittem a pincébe és beletettem a borba. (A gyerekeket csak azzal tudtam elhallgattatni, hogy majd irok a Jézuskának, hogy hozzon karácsonyra vizahólyagot.)

Egy hétig csönd volt. Feléje sem néztem a pincének. Elképzeltem, hogy derül azóta az én derék borom. Azóta talán már az oldalát fogja nevettében.

Egy hét mulva lementem, csapra ütöttem és elkezdtem a bort üvegekre lefejteni.

A bor tiszta volt és nyulós. Nem mondhatom, hogy ecetes lett volna. Azt sem mondhatom, hogy zavaros lett volna. De nyulós volt, mint a méz. Ha a mézben ez volna a főtulajdonság, az én borom méznek kitünő lett volna. Ugy nyúlt, hogy telegráfdrótnak ki lehetett volna huzni két oszlop közt. Azt hiszem, aszfaltnak is jó lett volna, mert a napon megkeményedett volna. Sőt ugy láttam, hogy malternek is jó, téglák összeragasztására. Csak éppen inni nem lehetett.

Különös egy bor, melynek százféle jó tulajdonsága van s csak az ihatósága hiányzik.

Csüggedten vonultam föl a pincéből s az asszonynak bevallottam mindent. Az nem baj, ha az ember otthon szamár, csak a külvilág előtt őrizze meg az oroszlánbőrt. Az asszony nagyon sajnálta a bort, a gyerekek még jobban a vizahólyagot.

Elhatároztuk, hogy a bort a házmesternek adjuk. A lakóra nézve ugyanis fontosabb, ha a házmesterrel áll jó lábon, mint a háziurral. De éppen ezen jó láb érdekében azt is elhatároztam, hogy zsákban nem árulok macskát, vagyis mindent elmondok a házfelügyelőnek.

– Nézze, házmester ur, száz liter bort akarok magának ajándékba adni.

A házmester megdöbbenve nézett rám, s távozni kezdett. Megfogtam, nehogy a mentőknek telefonáljon, mert láttam, hogy bolondnak tart.

– Megálljon. Egy kis hibája van annak a bornak, a min én nem tudok segiteni.

– Mi az?

– A pincében megnyulósodott.

– Más baja nincs?

– Esküszöm, hogy nincs.

– Köszönöm, nagyságos ur, nagyon szivesen elfogadom.

– Mit fog vele csinálni?

– Nincs annál egyszerübb dolog a világon. Földeritem vizahólyaggal.

Hahaha! Nevetett bennem egy belső hang. Ez még csak a vizahólyagnál tart. Képzelem, milyen képet fog az a szegény bor vágni, ha még vizahólyagot tesznek bele. Milyen kása lesz belőle! Nem is kása, hanem csokoládé. Fejszével fogják szétvagdalni. Hahaha!

A házmester elvitte a bort, én pedig megfeledkeztem róla.

A feleségem elment a szinházba, én meg a lakásunkkal szemben levő korcsmában vacsoráltam. Az ételekről nem beszélek. Dühöngött bennük a margarin és tombolt az amerikai zsir. De a bora pompás.

– Hogy ennek a bornak literje?

– Ötven krajcár.

– Nem adhatna belőle nekem egy fél hektolitert?

– Sajnálom, az egész készletem csak egy hektoliter volt s most már csak hetven liter van belőle. De ha ugy izlik, tiz litert adhatok.

Azonnal kifizettem s hazaszállittattam.

– Hát a honnan maga vette, onnan nem kaphatnék?

– Azt uraságod könnyebben megtudhatja, mert az ön házmesterétől vettem.

Az ostoba! Nekem nem szól semmit, hogy ilyen jó borforrásokat ismer. Pedig tőle biztosan olcsóbban megkapnám, mint a vendéglőstől.

Rá is ripakodtam a házmesterre még az este. Nagy szemeket meresztett rám

– Óh, nagyságos ur, bocsásson meg, én az ön borát adtam el harminc krajcárjával. Nagy az adó és a gyermekeknek az étvágya.

Most már én meresztettem nagy szemeket rá. Tehát én adót, akciszt, vámot fizettem, egy vagyont fektettem vizahólyagba, csak azért, hogy végül drága pénzen megihassam a saját boromat.

Az egész dologban csak az boszantott, hogy vagy egy hónap mulva, mikor az emlitett füszerkereskedés előtt elmentem, a tulajdonos kiszaladt és utánam kiáltott:

– Nagyságos ur, friss vizahólyag érkezett.

Nem felejtette el, hogy én nála öt forintért vettem vizahólyagot! Ugy látszik, ekkora tömeg vizahólyagot még soha sem vett senki. A vizahólyagvásárlás terén elértem a világrekordot. Bejövök a kereskedelmi és iparkamara évi jelentésébe! Sőt talán a történelembe is. S a vizahólyag iparüzői deputációt fognak küldeni a temetésemre s szónokuk ki fogja jelenteni, hogy az én halálom pótolhatatlan veszteség az ipartestületre nézve!

És én még akkor sem fogom tudni, hogy a vizahólyagnak mi köze a bor földeritéséhez!

SZENT JAKAB RENDJELEI.

Vidám történetet közölnek velünk Pozsonyból, a kétszersültnek és a dicsőséges marhaháborunak hazájából.

A dolog csak mostanában történt, s a pozsonyiak már egytől-egyig kinevették magukat rajta. Ideje, hogy mi is kivegyük a magunk részét a mulatságból. Ezzel az élvezettel különben is tartozik nekünk Pozsony, cserében a marhavásárért.

Pozsonyba menni és P. papát nem látni, lehetetlen. Övé a legelső vendéglő a városban, s a legelső borospince az országban.

Ugy lehet ott enni, mint Véfournál Párisban, Sachernál Bécsben, s jobban, mint Marschallnál Pesten.

Ugy lehet ott inni, mint ahogy az Olympon ihattak az istenek, mikor Zeüsz istenségének valamelyik százéves jubileumát ünnepelte meg diszbankettel, melyre az öreg mennyköves a legjava nektárral rukkolt elő. Azt is bizonyosan P. pincéjéből hozatta, – kontóra.

A P. családnak régi jelszava: „Borban a – gazdagság!” És ez olyan igazság, a mely fényesen beteljesedett rajtuk. A P. család a bornak köszönheti dúsgazdagságát.

Hálásak is érte az Istennek. Az egész család igen buzgó katolikus, de kivált a családfő: P. papa.

Szép aranyveretes imádságos könyvei vannak, s azokat igen gyakran elsétáltatja a templomba, hol teljes áhitattal imádkozik belőlük.

De lelkiismeretét ez nem nyugtatta meg; nem volt megelégedve vallásos buzgalmával; érezte, hogy ez magában kevés s áldozatot is kötelessége az egyház oltárára tenni. Imádkozó helyével szemben volt a templomban egy puszta fal. Ide szokta ő szemeit az áhitat óráiban emelni, s a pusztaság nem egyszer bántotta az ő szemeit.

Megvan! Festet ő egy szent képet, s azzal ezt a falat fogja földisziteni. De már most kit festessen le?

A családi tanács azt határozta, hogy szent Jakabot, a P. család védszentjét kell egy festményen megörökiteni. Az igen sokat tett értük, mert minden vállalatukban segitségükre volt, ők pedig még semmit sem tettek érte. Az egyensulyt helyre kell állitani.

És minthogy szent Jakabnak egyetlen hiteles arcképe sem maradt fenn abból a korból, se a Vasárnapi Ujságban nem jelent meg, elhatározták, hogy – P. papa fog szent Jakabként megörökittetni.

Ez különben rendes szokás a patronusoktól, s P. papa csupán régebbi példák után indult.

Rögtön lecitálnak Bécsből egy jónevü arcképfestőt. Ez – mint mondám, – még a marhaháboru előtt történt, különben bizonyára Budapestről citálták volna fel Benczúrt.

A festő vázlatot vesz fel, P. papa háromszor ült neki, azzal a piktor Bécsbe távozik, s igéri a kép gyors elkészitését.

P. papa türelmetlenkedett. Már nagyon kiváncsi volt – szent Jakabra, s nem is ment addig templomba, mig az meg nem érkezett.

Egy napon végre megérkezik a festő, s hozza magával a szent képet.

Az egész család összegyülekezett, mintha csak ünnepélyes arcképleleplezés készülne.

A leleplezés megtörtént. Meg voltak elégedve, s ugy találták, hogy a papa kitünően el van találva.

A kép természetesen a templomi képek ismert és hagyományos modorában volt festve, s bátran el lehetett fogadni szent Jakabnak – Pozsony határain kivül.

P. papa meg is volt elégedve a hasonlósággal, de arca csakhamar beborult. Valami nem tetszett neki.

– A kép jó, de azért nem vagyok megelégedve.

– Miért, kérem? – szólt az aggódó festő.

– Valami hiányzik róla!

– Micsoda?

– A rendjelek!

– Szent Jakabnak rendjelek? Kérem, akkor még nem osztogattak, s ha osztogattak is, tudtommal Jakab nem kapott.

– Az én rendjeleimről van szó! Nekem három rendjelem van. Én anélkül le nem pingáltatom magamat.

– De kérem, az tönkreteszi a képet, ki látta szent Jakabot rendjelekkel?

– De ki látta P.-t rendjelek nélkül lefestve?

– Kérem, értsük meg egymást. Vagy szent Jakab legyen ez a kép, s akkor nem tehetjük oda a rendjeleket, vagy tegyük oda a rendjeleket s akkor teljesen P. lesz, de akkor nem lesz templomi képünk.

– Maradjon meg a képen szent Jakab, de legyen meg a teljes P. is: ezt a két dolgot önnek kötelessége összeegyeztetni. Vigye vissza a képét.

A festő eltávozik, s rövid idő mulva visszaérkezik.

– A dolog meg van oldva, P. ur! Buzgón áttanulmányozván a bibliát, s a szentek életét, ugy vettem észre, hogy szent Jakab egy mellén és vállán keresztül vetett bőrzsákkal van ábrázolva. Megfestem én ezt a bőrzsákot, s ebbe helyezem el a rendjeleket.

– Bravó! – kiáltá P. papa, nagyot parolázva. – Igy már meg vagyok elégedve.

…És igy a bőrzsákkal javitott és bővitett kép elkészülvén, diszéül szolgál a templom egykor puszta falának. P. papa pedig büszkén emeli föl tekintetét s gyönyörködik a rendjeleiben, melyek olyan szépek – ott bent a bőrzsákban.

EGY KISDIÁK EMLÉKEIBŐL.

A diák-kor a legszebb kor az ember életében. Mikor még csak félemberek vagyunk, felet számitunk a társadalomban, csupán szivünk egész; kincseiből: az ábrándokból, reményekből, illuziókból nem hiányzik egyetlen sugár.

Tehát gazdag ez a sziv nagyon s fogalma sincs arról a szegénységről, mely rá várakozik, ha a való élet elvégzi benne rabló munkáját. Mindennap áldozatul esik: a remények zöld lombjából egy levél, az illuziókból egy aranyos sugár, az ábrándokból egy ködkép.

Könnyü ecsettel egy ködképet akarok odavetni emlékezetem szürke vásznára. Nehéz dolog ez, mikor csak a köd van meg hozzá, mely a multba visszatekintő szem előtt napról-napra sürübbé lesz.

És e ködből, mely Osszián óta a szomoruság, nyomott hangulat, homály kifejezője volt, tessék kibontani a vidám képek derült sorozatát. Bemutatni a kacagás korát, mikor sirni is legfölebb csak örömében sir az ember.

Sőt a sirás, kérem, a kisgyermekkorban valóságos mulatság és élvezet. Mi nagyok járunk szinházba, hangversenyre, fölolvasásokra: ez nekünk a mulatságunk. Mit csináljon a kis gyerek? Ha éhes, sir, ha nagyon jóllakott, sir, ha a mamáját meglátja, sir, ha a mamáját nem látja, pláne sir, ha elesik, sir, ha nem az veszi föl, a kit ő óhajt, sir: ez neki a szórakozása. Olyan, mint a lánc, melyről azt mondja az elmés rébusz: ha fölveszem is sir, ha leteszem is sir. És oly lelkesedéssel, kitartással, élvezettel tud az apró jószág bömbölni, hogy sokszor megirigyli az ember tőle ezt a gyönyörüséget, mely bizonyára többet ér neki, mint nekünk például egy rossz szinházi előadás.

És a mely gyermek örökké sir, arra azt lehet mondani, hogy fenékig üriti az élvezetek poharát (csakhogy a levét a szülék iszszák meg).

Én is fenékig üritettem az élvezetek poharát, de csak azért, mert kényszeritettek rá. Ez élvezetekben igen nagy szerepet játszott az apám térde. Valahányszor ugyanis rosszul viseltem magamat, az apám rögtön nagyon kiváncsi lett arra, hogy hangom miféle skálában mozog. (Azt hiszem, tenoristának szánt.) De hangomat ugy próbálta ki mindig, hogy a saját térdére fektetett s be kell vallanom azt is, hogy az apám kezében levő pipaszár nem volt tétlen szemlélője az énekpróbának. Ily módon rendeztem én családi filharmóniai hangversenyt, egy puha apai térd s egy kemény pipaszár közremüködésével. És azért gyülöltem én minden pipaszárat és – borzadok kimondani – gyülöltem az apám térdét, mely gyermekkorom legviharosabb jeleneteire emlékeztetett. A pipaszárral később megbékültem, mikor megismerkedtem abbeli tulajdonságával, hogy a füst végigszalad rajta, – de a térdhez füződő gyászos emlékeket még az sem tudta velem elfelejtetni, hogy később azon üldögélve hallgattam a legszebb tündérmeséket apám ajkairól.

Egy napon igy szólt az apám hozzám: „Fiu, téged tudományos pályára szántalak”. Én e lesujtó nyilatkozat ellen nem tiltakozhattam, mert akkor még bölcsőben töltöttem életem legnagyobb részét. Fogalmam sincs róla, hogy mivel árultam el tudományos hajlamot. Egyszer – emlékszem reá – apám asztaláról leesett egy nagy diszkötéses Horác, egyenesen a fejemre, mire én klasszikus üvöltésbe törtem ki. Ezzel sikerült magamra vonni a figyelmet, apám azt mondta, hogy disputába keveredtem a latin versiróval, ezt jelenti a sirás, anyám pedig azt állitá, hogy a könyv bizonyosan rám esett s ezt panaszlom a világnak. Arra már nem emlékszem, hogy a vitatkozásban én maradtam-e a győztes, azt tudom, hogy Horácot elvették bölcsőmből, mire elhallgattam. Azt hiszem, hogy ez az irodalmi eset, mely a fejemre esett, keltette apámban a gondolatot, hogy a tudományok iránt fogékonyság rejlik bennem. (Ez a fogékonyság még most is megvan bennem – de most is rejlik valahol. Egyszer majdnem ki is tört belőlem, de egy józan pandur idejekorán megakadályozta. Ugyanis Somogy vármegyében Kupa pogány magyar vezér várának romjai közt régészeti ásatásokat rendeztem. Ajánlom a tudománynak ezt a könnyü ágát a tisztelt közönség figyelmébe. Nem kell hozzá egyéb, mint egy ásó s egypár rossz fal, a mi kiáll a földből. Nekem megvolt ez a kettő hozzá s elkezdtem az emlitett helyen ásni. Találtam is egy rozsdás sarkantyut. Örömömbe majdnem a Szózatot kezdtem énekelni. Bizonyosan Kupa vezér pogány csizmái viselték. Rohantam haza s a kocsiszinben régészeti kiállitást rendeztem. Már éppen egy hazafias szövegü levelet kezdtem fogalmazni a Nemzeti Muzeumhoz, mikor oda vetődik egy öreg pandur s leleplezi Kupa vezér sarkantyuját, mondván, hogy az egy lovas pandurkápláré lehetett. Azóta nem áskálódom régészetileg. Bocsássanak meg e kitérésért, – jól esik az embernek visszagondolni arra az időre, melyet majdnem a hazai tudományosság szolgálatában töltött.)

Egyszer a mester ur kijelentette apámnak, hogy már az ábéce mind a huszonnégy betüjével tisztában vagyok; nemcsak rá tudok bökni ujjammal a kérdezett betüre, hanem ki is tudom mondani, kettőt, hármat is egymásután, sőt ha nagyon megszoritanak, le is irom.

Apám belátta, hogy ezzel a falu tudományos kincseit teljesen kiaknáztam s most már magasabb iskolákra van szükségem. Fölpakkoltak egy kocsira, melynek legbecsesebb tartalmát nem én képeztem, hanem egy pár sonka s miután még egy bucsupillantást vetettem a kazalokra, honnan lecsuszkálva annyi ruhát szaggaték, kirobogtam a nagyvilágba. A határban még találkoztam a kanászszal, kinek négylábu alattvalói bánatosan röfögtek utánam, a mi engem nagyon meghatott, bár később rájöttem, hogy az aligha nekem, hanem sonkává átalakult néhai kollégájuk emlékének szól.

Nagy dolog az, kérem, mikor az ember rájön arra, hogy egypár egymás mellé állitott betüből nem az jön ki, pl. hogy „kutya”, a mit megért, hanem az, hogy „mensa”, a mit nem ért meg. Az ember, akarom mondani a gyerek nevet rajta s elgondolja, hogy de bolondok azok, a kik arra, hogy „asztal”, azt mondják, hogy „mensa”, mikor ez sokkal nehezebb, mert még külön is be kell tanulni, holott a másikat tudja nagyon jól. Ezt a bolond dolgot ugy hivják, hogy latin nyelv. De még bolondabb dolog az, mikor az ember egyszer csak szép gömbölyü helyett elkezd csúf szögletesen irni s ezekből a szögletekből azt olvassa ki, hogy „Tisch”, aztán ez is annyit tesz, hogy asztal. Már most nekem három asztalom van: mensáról reggelizem, asztalról ebédelek és Tischről vacsorálok. Az igazat megvallva, én legkevésbbé szerettem ezt a Tischt, mert ez volt a legnagyobb ur a három közül, ezt mindig meg kellett „derdiedaszolni.”

Mennyi bajom volt ezekkel az asztalokkal! Mert az asztalok után jöttek a székek, azután a kanapék, azután a lovak, meg a kutyák, igy föl a latin nyelven egészen Horáciusig, a német nyelven pedig Schillerig. Aztán mig megértettem, hogy nekem arra szükségem van! Már az apám parádéskocsisa csak világlátott ember volt, járt Zala-Egerszegen, sőt képzeljék – Nagy-Kanizsán is, és azt mondotta, hogy ott is mindenki magyarul beszél. Még Nagy-Kanizsán is! Pedig én ezt akkor olyan távoli városnak képzeltem, mint most Jekaterinburgot Szibériában. Ha már Nagy-Kanizsáig elmehet az ember német szó nélkül, akkor bizonyára az egész világot bejárhatta a nélkül.

De parádéskocsisunk etnografiai tapasztalatainál is jobban elkedvetlenitett engem az a borzongó sejtelem, hogy a „der die dasz” titka sohasem fog föltárulni előttem. Ezt nem lehet megtanulni, erre születni kell. Ez egy betölthetetlenül tátongó mélység a német nyelvben, melynek áthidalhatatlanságát még az se felejteti az emberrel, hogy Heine olyan szép verseket irt ezen a der die daszos nyelven. A nagybátyám, ha megharagudott rám, mindig azzal szidott össze, hogy „üssön beléd a der die dasz” s én erre egész valómban megremegtem. Egyszer elhatároztam, hogy ugy sem készülök én tudósnak, elég nekem a „der” is s a die dasz-szal többé nem foglalkoztam. Erre a német tanár fölkért, hogy legyek szives az „Esel”-t deklinálni. A célzás világos volt, de azért én vitézül deklináltam a kérdéses négylábu szürkét: „des Esels, dem Esel, többes die Esel”, mire a végére értem, a tanár ur kijelenté, hogy két csacsi van jelen: az egyik, a ki ragoz, a másik, a kit ragoznak. Elhatároztam, hogy ha letettem az érettségit, párbajra hivom őt. De odáig még nyolc esztendő telt el, ezalatt beláttam, hogy hajdanában nem alaptalanul ragoztatta velem célzólag a jósló tehetségéről nevezetes háziállatot.

Hárman voltunk koszton egy öreg órásnál, a ki kakukórákat reperált s azonfölül valami repülőgépen törte fejét. A mint sötétedett, lámpást gyujtott s a hidegvérü órás átalakult egy szenvedélyes repülőgépészszé. Én nagyon örültem ennek, mert régóta irigyeltem a madaraktól a fütyülést és a repülést. A fütyülés még csak ment valahogy, de a repüléssel sehogy se boldogultam. Én erősen biztam órásgazdám sikerében, mert reméltem, hogy elsősorban kosztosait fogja részesiteni a repülés élvezetében. Az öreg órás régen meghalt és én – most már álmaimban sem merek többé repülni. Az ember nagyon hamar eldobálja a szárnyait.

Az öreg órás (a kit különben Jóska bácsinak hivtak) igen furfangos ember volt. Husz kakukórát akasztott a kosztosok szobájába, s ezek csak a reggeli hét órát ütötték. És pedig olyan zenebonával, hogy eleinte egyszerre kiugrottunk az ágyból, Jóska bácsi nagy mulatságára. Képzeljék, kérem, husz óra üt fejenkint tizenegyet, a mi összesen kétszázhusz. Később Jóska bácsi kénytelen volt az órák számát tizzel, s az ütések számát száztizzel megszaporitani. De végre már az se használt volna, ha a derék instrumentumok minket ütnek, s nem az órát ütik.

Végre Jóska bácsi valami kis pokolgépet talált föl (legalább ennek kellett lennie, mert pokoli lármát csapott) s ezzel vert föl sulyos álmunkból. De a Gyuri gyereken még ez is kifogott, ő ettől is ugy aludt tovább, mint három bunda. Ezért nagyon irigyeltük őt, de még azért is, mert – mint legidősebb – ebéd alkalmával ő vett elsőként a tálból. És visszaélt roppantul ezzel a jogával, a mi különösen akkor fájt nekünk, mikor makaróni került az asztalra.

A makaróni igen humorisztikus egy eledel. Eleven, mint a csik. Ötször nyulok hozzá, mig végre föl tudom csipni, mert mindig kisiklik. Mikor végre nagynehezen a számba jut, s gondolom, „no, most megeszlek”, s elkezdeném rágni, akkor veszem észre, hogy már le is szaladt a torkomon. Ekképpen nemcsak eledel, hanem mulatság is. Nekem egy időben az volt a rögeszmém, hogy egy hosszu szál makaróni megakadt a torkomon, s én azon keresztül táplálkozom étellel és itallal. Nekem csak az fájt, hogy nem tartogathatok mellette a torkomban parmezánsajtot, – mert a makaróni parmezánsajt nélkül tudvalevőleg nem ér semmit.

Ez a Gyuri az oka annak, hogy bennem a makaróni-evés nem fejlődött szenvedélylyé. El is voltam keseredve ellene azért is, mert ő alföldi gyerek volt s örökké az Alföldet dicsérte, a Dunántul rovására. „Van-e olyan vizetek, mint a Tisza?” „Van bizony, a Balaton.” „Az nem viz, hanem tó, – nem is folyik.” „Mi haszna folyik a Tiszátok, ha kifolyik az országból. A Balaton idehaza marad nekünk.” „No jó, hanem – Petőfi mégis csak ott született az én hazámban.” „Született minálunk Kisfaludy, nem is egy, hanem kettő.” „Hisz az nem költő, hanem gőzhajó. Mentem is rajta a Balatonon.” „No, akkor a Tisza se folyóviz, hanem az apám juhászkutyája.”

Gyuri elszomorodott; végre fölragyog az arca: „No, erre felelj, magyar: Rózsa Sándor, Bogár Imre.” Meghökkentem, s némi habozással visszavágtam: „Patkó!” Ah, mily megkönnyebbülésemre szolgált volna, ha akkor Savanyu Józsi már exisztált volna.

Ez a veszedelmes vetélkedő egy napon megbetegedett. Hogy mi baja volt, azt nem tudom, de azt láttam, hogy befőttet, magyarul dunsztot adtak neki. Ágyban feküdt egész nap, s iskolába se járt. Mindez a betegséget igen vonzóvá tette előttem. Elhatároztam, hogy én is beteg leszek. Jelentkeztem Jóska bácsinál.

– Aztán mi bajod, kedves fiam?

– Éppen az, a mi a Gyurinak.

– Lázad van?

– Borzasztó nagy.

Rögtön ágyba fektettek. Jóska bácsi kinyitott egy üveget („Dunsztosnak kicsi”, – gondolám) egy evőkanálba töltött valami barna lét, azt hittem, hogy valami baracklé s jóizüen lenyeltem.

Keserübb volt az egész Atlanti-óceánnál. Azt hittem, hogy kiesem az ágyból. No, de most jön az édes.

– Jóska bácsi, kérek befőttet; rászolgáltam.

– Hóhó, kedves fiam, az orvosság után nem szabad.

Megvakartam a fülem hegyét. No, de türelem.

Délben töltött káposzta volt s ha még csak a messze távolban füstölgött volna, mint a népdalban az édesanyám kunyhója, de ott gőzölgött az orrom előtt s nekem nem adtak belőle.

– Jóska bácsi.

– Mi baj, édes fiam?

– Adjon már vagy két tölteléket.

– Isten ments, hiszen oly forró a fejed, a kezed meg hideg (pedig akármi legyek – éppen a kezem volt meleg és a fejem hideg).

Ezzel rám rakott egypár nagykendőt és bundát, a mitől olyan melegem lett, mint egy tüzbe tett vasalónak.

Még két izben instánciát nyujtottam be a dunsztos kiutalványozása iránt, de hiába, e helyett belém diktáltak még egy kanál orvosságot, – a mitől végképp elkeseredtem.

Még egy darabig álltam a dicsőséget, de mikor már sülni kezdtem, mint a kemencébe vetett kenyér, megszólaltam.

– Berta néni, mit vacsorálnak ma?

– Hát fiam melegitett töltött káposztát, friss pecsenyével.

Ez döntött. Kiugrottam az ágyból s gyorsan felöltöztem.

Jóska bácsi bejött, hogy orvosságot adjon be.

– Nini, hát nem vagy beteg?

– Nem vagyok bolond. Nem jó az, még belebetegszik az ember.

Azóta beláttam, hogy száz üveg befőttnél többet ér a jó egészség.

AZ UNSZOLÓ JÓBARÁTOK.

Minden jól kifejlődött, modern, egészséges irodalom két részből áll: irókból és olvasókból.

Nálunk is igy van. Csakhogy itt többen irnak, mint a hányan olvasnak. Ha az irodalompártoló közönség egy napon elkezdene irni, az irók pedig olvasó és prenumeráló közönséggé alakulnának át, sokkal jobban állna anyagilag az irodalom.

Miért irnak nálunk annyian? Miért van minden vidéki városban két-három novellista, költő, sőt drámairó is? Miért kell azt a világnak megtudnia, rosszul nyomtatott rossz versekben, hogy G.-Szent-Miklóson a hűtlen Emma szemei kékek és fürtei hollósötétek? Vagy hogy P. János (jambikus sorokban) szereti a bort, s egy-két liternek oda se néz? Én is udvaroltam egy csomó szőke, barna, vörös lánynak, a kik szintén birtak az ismert gazella-termettel, s a többé nem szokatlan hattyunyakkal, de e tulajdonságokat sohase hoztam a nagy nyilvánosság elé. A bort is szeretem, de titkolom. Pedig én is tudok rossz verseket irni.

Miért irnak tehát nálunk annyian, a kiknek nem kellene irniok?

Ha erre a feleletet megadom, elérkeztem a magyar irodalomnak egy speciális találmányához, mely, mint a gulyás, turóscsusza, tarhonya, kulacs, tisztán nemzeti dolog.

Ez a találmány: az unszoló jóbarátok.

A legtöbb előfizetési fölhivásban ott lappang ez a sor „barátaim unszolására elhatároztam, hogy költeményeimet, rajzaimat stb. közzéteszem”.

Vártam aztán ezeket az unszolt köteteket, végigolvastam attól kezdve, hogy „Tavaszszal”, egészen odáig, hogy „Boriska emlékkönyvébe” s a földhöz vágtam valamennyit. Düh és elkeseredés támadt szivemben s rettenetes boszut esküdtem, ha egy ilyen unszoló barátot meg találok csipni.

Az alkalom nem sokáig késett. Egy este beállit hozzám a szerkesztőségbe egy már nem fiatal uriember, rettenetes nagy szakállal és pápaszemmel. Biztosra vettem, hogy valami megpenészesedett régiségbúvár.

Bemutatja magát, hogy ő Cs. J. nyugalmazott postatiszt. Igen örvendek.

– Egy kötet verset szándékozom kibocsátani. Legyen szives az előfizetési fölhivást közzétenni.

Kezembe vettem a papirost. A negyedik sorban ott láttam „barátaim unszolására”. Ahán! Végignéztem emberemen.

– Uram, – szólék, – régóta foglalkozik ön a költészettel?

– Nem. Mióta penzionáltak. Azóta unalmamban megnövesztettem a szakállamat és verseket irtam. Különösen ajánlom figyelmébe politikai szinezetü verseimet, Baross miniszter és a postatisztek nyugdijazása ellen.

– El fogom olvasni. De vallja meg őszintén, kik unszolták önt, hogy adja ki a verseit?

– Legfőképpen az „Ország-Világ”.

Ezzel elővett a zsebéből egy összegyürt-csavart „Ország-Világot”-ot s a szerkesztői üzenetek közt mutatta ezt: Cs. J. A kezdettel meg vagyunk elégedve. Bekebleztük. Folytasd. Várjuk a második küldeményt.

– Ez tudniillik három beküldött versemre vonatkozik, mely, mint tetszik látni, közlésre el van fogadva.

– Engedjen meg, per tu ön az „Ország-Világ”-gal?

– Nem, de hát ez olyan költői forma, az irodalmi testvériség hangja.

– Ugy? Hát tessék majd pár nap mulva fölkeresni.

Elment. Én is elmentem az „Ország-Világ” szerkesztőjéhez s elmondván neki az esetet, gratuláltam ahhoz, hogy fölcsapott unszoló barátnak.

Nagyot nevetett.

– Tudod, kinek szól az a Cs. J.? Az unokabátyámnak, a ki Csik-Szent-Domokosról négy rőf kolbászt küldött.

– Nohát, – felelém, – ez a kolbász majd az én Cs. J.-mnek fogja megfeküdni a gyomrát.

Pár nap múlva ujra meglátogatott Cs. J. ur.

– Uram, – mondám neki száraz, rideg hangon, – ön tévedésben van. Az a Cs. J. nem önnek szól, az az üzenet nem versekre, hanem kolbászra vonatkozik. A bekeblezés alatt megevés értendő.

– Gondoltam, hogy valami ilyent tervez, el voltam rá készülve. Először is, a mit ön mondott, az hazugság és – nyilttérileg – rágalom. Másodszor pedig elhoztam magammal azt az embert, a ki legjobban unszolt.

Ezzel nagyot füttyentett. Az ajtó lassan megnyilt s belépett rajta egy olyan sárga ember, a minőt még életemben nem láttam. Haja, bajusza, szakálla sárga. Arca likacsos volt. Hasonlitott egy darab ementháli sajthoz.

Gyanakodva néztem erre a különös alakra.

– Ez az ur unszolt engem legjobban költeményeim kiadására.

– Ki ő?

– Szkrabinyák János, polgári sajtkereskedő.

– Sajtos?

– Kiterjedt sajtüzlete van.

– Nem fogadom el. Semleges embert kérek. Szkrabinyák ur érdekelt fél.

– Bocsánat, – szólalt meg Szkrabinyák, – én évenkint négy-öt mázsa könyvet szoktam venni.

– Éppen azért. Önnek üzleti érdekében van, hogy könyvek jelenjenek meg.

– Ez aljas gyanusitás, – rivalt a nyugalmazott postatiszt, – a továbbiakat majd a nyilttérben fogja olvasni.

Láttam a szeméből, hogy azt fogja rólam kinyomtatni, hogy ezüstkanalat loptam. Akkor inkább szenvedjen a közönség, mint én. Hadd jelenjenek meg csak a versek. Szelid hangon szólék:

– Kedves irótárs, ön irigylésreméltó ember. Kereskedelmünk egyik hatalmas ága, a nemes sajtipar áll háta mögött. Vezérelje önt a költészet Istene a Parnasszus kies dombjain.

Nagyon meg volt hatva.

– Tehát ön is unszol? – s megragadta a kezemet. Erre már megijedtem. Nem mertem felelni. Bensőséggel megráztam a kezét s egy örömkönnyet morzsoltam szét szememben. Ezt vehette unszolásnak is. Annak is vette.

– Köszönöm, – kiáltá, – nem fog csalatkozni.

Ezzel Szkrabinyák urral együtt elrohant.

Két hét mulva megjelentek Cs. J. költeményei. Végigolvastam a kötetet. A politikai részt is, mely Baross Gábort szidta. Soha még versek ilyen hatással nem voltak rám. Értelmi bűnszerzőnek érezvén t. i. magamat, szégyenletemben kibujdostam Ujpestre s ott két hétig inkognito hótakaritással foglalkoztam.

A tizenötödik napon visszatértem a fővárosba. Első dolgom volt a szerkesztőségi szolgát gorgonzola-sajtért küldeni Szkrabinyák urhoz.

A sajt megérkezett. Óvatosan kibontottam s megnéztem a papirost, a melybe csomagolva volt. „Baross Gáborhoz!” Ezt olvastam legfölül.

Cs. J. költeményei voltak.

…Többé nem kutatom az unszoló jóbarátokat.

SZERELMEIM.

Első szerelmem tárgyát az alagutban pillantottam meg. Mind a ketten a krisztinavárosi szinkörbe igyekeztünk. Heves természetemnél fogva tüstént elkiáltottam magamat: „Ő vagy a halál!” A mint kiértünk az alagutból, azonnal láttam, hogy csunya. De már késő volt: beleszerettem. Lássunk az ismerkedéshez. Eléjük kerültem és leejtettem a zsebkendőmet. Nem reflektáltak rá. Se ő, se az anyja. Elgázolták; de a sors másképp határozott: a mama széles, sáros talpaira ráragadt és ő öntudatlanul is magával vonszolta. Itt a pillanat. Odaléptem.

– Szabad kérnem, nagysád…

– Mit? – kérdé jövendő anyósom.

– A zsebkendőmet.

Ezzel lábához hajoltam s megfeszitett erővel kivonszoltam alóla a zsebkendőt. Olyat rántottam rajta, hogy majd eldőlt.

– Igazán különös egy eset, – rebegé imádottam. Mély basszushangja volt. Azóta se találtam nőben ilyen hangot.

A mama kézen ragadta őt és szó nélkül elhurcolta.

De a kis csunya visszanézett és e pillantással csak megerősitette az alagutban keletkezett szerelmemet.

Ők a tizenegyedik sorban ültek, én a nyolcadikban. A szinkör alaguti világitása mellett ujra bájosnak találtam őt. A mama elővett egy akkora gukkert, hogy Szan-Marinóban ágyuszámba ment volna. Az első felvonás szerelmi kettőse alatt, ugy látszik, a mama is olvadozott, mert a gukker mennydörgő robajjal lezuhant a földre s hozzám gurult. Én visszavittem hozzá! Egyuttal melléjük ültem, tartani a gukkert. Ők szivesen vették. Én nem. Nehéz volt, mint egy zsák buza, sőt tőlem lehetett nehezebb is, mert én még zsák buzát nem emeltem. A tenorista a szinpadon nyugtalankodni kezdett, nem tudta, hogy miféle masinát szegeznek feléje a tizenegyedik sorból. Belesült a szerepébe és hamisan énekelt. Szerencsére a szomszédos templomban megkezdődött a rendes nyolcórai harangozás, ugy, hogy az ember a saját szavát se hallotta. A felvonást befejezték.

Kimentünk a szinkör mellé, a Horváth-kertbe. Egyike volt azoknak a gyönyörü juliusi estéknek, melyek – mióta az ördögárkot beboltozták – Budán tizszeresen élvezetesek. A nap vigan ment le a filloxerás hegyek mögött. Bucsusugarai a Politikus krajzlert ragyogták körül: nehezen tudtak szabadulni tőle. Én cigarettára gyujtottam. Leendő anyósom virginiára gyujtott. Miféle család ez, melyben a nők basszushanguak és virginiát szivnak? Azt vártam, hogy ideálom makrapipát fog előszedni. Ezt nem tette, hanem fülembe sugta édesen, hogy nagyon szereti a prominclit.

Megértettem a célzást és futottam a boltba. Egy forint ára prominclit vettem, – pirosat, mert ez a szerelem szine. Ha még ezután is ellentáll, akkor még ötven krajcár ára prominclit rászánok.

Lépteink az ördögárok boltozata fölött dobogtak. Igy jó, legalább összetévesztik szivem dobogásával. Átnyujtottam a prominclit s a kis csunya örömsikoltással fogadta. Bevallotta, hogy ennyi prominclit egy csomóban nem látott. Én se. De hová tegyük? A mama elmésen kivette a gukkernek egyik üvegét s oda beleeresztettük a lencséhez hasonló apró cukrot. Azután megint rásrófolta az üveget.

– Ugyis rossz a gukker s csak parádéból hordjuk magunkkal.

– Parádénak kisebb messzelátó is megjárná, – jegyzém meg.

– Igen, de azon nem lehet látni semmit, – felelt a kis leány, a ki eközben már ropogtatta a prominclit. Engem is megkinált. Vettem. Történelmi nevezetességü promincli lehetett, Budavár megvétele idejéből. Csakis szerelmes szivem birt rá arra, hogy megegyem; a gyomrom tiltakozott ellene.

A mama köhögni kezdett.

– Torkomra szaladt a füst.

– Miért szí virginiát?

– Az orvosok ajánlották az elhizás ellen.

Lehetett száznegyven kiló. Mennyi lesz még, ha egykor abbahagyja a virginiázást! Kértem is rögtön, hogy csak szivarozzék és füstöljön, mint egy gőzmalom.

Folytattuk a szinköri élvezetet. A második felvonás alatt imádottammal oly hangos promincliropogtatást vittünk véghez, hogy a közönség folyton pisszegett. Én fenyegetőleg nekiszegeztem egypár embernek a szan-marinói ágyut, mire csöndesség lett. Oly átható promincliszag töltötte be a csürt, hogy több nő elájult. A direktor azzal fenyegetődzött, hogy mind a hármunkat kivezettet a bódéjából. Én erre fogtam a hölgyeket s haraggal távoztunk a pénztárhoz, hogy visszaköveteljük a pénzünket. Ott kisült, hogy mind a hárman szabadjegyet élveztünk. Ennek következtében hirtelen lehütöttük haragunkat s mind a hárman visszamentünk a pajtába. Dulcineám különösen kiváncsi volt rá, hogy Adolár elveszi-e Mariettát s az intrikus nagynéni elveszi-e büntetését.

Miközben a mama kiment a virginiát folytatni, megkérdeztem őt, hogy mint vélekedik rólam. A promincli meglágyitotta a szivét s felelt:

– Az ismeretség még egészen friss, de ön kedves embernek látszik.

– Megengedi, hogy az ismeretséget folytassuk?

– Én megengedem, de a mama beleegyezése is szükséges. No meg a papáé is.

– Mi a papája?

– Kövezőmester.

– Szép foglalkozás, de nincs jövője.

– Miért?

– Rohamosan terjed az aszfaltozás.

– Dühös is a papa az aszfaltozókra.

– Mit mond róluk?

– Hogy haszontalan svindlerek, a kik az emberiség egészségére és épségére törnek.

– Egészségére, épségére?

– No igen, mert az aszfalt nyáron megpuhul és ártalmas gőzöket terjeszt, télen pedig sikos, mint a jég.

Melegem kezdett lenni. Borús gondolatok cikáztak át fejemen. A mama bejött s nekem ugy tetszett, hogy a szinház zsufolásig megtelt.

Mikor az előadás véget ért, vagyis Adolár jegyet váltott Mariettával, mi is kifelé haladtunk. A tüzérség (már mint én a gukkerrel) hátul ballagott.

Az alagutnak azon a helyén, melyen megpillantottam őt, igy szólék az anyához:

– Asszonyom. Szeretném tudni, hogy ön is osztozik-e becses férjének gyülöletében az aszfaltozók iránt?

– Hogyne. Ő benne ég a gyülölet lángja, de én szítom.

(Brávó! Látszik, hogy szinházban voltunk.)

– Asszonyom! Én egy vallomással tartozom.

– Nos, nos?

– Az én apám aszfaltgyáros.

– Hah, nyomorult s ön egy derék kövezőmester leányát akarja prominclis üzelmeivel behálózni? Szabad kérnem egy kis tüzet?

– Tessék. (Még mindig a föntebbi virginiát folytatta; jó gazdasszony lehet.)

– Távozzék tőlünk. Ön férjem vagyona ellen tör s még lányom szivére mer pályázni? El szemeink elől!

Ideálom zokogva ropogtatta a promincli-maradékot. Én a gukkert átadtam a kegyetlen anyának, a ki férje köveivel két fiatal szivet zuzott össze, udvariasan meghajtottam magamat és ellépkedtem.

Azóta, valahányszor aszfaltot, kövezetet, prominclit, kövér hölgyet, óriási gukkert és szinkört látok, mindig sirhatnékom támad.

Első szerelmem jut eszembe s ennek emléke mindig édes, még törökkorbeli promincli nélkül is. -

Második szerelmem önkéntes koromban az ezredünkbeli nagydobos leánya iránt támadt.

Meg akkor a hadseregben nem nagy kutyák és kis lovak huzták a nagydobot, hanem a szegény dobosnak a hasára akasztották s ugy masirozott végig az utcán.

Imádottam apja alacsony, zömök ember volt s a dob egészen elfödte őt. Ebből keletkezett melankóliája: mert mikor mi mindnyájan, egyenesre kihuzva magunkat, a zene taktusára büszkén lépkedtünk s minden fehércselédnek a szeme közé kacsintottunk, akkor ő lesütött szemmel leste a földet, hogy el ne bukjék s a szép világból nem látott semmit, se szép asszonyt, se napsugarat.

Mikor a kaszárnya udvarán legelőször megszólitottam a szép Teréziát, rá öt percre már az apja is megszólitott engem:

– Micsoda maga?

– Jogász.

– Mi lesz?

– Ur.

– Van pénz?

– Van.

– Gyerünk a kantinba.

Őrmesteri rangja volt: mentünk a kantinba. Pár liter bor után ránk adta apai áldását. Valahányszor boroztunk, mindig megkaptam az apai áldást; de a leányt nem. Azt ugy őrizte, mint a gombja fényét, a mi a hadseregben a szem fényénél is többet jelent.

Mielőtt kivonultunk a táborba, a városligeti tavon szerelmet esküdtem Teréziának. Jól megjegyeztem ezt az estét, mert a korcsolyacsarnok előtt belefordultunk a vizbe.

Az apa nagybeteg lett a viztől, az anya az ijedtségtől. És én másnap reggel négy órakor vonultam Pilis-Csabára. Mire visszatértem, a család már Olmützben tartózkodott, a hol nincs tó. Egy rossz amerikai, illetőleg városligeti gyorsfotografiám maradt a lánytól; igen gyorsan kopik s a feje már teljesen eltünt. Pedig nem csókoltam meg soha.

Harmadik szerelmem a mult hétről datálódik. A margitszigeti hajón ösmerkedtem meg egy előkelő tartásu apával és leányával. Az apa annyira nézte a masinát, hogy a cilindere a fütők közé esett. Én leszálltam a kormos mélységbe, s fölhoztam a jószágot. Igy ösmerkedtünk meg. Külföldiek voltak, de azért jól megértettük egymást. Az apával karonfogva sétáltunk, s a leánykának többször megcsókoltam a kisujja hegyit. (Ez egyik szenvedélyem.) Minden jól ment, mignem a hét elején reggel levél ver föl álmaimból. Nézem, igy szól:

Uram! Én nem csalom önt tovább. Mire e sorokat olvassa, álruhában, álutakon, álnév alatt sietek ki Európából, hol hirtelen komikus alakká, lehetetlen emberré, tönkrement exisztenciává lettem. Isten önnel.

Don Januario,
ő felsége II. Pedro udvari tanácsosa
a braziliai koronagyémántok őre.

Harmadik szerelmemet tehát a braziliai államcsiny tette tönkre. Ámbár az öreg, a hogy eddig tette, ugy ezentul is előrizhette volna azokat a koronagyémántokat, innen Európából.

ÉSZAK CSILLAGA.
Norvég szomorujáték 2 felvonásban.

Személyek:

Brand, gyáros
Szkagerrak Ignác, őrült utazóügyn.
Kattegat Alfréd, nyug. hajóskap.
B. Fjord Nóra
Három gyermek
Egy hordár

Szinhely egy egészségtelen vidéken Brand lakása.
A második felvonás három évvel később.

ELSŐ FELVONÁS.

ELSŐ JELENET.

Kattegat, Szkagerrak.

Kattegat (az asztalnál ül és lapot olvas).

Szkagerrak (háttal jön be s az asztalnál hirtelen előre fordul). Hogyan, Kattegat ur, ön a lapot felforditva tartja kezében? S ugy olvassa?

Kattegat. Világos. Másképp nem volna abszurdum. Jegyezze meg, barátom, hogy mi egy norvég drámát játszunk, s óvakodnunk kell a sablonoktól. De hogy van az, hogy ön szabadon jár-kel, holott a szinlapon azt olvastam, hogy ön őrült, utazó-ügynökséggel sulyosbitva?

Szkagerrak. Pszt! Csitt! Egy titkot fogok önnek elárulni. Tudja, én egészen egyszerü kereskedelmi utazó vagyok, s mint ilyennek, nem lehetett reményem arra, hogy egy Ibsen-féle drámába bejussak. Kénytelen voltam őrültséget szimulálni, s igy sikerült magamat becsempészni. Tudja, a norvég drámairodalom…

Kattegat (félrefordul). Kety, kety, kety! Kety, kety, kety!

Szkagerrak. Mit csinál?

Kattegat (zavartan). Semmit. Kety, kety…

Szkagerrak. Azt akartam mondani, hogy a norvég drámairodalom nem szereti az egészséges embereket. (Feláll egy székre.)

Kattegat. Mit csinál?

Szkagerrak. Szimulálom az őrültséget; ez annyit jelent nálam, hogy leültem.

Kattegat. Helyes, csak jól csinálja, mert Ibsen élesszemü ember s ha leleplezi önt, azonnal számüzi valami francia vigjátékba. (Félrefordul, kezével az órainga járását utánozza s lassu tempóban:) Kety-kety, kety-kety, kety-kety!

Szkagerrak (leszáll a székről, odamegy). Mi baja önnek, kapitány ur?

Kattegat (nyugtalanul). Ne áruljon el senkinek; egy vallomást fogok tenni: Apám büneiért bünhődöm.

Szkagerrak. Hogy-hogy?

Kattegat. Tudja meg, hogy én ősrégi svájci óráscsaládból származom. Őseim mind órát készitettek s napjaikat folytonos ketyegés közt töltötték. Nagybátyám, Offenbach, a hires svájci admirál, engem is tengerészpályára adott, de hiába: ketyegve jöttem a világra s az óráknak ez a tulajdonsága napról-napra, évről-évre erősödött bennem. (Zokogva.) Apámnak vig órás éveiért nekem kell megbünhödnöm. Hát igazság ez?

Szkagerrak. Nem, sőt ellenkezőleg, igazságtalanság. Én sajnálom önt. (Hozzá lopózik s egy nagy kulccsal ugy tesz, mintha fölhuzná, egyuttal berregvén hozzá.)

Kattegat. Kety-kety-kety-kety! Mit csinált velem, szerencsétlen? Most kénytelen vagyok folyton járni és ketyegni. (Ketyegve taktusra jár-kel föl s alá.) Különben nemsokára végképp lejárok, de akkor hirt fogok adni Nórának, a szép Brandnénak. (Óraszerüen el.)

Szkagerrak. Csakhogy leráztam a nyakamról. Szerencsém, hogy csak ketyeg és nem üt. Beszélnem kell Brand Nórával. (Hátravonul.)

MÁSODIK JELENET.

Nóra, két gyerekkel, Szkagerrak (hátul).

Nóra (a gyerekekkel berohan). Csak vidáman, gyermekeim. Ti ugy sem sejtitek, hogy anyátok a norvég drámairodalomban minő előkelő és sötét helyet foglal el. Mulassunk, mig a szerző azt nem mondja: csitt! (Hemperegnek.)

Szkagerrak (előlép, kezében egy óriási számlát tartva). Csitt!

Nóra. El, gyermekek, el gyorsan, most egyik nagy jelenetem következik. (A gyermekek elfutnak.) Uram, hogy merészel ön betolakodni először e hajlékba, másodszor e drámába?

Szkagerrak. Ez a kérdés felette különös, tisztelt nagysád. Nagyon kár önnek mindjárt olyan hangnemet használnia, a minő csak a felvonások végein hatásos. E hajlékba ugy jöttem, mint a hogy hitelező jön az adós hajlékába. A drámába pedig ugy kerültem, mint őrült utazó ügynök. Nem tetszett a szinlapot olvasni? (Eléje tartja a papirost.) Ismeri ezt?

Nóra. Azt hiszem, szabó-kontó.

Szkagerrak. Ugy van. Egy krisztiániai cég bizott meg azzal, hogy behajtsam… Négy selyemruha…

Nóra. De hisz azt már kifizettem.

Szkagerrak. Hol a szaldirozott számla?

Nóra. Elvesztettem.

Szkagerrak. Az annyi, mintha nem volna kifizetve. Ha ön vonakodik kifizetni, bepöröljük.

Nóra. Ilyenek az emberi törvények! Pfuj Teufel!

Szkagerrak. Megmutathatom férjének?

Nóra. Óh istenem, mit tegyek? Miért is eresztettük el a szinháztól Bercsényi Bélát, a ki drámáinkban mindig az okos tanácsadó szerepét szokta játszani? Kitől kérjek tanácsot? A francia drámákban mindig van egy józaneszü öreg ur, a ki a hősnőt tanácsokkal szokta támogatni, de mi, boldogtalan norvég hősnők, csupa hülyével és nyavalyatörősökkel vagyunk körülvéve. Mi tevő legyek?

Szkagerrak. Ön habozik? Az esetben a számlát kénytelen vagyok férje levélszekrényébe beletenni. (Beleteszi a hátul álló óriási levélszekrénybe.)

Nóra. El vagyok veszve. De boszút fogok magán állni. Leleplezem, hogy csak szimulál, s az ön szépirodalmi carriére-jének vége.

Szkagerrak. Ah, végem van. Megyek, s elrejtőzöm egy akadémiai pályaműbe. (Eltántorog.)

HARMADIK JELENET.

Nóra, Brand.

Brand. Nóra, a kulcsot, hamar.

Nóra (a ki meredten áll, összerezzen). A kulcsot? Miféle kulcsot?

Brand. Miféle kulcsot? Hát a levélszekrényem kulcsát!

Nóra. Ne tedd azt, Brand. Inkább eljárom neked a tarantellát.

Brand. Hah, tánccal akarsz félrevezetni engem is. Szerencsére a Nemzeti Szinház már fölvilágositott a felől, mint jelent az, ha egy férjes asszony tarantellát táncol.

Nóra. Nem tarantellát, Brand, csárdást akartam mondani. Ide nézz. (Kétségbeesetten ugrál a levélszekrény előtt.)

Brand. Ez nekem mind nem imponál. A kulcsot. Igaz, hisz itt van a zsebemben. (A levélszekrényhez rohan, kinyitja, kiveszi a kontót. Nóra összerogy.)

Brand (vizsgálja a papirt). Nóra, mi ez?

Nóra (siri hangon). Szabó-kontó a négy selyemruháról.

Brand. Hát még nem fizetted ki? Hisz adtam rá pénzt.

Nóra. Kifizettem, de elvesztettem a szaldirozott számlát.

Brand. Könnyelmü asszony, hogy tehettél ilyent! Tönkre vagyunk téve. Fizetni nem tudok, ha csak adósságot nem csinálok. Ha bepörölnek, oda hitelem, becsületem, hivatalom.

Nóra. Hallgass meg, Brand…

Brand. Nyomorult asszony, meggondoltad, hogy mit csináltál?

Nóra (szaggatottan). Hallgasd meg a magyarázatot. Mikor te és kis fiam sulyos betegen feküdtetek, sürgős levelet kellett irnom az orvosnak… Papiros nem volt kéznél, akkor fogtam a szabó-kontót és a hátára irtam a levelet…

Brand. Minő ostobaság!…

Nóra. Értsd meg, azért tettem, hogy téged és gyermekemet megmentselek.

Brand. Esztelenség! Tiszta őrültség.

Nóra. Ember, te ezt nem érted? Most látom csak, minő ür tátong köztünk. Te is csak olyan sablonszerü férj vagy, a ki nem hajlandó kétszer megfizetni egy szabó-kontót…

Brand. Mi lesz velünk? (Elrohan.)

NEGYEDIK JELENET.

Nóra, egy hordár.

Hordár (kakukkórát hoz). Kattegat Alfréd kapitány küldi Brandné szül. Fjord Nóra ő nagyságának.

Nóra. Én vagyok. (Elveszi, hordár el.) Ez az óra azt jelenti, hogy Kattegat kapitány meghalt. (Az óra üt, berreg s megáll.) A gépezet elromlott. Béke hamvaira. (Földhöz vágja.)

ÖTÖDIK JELENET.

Nóra, Brand.

Brand. Nóra, Nóra, vége minden bajnak, megvan a szaldirozott számla a négy selyemruháról. Örülj feleség.

Nóra (halotti merevséggel). Akkor bizonyosan a suszter-kontóra irtam a levelet az orvosnak.

Brand. Mi lelt, Nórám?

Nóra. Brand, Isten önnel, mi ezentul idegenek vagyunk. Én csalódtam uraságodban. Elmegyek a nagy világba s keresem az emberiségnek azt a részét, mely háromszor, sőt négyszer is hajlandó a szabó-kontómat kifizetni. (Az ajtó felé megy.)

Brand. Nóra!

Nóra (visszatér ünnepélyesen). A gyermekek vacsorára tejbe grizt esznek s Mohai Ágnest isznak. A dajkát minden héten föl kell pofozni, a szakácsnét meg minden kedden a Népszinházba kell ereszteni. Ez a házirend.

Brand. Minő tanya!

Nóra (int, mereven el).

MÁSODIK FELVONÁS.

Szinhely még mindig Brand lakása.

ELSŐ JELENET.

Nóra (egy kis gyermekkel).

Nóra (énekel).

Mi füstölög ott a ködös távolba;
Talán biz’ a kedves férjem hajléka.
Messze jártam, máshol is volt jó dolgom,
Hej de szivem csak azt mondja, jobb otthon.

MÁSODIK JELENET.

Brand (berohan). Ez a hang! Ez a dal! Nóra! Nóra! Ez a népdal azt jelenti, hogy abbahagytad a tragédiát, s népszinműi koncessziókat tettél. Most már boldogok lehetünk. A népszinműnek mindig jól kell végződnie.

Nóra. Brand, imádlak, te vagy a legjobb férj a világon. (Nyakába borul.)

Brand (a gyermeket nézi). Hogy hivják az apját?

Nóra. Költői igazságszolgáltatás.

Brand (megöleli).

Függöny.

AZ ÉHSÉG BACILLUSAI.

A himlőoltást föltalálta egy angol, a veszettség beoltását egy francia, a tüdővészellenes beoltást egy német. Mi marad hátra a magyarnak? Az éhség bacillusait föltalálni és leküzdeni. Erre vállalkoztam én.

A legujabb teória szerint minden betegség a bacillusoktól keletkezik. Hogy az éhség betegség, az kétséget sem szenved. Még pedig olyan betegség, melyet, ha nem gyógyitanak, halállal végződik. Ha tehát betegség, megvannak a bacillusai.

Elkezdtem keresni a bacillusokat bodzafa-utcai laboratóriumomban, melyet külön e célra berendeztem. De hogy a világ ne sejtse, miben sántikálok, fogorvosnak és gégetükrésznek adtam ki magamat. Mindakettő olyan foglalkozás, melylyel a pácienseket minden feltünés nélkül szájuk kitátására lehet kényszeriteni. S a szerencsétlenek nem sejtették, hogy miközben én a fogaikat tapogatom, tükreimmel a gyomrukat vizsgálom. Mert az éhség bacillusai csak ott tanyázhatnak.

Vizsgálódásaim sok ideig eredménytelenek maradtak. Egyszer aztán rájöttem, hogy miért? Délelőtt hivatalban lévén, csak délután folytathattam tanulmányaimat. De ilyenkor pácienseim már megebédeltek, a mi tudvalevőleg az éhség bacillusait ideiglenesen elannyira semmivé teszi, hogy nem fedezhetők fel.

Ekkor elhatároztam, hogy csupán kétségbevonhatatlanul éhes embereket fogok tanulmányozni. Találtam ilyet hármat. Az egyik egy erdélyi tanitó, a másik egy dijnok, a harmadik egy kormánypárti képviselő volt. Az utóbbiról csakhamar le kellett mondanom, mert kiderült, hogy hivatalra éhes. Ennek a betegségnek is vannak bacillusai, de ez nem vág a szakmámba: a kormány szorgalmasan gyógyitja hivatal-befecskendezésekkel.

A tanitóban és a dijnokban megtaláltam a bacillusokat.

Micsoda bacillusok voltak ezek, én Istenem! Mikroskopium nélkül is akkorák voltak, mint egy csiga. Azonnal láttam, hogy a két embernél az éhbetegség igen előrehaladott stádiumban van s régóta tart. A tanitó az apjától örökölte, a ki szintén néptanitó volt. Ez tehát családi nyavalya náluk.

Az igy nyert bacillusokat gondosan üveg alá tettem s ugy vigyáztam rájuk, mint a szemem világára. Aztán elkezdtem tanulmányozni, hogy miféle szerrel lehet legkönnyebben elpusztitani őket. Rövid idő alatt rájöttem arra, hogy az erős töltött káposzta-kivonat, gondosan preparálva gulyáslével s átszürve turóscsuszának a páráján, a legbiztosabb szer. Ha ezt az éhes ember egyszerüen lenyeli, a hatás csak ideiglenes, ha ellenben a karján beoltják, minden injekciónak a hatása egy hónapig tart.

Elsápadtam arra a nagy gondolatra, hogy mennyire át fog alakulni a világ képe, ha többé nem lesznek éhes emberek s a gyomor, e nyomorult zsarnok, le fog bukni büszke trónjáról. A szer olcsó, azért egy befecskendezés tiz krajcárba kerül s ezért egy hónapra jóllakik. Hogyan merjek ezzel a nyilvánosság elé lépni? Ha vigyázatlanul teszem meg az első lépést, a korcsmárosok, kofák, szakácsnék agyonvernek, vagy kijárják, hogy engem a bolondok-házába csukjanak. A társadalomnak az a része, mely az éhes emberek jóllaktatásából él, oly erős, hogy könnyen elnyomhat engem, találmányommal együtt. Mindegy! Akkor a tudomány vértanuja leszek s a műegyetemi ifjuság halottak napján ki fog zarándokolni siromhoz, s ott kegyeletesen veszekedni fog azon, hogy ki szónokoljon.

Elmentem tehát egyenesen Szápáry miniszterelnökhöz s leplezetlenül föltártam előtte a találmányomat. Ezzel fejeztem be előadásomat:

– Csak azok fognak enni, a kiknek pénzük van rá. A szegények beoltatják magukat.

– Köszönöm önnek, – szólt a miniszterelnök, – hogy az én kormányozásom alatt találta föl. Ez örök dicsőségemre fog szolgálni.

És azonnal biztositott az arany érdemkeresztről – korona nélkül. Azután félrehuzott, s mondá:

– Ön leleményes embernek látszik. Nem juthatna valami okos dolog az eszébe az elkeresztelések ügyében?

– Ez nincs összefüggésben a bacillus-teóriával. Nem segithetek rajta.

– Hanem arra biztosan számitok, hogy a legközelebbi választások alkalmával lejön a kerületembe s beoltja összes választóimat ugy evés, mint ivás ellen.

– Megteszem, kegyelmes uram.

Ő excellenciája még lejebb eresztette a hangját s egészen sugva mondá:

– Egyelőre ellenzéki embereket ne oltson be. Mert ha nem kell a mindennapi kenyerüket keresni, még jobban ráérnek galibát csinálni nekem.

– Kegyelmes uram, én szeremet az egész emberiség számára föltaláltam s a világnyomort akarom vele megszüntetni.

– No, erről majd beszélünk még.

Ezzel ő excellenciája kegyelmesen elbocsátott.

Másnap beoltottam az összes fővárosi dijnokokat és a népszinházi kóristákat. Azután a kisebb hivatalnokokat családostul. Harmadnapra készen voltak a barakkok a Rákoson s negyven segéddel dolgoztam a beoltásokon. A gyári munkások csapatosan tódultak kórházamba. A helyőrséget ezredenkint oltottuk be. Vidéken is szorgalmasan folytak a beoltások, mert orvosszeremet nagy tömegekben gyártottam, s akószám küldöztem szét. Még külföldre is.

Három hét mulva már mutatkozott az európai fölfordulás.

A hentesek, füszeresek, mészárosok és pékek tömegesen kezdték becsukni a boltot. A korcsmárosok egymásután lőtték főbe magukat. A legtöbb gőzmalom megbukott; a földbirtok és a buza ára rohamosan hanyatlott lefelé, a kőbányai sertés-seregletet potom áron elárverezték. A gyárakban a munkások a munkaidőt napi négy órára leszállitották, mert igy is győztek annyit keresni, a mennyi ruhára és lakásra kellett. Ennélfogva a gyárak, hogy mégis egész nap dolgozhassanak, kétszer annyi munkást fogadtak s igy a sok munka nélkül kóborló ember mind dologhoz jutott.

Az utcákon folyton nagy néptömegek hullámzottak, melyek koronkint énekszó közt elégették a szakácskönyveket és étlapokat.

A zálogházak lassankint kiürültek, az uzsorások pedig a Dunába ugrottak, mert senki se szorult többé rájuk. Lopás, betörés alig fordult elő. Az emberek boldogok voltak és szerették egymást.

A főváros rongyos alakjai eltüntek. A hordár, a ki egy nap két forintot meg tudott keresni, fiakkeren járt és filharmóniai hangversenyekben mutatkozott. A legszegényebb ember is tudott magának prémes bundát venni. Miniszteri titkár pedig már fogatot tarthatott magának.

A kávéházak nem szenvedtek, mert a fekete kávé éppen a jóllakott gyomornak esik jól. De a polgári kifőző asszonyok az ő jó házikosztjukkal megszüntek létezni. Igen sok exisztencia tönkrement, de ez nem volt baj; könnyü uj exisztenciát szerezni ott, a hol egy esztendei koszt egy forint husz krajcárba kerül.

A szinházak folyton tele voltak s egy hónap alatt négy uj szinházra kértek engedélyt a fővárostól.

Házasság háromszor annyi köttetett, mint azelőtt; ha valaki vett két literrel az én szeremből, arra már megházasodhatott. Abból hat gyereket el tudott tartani legalább tiz esztendeig.

A földbirtokosok csak állatoknak valót termesztettek: a buza kiment a divatból, mert lisztre nem volt szüksége senkinek. Sőt a hasznos (vagyis ehető) háziállatok is divatjukat multák s az emberek csak a diszállatokat gondozták.

Annál nagyobb figyelemmel voltak a gyerekekre. Erőteljes, egészséges ifju nemzedék nőtt fel, mert nem koplalt soha. Pénz is több volt arra, hogy kiműveljék, kitanitsák őket. Az asztaltársaságok és népkonyhák feloszlottak, helyettük könyvvásárló klubok alakultak s az irodalom csodálatosan fölvirágzott.

Az állam azonnal fölemelte az adókat s leszállitotta az államhivatalnokok fizetését.

Azonkivül megtakaritotta a katonák és rabok kosztját. Igy jövedelmei megduplázódván, hamar föltaláltatott egy szolgálatkész tüzérkapitánynyal valami még kisebb kaliberü Mannlichert s ebbe beleölt egypár milliót. Pénze azonban még mindig rengeteg lévén, fölállitott egy-egy egyetemet Szegeden és Kassán. Tele rakta az Alföldet középiskolával, a székelyeknek vasutat épitett, a valutát rendezte és az államadósságot kifizette.

Egész Európa boldog lett. Nem volt nyomor, nem volt bün. A költők a közönséggel együtt egészséges irányban fejlődtek s Ibsen egy feneketlen fjordba ölte magát.

Ez a vége a második évezrednek.

A MONTE-CARLÓI FOGOLY.

Ezt a történetet, melyet most el fogok beszélni, Keszler József barátomtól hallottam. Keszler József nem ir különben történeteket, csak kritikákat. De élőszóval ugy mesél, mint egy Dumas. Mikor a kávéházban, este vacsora után köréje gyülekezünk, mindig tud számunkra valamit. Mig csak a bajuszát pödri, addig fecsegünk össze-vissza; de mikor a szakállát kezdi simogatni, akkor elhallgatunk, mert tudjuk, hogy ebből a IV. Henrik-es szakállból most ki fog huzni valami élvezetes históriát.

Egy este nagyon simogatta a szakállát. Huszszor is végigcibálta ideges ujjaival, s közbe jóizüeket mosolygott. Mély csönd lett köröskörül, csak a gáz sercegése hallatszott. Mindenki sietve friss szivarra gyujtott, Keszler pedig kezdé…

*

Egy monte-carlói ember, a ki francia kereskedőhajón szolgált, egy napon váratlanul hazaérkezett Monte-Carlóba. A tengerészek többnyire váratlanul érkeznek haza, mert az időjárás viszontagságait nem lehetvén kiszámitani, a hajók rendetlenül, pontatlanul jönnek-mennek. A mi monte-carlói emberünk mint férj érkezett haza váratlanul, a minek az lett a következménye, hogy a szeretőt sulyosan megsebesitette, a hűtlen feleséget pedig megölte.

A futólépésben érkező zsandárok elcsipték és a kaszárnyájukba vitték a gyilkost.

Monte-Carlóban ilyesmi nem igen szokott történni s napokig nem beszéltek egyébről a parkban, a terraszon, a kávéházban s még a nagy veszteségben levő játékosokat is érdekelte egy pillanatra.

Az esküdtszék összeült s könyörtelenül halálra itélte a gyilkost, miután előbb a közvádló fényesen bebizonyitotta az asszony ártatlanságát.

Az eset a fejedelmet, tudniillik a monakói fejedelmet is nagyon érdekelte, hisz az ő uralkodása alatt ilyesmi még nem fordult elő s pár nap mulva már kérdezte a törvényszéktől:

– Mikor lesz a kivégzés?

A főurak összenéztek, egy darabig hallgattak, végre a főpohárnokmester megszólalt:

– Fenség, egy dologról megfeledkeztünk.

– Miről?

– Hogy Monakóban a hóhérállás nincs rendszeresitve. Állami szervezetünk tökéletes, de a hóhér hiányzik belőle. Erre nem gondolt senki.

A fejedelem egy darabig gondolkozott, azután mondá:

– Sebaj. Jó viszonyban vagyunk Franciaországgal s kölcsön kérjük tőle Deiblert, a párisi bakót.

Az eszme tetszett az udvarnak. A fejedelem eszméje mindig tetszik az udvarnak. De a francia köztársaságnak nem tetszett. Párisból azt irták vissza, hogy Deibler urat, ki csak Franciaországban hóhér, másutt, ha kivégzésre vállalkozik, közönséges gyilkos, nem adhatják oda.

A fejedelemnek még egy eszméje volt. Ez is tetszett az udvarnak. Meg is irták rögtön Párisba, hogy Deibler ur csak maradjon nyugton Párisban, majd ők házhoz szállitják neki Beaufront urat, a gyilkost, s végezze ki Párisban. Egypár ezer frankot nem sajnálnak érte.

Az akadékoskodó respublika ezt se fogadta el. Azt felelte, hogy Deiblernek csak azokat van joga kivégezni, a kiket francia törvények szerint, francia területen itélnek el.

Mikor ez a válasz megérkezett, akkor már a fejedelemnek se jutott eszébe semmi. De a főlovászmester egyet csavart az elméjén, s kibugygyant belőle a következő idea:

Ő fenségének, a monakói fejedelemnek megkegyelmezési joga van. Gyakorolja most ő fensége ezt a szép jogát, s a halálos itéletet változtassa meg kegyelem utján élethossziglan tartó börtönre.

A fejedelem kapott rajta, s kiállitották a nagy pecsétes levelet, melyet kellő ünnepélyességgel fölolvastak a gyilkos előtt. A gyilkos meg volt hatva, s könnyekkel szemében szólt:

– Hol az a börtön? Vigyenek oda tüstént.

Az államügyész meghökkent s szóla:

– Nono, ne olyan sietve.

Azzal odasugta a bírónak:

– Hol is van az a fogház?

A bíró tovább sugta a zsandárkapitánynak:

– Ugyan kérem, hol is van az a fogház?

A kapitány ránézett és felelt:

– Majd mindjárt megtudom. Csak egy kis türelmet kérek.

Ezzel egy strázsamestert elszalasztott a rendőrfőnökhöz. A rendőrfőnök futott a miniszterelnökhöz, ez a főudvarmesterhez s együtt futottak a fejedelemhez. Mikorra oda értek, készen volt a felelet:

– Fenség, mit csináljunk a fogolylyal? Nincs fogházunk.

A fejedelem elbámult. Most van egy élethossziglan való fogságra elitélt foglya és nincs meg a hozzávaló fogháza.

– Hát semmiféle tömlöcünk sincs?

– Van a rendőrségnek egy pincéje, a hol együtt vannak a zsebtolvajok, részeg emberek és az utcai csendháboritók. Oda csak nem tehetünk egy gyilkost, élete fogytáig?

Igaz, előkelő bünös, nagy gazember, csinján kell vele elbánni. A fejedelem is elismerte.

Béreltek tehát Monte-Carlóban egy alkalmas házat, nagy udvarral, melyet magas kőfal keritett. Óriás betükkel ráirták: Fogház, s bekisérték oda Beaufrontot.

Melléje fogadtak két őrt, mindegyik kapott 300 frank évi fizetést. Hármójuknak főzött egy vén szakácsné.

Egy darabig ment minden a rendes kerékvágásban: a két porkoláb őrzött, a vén szakácsné főzött, a fogoly lakott. De az őrök szörnyen unták magukat s végre egyikük egy Maltába vitorlázó hajón megszökött, mint matróz. Ekkor a másik még jobban unta magát s végre ő is beállit a fogházigazgatósághoz (mert fogház lévén, állitottak rögtön igazgatóságot is), mondván, hogy ő többet nem őrzi a gyilkost.

És Monte-Carlóban nem akadt egyetlenegy ember se, a ki vállalkozott volna rá. A fejedelemség lakói a szabad tengerészélethez vannak szokva s örökké a Földközi-tengeren kószálnak.

A fogházigazgató rögtön Beaufronthoz sietett s megigértette vele becsületszavára, hogy nem fog megszökni. Jutalmul megengedte neki, hogy a fogházudvaron sétálhat reggeltől estig.

Beaufront örömmel fogadta az ajánlatot s az első napokban tele tüdővel szivta a jó meleg, friss, szabad levegőt. De az udvarba behallatszott a monte-carlói élet vidám zaja, a terraszon játszó zenekar hangja, a gyümölcsárusok kiabálása, a frissitőt hordozó fiuk lármája s Beaufrontban fölébredt a vágy egészen szabadnak lenni.

Elküldte vén szakácsnéját a fogházdirektorhoz, azzal a kéréssel, hogy csukják őt vissza, mert visszavonja a meg nem szökésre adott becsületszavát. Sőt mindent el fog követni, hogy megszökhessek s ezt mint becsületes rab előre bejelenti.

A fogházigazgató személyesen nyargalt az őszinte fogolyhoz.

– Uram! Az Isten áldja meg, álljon el szándékától. Ne éljen vissza helyzetével. Inkább még javitunk rajta. Tudja mit? Adja becsületszavát, hogy nem fog megszökni és én, a fejedelem nevében, megengedem, hogy szabadon járhasson-kelhessen Monako egész területén. Csak kosztra és hálásra jár vissza a fogházba.

Beaufront belecsapott a fogházigazgató tenyerébe, s az alkut megkötötték. Igy a fogoly meg volt mentve Monako számára, s a fogházigazgatói állás se vált fölöslegessé.

Beaufront egy ideig igen jól érezte magát, de a vén szakácsné sziciliai főztjével kezdett torkig lenni. Egy napon össze is szidta az asszonyt, mert iszonyúan elrontotta a cserebogár-mártást. A szakácsné dühösen fölmondott neki s rögtön otthagyta őt.

A fogházigazgató sietett a nagyfontosságu rabnak a vendéglőben abonálni. S egy napon az a kis Európa, mely Monte-Carlóban tartózkodik, nagy elszörnyedéssel látta Beaufrontot megjelenni a terraszon, s uri kényelemmel elfogyasztani több fogásból álló ebédjét.

Nagy volt a fölháborodás, különösen a németek közt. Az amerikaiaknak igen tetszett a dolog, hogy egy élethosszig tartó fogságra itélt rab a monte-carlói terraszon, Európának egyik legelőkelőbb és legdivatosabb helyén fogyaszsza el ebédjét és szivarjait. Eredetinek találták.

De a németek megbotránkozása ragadósabb volt, mint az amerikaiak tetszése. Európa a németek pártjára állt s a hatóságok kénytelenek voltak e szerint intézkedni.

Egy napon egy rendőrtiszt ült az ebédelő Beaufront mellé, a ki a zenekar után fütyölte a keringőt.

– Fogoly ur, teszek önnek egy ajánlatot.

– Nos, mi az?

– Ön gyilkos létére, nagyon rosszul érezheti magát ilyen előkelő társaságban.

– Sőt ellenkezőleg, igen jól érzem magamat.

– No, de be fogja látni, hogy ez nem exisztencia egy komoly embernek.

– Annak nem. De én nem vagyok komoly ember: én elitélt rab vagyok. Különben halljuk az ajánlatot.

– Szökjék meg Monakóból.

– Mi jut eszébe? Én becsületszavamat adtam, s becsületes ember megtartja a szavát.

– Kap a fejedelemségtől 5000 frankot utravalóul.

– Nem tehetem. Ugy az olasz, mint a francia hatóságok szégyenszemre visszatoloncolnának. Én életfogytig Monte-Carlo rabja maradok.

A Courrier du Littoral ujra erős támadást hozott a feleség-gyilkos szereplése miatt. Már francia, német és angol lapok is nyargaltak rajta.

A rendőrtiszt szökése esetén 10.000 frankot igért Beaufrontnak, a ki már lábait is fölrakta a székére, s ugy fixirozta az elegáns világot. Beaufront vállat vont és tovább szivarozott.

Végre egy hét mulva lágyulni kezdett.

– Ötvenezer frank? – kérdé a tisztet.

– Annyi.

– És egy dekrétum, mely kijelenti, hogy tévedésből ártatlanul itéltek el?

– Ugy van.

– És a dekrétumot megküldik Franciaország minden maire-jének és préfet-jének?

– Meg.

– Mert, tetszik tudni, ott akarok letelepedni.

– Helyes. Nagyon helyes.

– No, Isten neki, ilyen föltételek mellett – szököm.

Fölkelt, eldobta szivarját, másikra gyujtott.

– Gyerünk.

Másnap, pénzzel és dekrétummal a zsebében, zsandárfedezet alatt a határ felé kisérték. Az egész fejedelemség megkönnyebbült sóhajjal nézett utána. Mikor a határt átlépte, a zsandártiszt utána kiáltott:

– Hallja Beaufront, maga mégis nagy szamár.

– Miért?

– Mért nem kért inkább egy – zsiros hivatalt.

*

Az elbeszélésnek vége volt. És most következett Keszler megpróbáltatása.

– Hallod-e, Keszi, – mondám, – a történet igen szép, de mintha már olvastam volna a marseillei Messager du Midi-ben.

– Hazugság és rágalom, – szólt felhevülten. – Saját találmányom és kompozicióm az egész.

Nem feszegettük tovább a dolgot. Kártyáztunk és billiárdoztunk pár órát. Mikor késő éjjel a néptelen boulevardon hazafelé mendegéltünk, ujra megszólaltam:

– Miért is ölöd te magadat bele a kritikába? Mikor oly gyönyörü meséket tudsz fabrikálni, mint ez a monte-carlói fogoly.

Keszler rám néz.

– Tudod pajtás, csak a fölcifrázás az enyém. A történetet a Messager du Midi-ben olvastam.

EGY MAMELUK NAPLÓJÁBÓL.

Meg vagyok választva. Ötvenkét faluból negyven megesküszik rá, hogy a hazát én vagyok hivatva megmenteni. A fönnmaradó tizenkettő szintén megesküszik, hogy a hazát én fogom elárulni. Ezen községeken kivül van még egy városom, mely a haza megmentése és elárulása közt ingadozik, de a többség mégis inkább hajlandó rólam az árulást föltenni. Mindakettő egyformán nehéz és nem tudom, hogy melyik fog tőlem kitelni. A hazát elárulni: erre képtelen vagyok. A hazát megmenteni: erre nem vagyok képes. És igy előreláthatólag ugy fogom befejezni a képviselőséget, hogy se választóim, se ellenfeleim nem lesznek velem megelégedve. Egyik párt közóhajának se fogok megfelelhetni.

Két hétig négy lovon jártam a kerületben. A saját négy lovamon. Micsoda gyönyörü négy ló volt az, én Istenem, fáj a szivem, ha rá gondolok. Mennyit fogok én Pesten gyalog járni, mig ezt a négy lovat behozom! A lovak mindjárt eleinte a fölpántlikázás ellen tiltakoztak. Annyi pántlikát aggatott rájuk a párt, hogy öt lakodalom kitellett volna belőlük. Mikor a kocsis először el akarta inditani őket, elkezdtek ágaskodni és rugdalózni, mert a szél lengette a szalagokat. Egyik lovat ugy megrugták, hogy most is beteg s a városbeli vak koldus már kérte is a taligája elé. Összetörték a kocsit, megrugdalták a kocsist, a ki még most is a kórházban fekszik s ha sebei életben hagyják is, sirba viszi a bánat és a szégyen, hogy kedves, derék lovai, melyeket csikókoruk óta nevelt, igy csúffá tették.

Az épségben maradt három lóhoz befogattam egy hátaslovat, s igy indultunk el, pántlika nélkül és az igáslovak kocsisával. Taracklövések fogadtak a legelső faluban; pártombeli tarackok voltak, s azért jó képet kellett vágni az árokba forduláshoz. Mikor kihuztak a sárból, már ott állt a falu apraja-nagyja, s a jegyző ur elkezdte:

– Hallottad-e uram, a nép szivének hatalmas dobbanásait?

(Hallottam, persze, hogy hallottam, csak az a baj, hogy a lovaim is hallották. Másképp nem az árok fenekéről másztam volna ki, programmbeszédet mondani.)

Mialatt a jegyző ur beszélt, letisztogattam a sarat a szakállamról, bajuszomról, s kivülről végigtapogattam meglódult májamat és vesémet. A fehérruhás leányok szerencsére elmaradtak, mert a nagy természeten kivül télen senkise bolond fehérben járni, s még a fehérruhás leányok is fekete ruhát viselnek. A jegyző ur beszédje után megmosdottam, s aztán elmondottam a programmot, mely rövid volt és velős. Kijelentettem, hogy a kormány azért rendelte el télre a választásokat, hogy a polgárok közül minél többen szavazhassanak. Mert a polgár nyáron kénytelen a mezei munkát ott hagyni, csakhogy szavazhasson; de télen nincs semmi más dolga, mint a disznótor és ettől ráér képviselőt választani. Mátyás királyt is télen választották meg, s milyen igazságos, nagy fejedelem lett belőle.

Éppen át akartam térni Bulgáriához való viszonyunknak ecsetelésére, mikor a jegyző intett, a nép éljenzett, a tarackok durrogtak és lovaim bomlottak. No jó, nem kiváncsiak rá, hogy milyen viszonyban vagyunk Bulgáriával. Majd elmondom Tamásdon.

Kiosztották a fehér tollaimat, meglobogtatták a zászlókat, s főkortesem kiadta a jelszót, hogy indulhatunk. Én azonban előbb odaléptem a jegyző urhoz, s kérdém:

– Kinek az eszméje volt a tarackozás?

– Az enyém, – felelt a jegyző büszkén.

– Köszönöm szives taracklövéseit. Fényes gondolat volt. Van még töltésük?

– Van még hat.

– Ugyan jegyző ur, tegyen velem egy szivességet. Lássa, én bolondja vagyok a mozsárdurrogásnak. Dajkámnak a szeretője tüzérkáplár volt s én már ugyszólván az anyatejjel szíttam magamba a szeretetet a nagyhangu masinériák iránt.

– Óh, kérem. Miből álljon az a szivesség?

– Süttesse el a tarackokat, mielőtt elindulnék.

A jegyző savanyu képet vágott.

– De kérem… azt éppen az elindulás percében kell elsütögetni… igy szokás, igy kell… az ünnepélyesség emelésére… Ezeréves hagyomány.

– Lássa, nagy örömet szerezne nekem, ha végignézhetném a mozsarazást. Sohse felejteném el.

A templom elé mentünk, hol izzó parázsban tüzesitették az elsütésre szolgáló piszkavasat. Lovaimat nyolc fiatal fickó tartotta, a kiknek nem volt szavazati joguk. Hátha agyon találnak rugni egyet? Nem szabad a szavazatokat pocsékolni.

Mikor a mozsarak az én örömömre és a jegyző bánatára eldörögték programmbeszédjüket, felültünk a kocsira, s elrobogtunk.

Amint a tamásdi torony föltünt a szemhatáron, főkortesem igy szólt:

– Itt szidni kell a kormányt, mert a falu ellenzéki.

– De kérlek! Mikor szabadelvü programmal léptem föl.

– Süsd meg a szabadelvüségedet. Opportunitás a fő. Ugy beszélj, hogy a magja kormánypárti legyen, de a stilusa ellenzéki.

(Isten veled Bulgáriához való viszonyunk. Itt megint nem veszem hasznodat.)

A tamásdiak egy tömegben vártak. Mindjárt láttam, hogy melyiknek van szavazati joga, mert az fütykösre támaszkodott. A szavazati joggal nem biró ifjuság kövekkel és fagyos rögökkel, a jobbszivüek meggyurt hólapdával voltak ellátva. A kocsik megálltak.

– Nagy disznóölés lesz itt, – jegyzé meg egy őszbeborult parasztember.

(Vajjon rám akart célozni?)

A tamásdi magyarok azonban nem keltek tüstént csülökre. Megkérdeztem a nyugalom okát a főkortesemtől.

– A főkortesek kihaltak.

– Mibe?

– Zsandár következtébe.

– Vagy ugy!

A tamásdiakkal szemben azt a praktikát követtem, hogy szidtam a német kormányt, a mit ők nagy gyönyörüséggel hallgattak, mert a magyar kormányt értették alatta, holott én a poroszokat gondoltam. Igy a programmbeszéd közmegelégedéssel végződött: a fütykösök, rögök és hólabdák sutba kerültek. Máig is emlékszem, hogy a Nemzet ezt irta e beszédemről: Nagy tetszés közt fejtegette a Németországgal való szövetségi viszonyunk közgazdasági előnyeit.

A többi község nem volt ilyen veszedelmes s Bulgáriára vonatkozó politikai nézeteimet egész terjedelmükben értékesithettem volna, ha közbe nem jött volna a vallás. Alig kezdtem el:

– A keleti államok alakulásában, uraim, különös fontossággal bir ránk nézve Bulgária szerepe a jövő háboruban. Ez a kis ország…

A plébános ur ekkor fölemelte a botját és szólt:

– Pardon, egy pillanatra… Hogy gondolkozik az ur az 1868-diki 53-dik törvénycikk megváltoztatásáról?

– A mig a törvény törvény, addig törvény. De a természet örök törvényein kivül minden törvény megváltoztatható, még az 1868-diki 53-ik törvénycikk is…

Ezzel ujra áttértem Bulgáriára s éppen Stambulovot dicsértem, mikor megszólal a rabbi:

– Pardon, egy kis türelmet kérek… Hogy tetszik gondolkozni a zsidók egyenjogusitásáról?

– Isten és a törvény előtt legyünk mindnyájan egyenlők. Zsidó polgártársaink számára ugyanazon jogokat követelem, mint a minőkkel mi birunk s lehetővé kell tennünk, hogy a ki akar, áttérhessen a zsidó vallásra…

A rabbi meg volt elégedve. De a főtisztelendő ur a fülembe sugta:

– Per amorem dei! Mit mondott az ur! Hogy keresztény ember áttérhessen a zsidó vallásra?

Visszasugtam:

– Hát hiszi azt, főtisztelendő ur, hogy lesz olyan keresztény ember, a ki át fog térni a zsidó vallásra?

– Dehogy hiszem. Már hogy hinném?

– Nohát akkor mitől tart?

Ekkor már a plébános is meg volt elégedve.

Denique nagyszabásu beszédeim mindig összezsugorodtak, mert vagy az 1868:53. törvénycikk, vagy a zsidók recepciója beleütött, mint a ménkü.

Táltosokon indultam a körutra és Rozinantékon tértem vissza a városba. Feleségem összecsapta kezeit és sirva fakadt. Hej, sokszor összecsapta kezeit és sirva fakadt ez időben, „Sok négy ló ráment erre a szamárra”. Ezt mondták rám fogcsikorgatva az ellenségeim, mikor óriási többséggel győztem.

Hadd legyen szegényeknek egy kis vigasztalásuk.

– – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – - – -

A tárcairó megjegyzése. Az itt közölt naplót egy jóbarátom küldte hozzám, tévedésből a mandátum helyett, melyet (betegsége miatt) velem akart benyujtatni. Én, a ki szeretem az indiskréciót, azonnal közzétettem, mert azt tartom, hogy minden ember annyit ér, a mennyi kellemetlenséget tud másnak szerezni.

A MINTA-ASSZONY.

Ha én a feleségemnek elsején odaadok százötven forint konyhapénzt s ő nemcsak pompás kosztot ád nekem az egész hónapban, hanem ebből a pénzből kifizeti a szobafestőt, a szabómat és egy ruhának való uj szövetet a maga számára: vajjon minta-asszonynak nevezhető-e?

Sokan tán annak nevezik, de én nem. Mert veszedelmes az olyan asszony, a ki a konyhapénzéből mindent ki tud állitani. Ez neki a cim arra, hogy a konyhapénzt lassankint emelje. S mikor már minden fizetésedet az asszony kapja meg, akkor kezdi aztán mindenre azt mondani: Hát ezt is a konyhapénzből fedezzem?

Minta-asszony az…

Itt megállok. Nehéz lenne azt egy lélekzetre kimondani. Még ha akkora lélekzetet tudok is venni, mint miss Lurline, a ki öt percig maradt a viz alatt.

A minta-asszony nem nagy erényekből van összerakva, hanem apró hibák – hiányából. Majd elmondjuk, hogy melyek ezek az apró hibák.

Az első és legfontosabb fejezet a háztartásban és az asszony életében a spájzkulcs. Nem tudom, vették-e önök észre, hogy az asszonyok sohse tudják, hová tették a spájzkulcsot.

Általán véve, minek is van a spájznak kulcsa? Mikor egy nap huszszor ki kell nyitni, hisz ott van százféle dolog, a mi a főzéshez szükséges. S mindig akkor hiányzik a kulcs, mikor a legnagyobb szükség van rá. Hol a gyerekek viszik el, hol a macska, hol a kutya, de legtöbbször nem viszi el senki, csak egyszerüen nincs. S az a keresés! Az a kétségbeesés! Oly rövid az élet, kár azt spájzkulcs-kereséssel tölteni.

A következő fejezet a skatulya. Szép asszonyok, óh ne utazzanak sok skatulyával. Az a görög bölcs, a kinek egy szál sétapálca volt a kezében, joggal elmondhatta hogy Mindenemet magammal hordom. De az az asszony, a ki négy kufferrel utazik, ezt még nem mondhatja el. Töméntelen skatulya kellene még hozzá. S mikor férj, hordár, szobalány, kocsis skatulya-óceánnal küzd, az asszonyka sóhajtva gondolja el, hogy ha még négy skatulyával többje lett volna, mennyivel kényelmesebben elhelyezhette volna a holmiját.

Az asszonyban kiváló erény az, ha nem haragszik, mikor a férje megkésik az ebédről. Elég baj neki, ha nem tették melegre a levest: minek legyen ez egy durcás arccal sulyosbitva.

Az asszony a kalapban ne keresse a drágát. Nem lealacsonyitó dolog harminc forintosnál olcsóbb kalapban járni.

Ne használjon az asszony erős illatszereket, mert fejfájós lesz tőle.

Ne felejtse selyemesernyőjét a lóvasuti kocsiban. Ez némely asszonyban valóságos szenvedély. S minthogy lehet másokban olyan szenvedély, mely arra kényszeriti őket, hogy az ott hagyott esernyőket saját céljaikra elvigyék: hát nagyon káros dolog az asszonyka szórakozottsága.

Az asszonyok járjanak bátran szinházba, hangversenyre, uzsonnára, de ha már elmentek hazulról, ne aggódjanak folyton azon, hogy mi történik odahaza, jaj a lámpa feldőlt, a dada leejtette a babát és igy tovább. A ki aggódik, maradjon otthon.

Reformálni kell az asszonyi zsebeket. Mert most ugy el vannak varrva valahová, hogy egy fertály óráig tart, mig az asszony megtalálja, mikor fizetni akar.

S különös! a zsebtolvajok igen könnyen ráakadnak.

Jobb, ha az asszony rendesen költ, a mennyi telik, mintha nagy zajjal spórol és feltünően gazdálkodik. Az utóbbinak rendesen deficit a vége.

Nem esküdött meg rá, de kötelessége az asszonynak, hogy szeresse a férje kedvenc eledeleit. A kedvenc italait már ne szeresse, még ha megesküdött is rá.

Az asszony vigyázzon arra, hogy a férje csinos, fess legyen.

Torzonborz férj = gondatlan feleség.

Sokan a férj külsejéből itélik meg a feleségét.

Nagy erénye az asszonynak, ha nem homeopatha. Mert akkor a saját eszétől fölülbirálja az orvosokat, megjavitani igyekszik (kis kézi patikájából) a rendeléseiket és makacsságával (mert a doktorkodó asszony makacs) sokszor végzetesen belepaccol tudósok munkájába. – A mit itt kivánunk, majdnem határos a lehetetlenséggel: Az asszony ne vegye érzékenyen az abroszra hulló kávécseppeket.

Belátjuk, hogy rettenetes bün a tiszta kávés-abroszt bemocskolni, s ha asszonyok hoznák a törvényeket, erre bizonyosan halált szabnának; de kétségbeesni ilyen dolog miatt nem érdemes. Elpusztult Trója, el Karthágó, gyönyörü dolgok mentek tönkre: hát hogy lehetne egy abrosztól kivánni, hogy egészen tisztán menjen a mosásba? Pedig sok asszonynak ez a törekvése. Kérem, mondjanak le erről, s legalább az abrosz harmadik szolgálati napján egyezzenek bele a kávécsöppekbe.

És most egy nagy társadalmi kérdéshez érkeztem. Miért szeretünk mi kávéházba, klubba járni? Tisztán azért, hölgyeim, mert önök otthon a hamutól féltik a parkettet, a füsttől pedig a csipkefüggönyöket. S halálos aggodalommal nézik, mikor a férj ebéd után szivarra gyujt… Most… most esik le a hamu… jaj, hamar a hamutartót… ugyan hová dobta a gyujtót…

A szegény férj szájában ijedtében elalszik a szivar. Csak a klubban mer ujra rágyujtani. (Kivéve, ha van neki otthon külön dolgozószobája.)

Van még valami, hölgyeim, a mitől én mint férj irtózom. S ez a pertli-komissió. Mikor a feleségem odaad egy csipetnyi kis piros pertlit, és meghagyja, hogy menjek el Ádám és Kirchknopfhoz, s hozzak épp olyant, négy motringot. Először: hogy őrizzem én azt a csöpp pertlit a Hatvani-utcáig? És ha megőriztem, hogyan tudjam megitélni, hogy épp olyant adnak-e nekem a boltban? Hisz a piros pertlinek magának van vagy nyolcféle árnyalata, s ha nekem az első számu árnyalatot kell megvenni, bizonyos, hogy a nyolcadik számu árnyalatot viszem haza. Sokszor megtart egy hétig, a mig az igazi pertlit eltalálom, s ekkor elnyertem jutalmamat. Mert az asszony a nyakamba borul, s kijelenti, hogy én vagyok a legjobb férj és a legtehetségesebb pertlivásárló.

Az se szép a menyecskétől, ha gyönyörü gukkere van, s mindig otthon felejti. Valamint nem rajongunk azért az asszonyért se, a ki csak a szinház előcsarnokában szokta észrevenni, hogy a páholyjegyet otthon felejtette.

De minden boszuságnak támasza, talpköve a gombos cipő. Az asszony, ha maga gombolja, egész napra való boszuság kerül ki belőle. Mert a szobalányoknak az a szenvedélyük, hogy legkevesebb három gombot leszakitanak. Azonfelül, természetesen, ők is utánozzák a nagyságát, szintén gombos cipőt rendelnek s e miatt reggel egy félórával később kezdik el a napi munkát.

Ime, hölgyeim, ezek azok a szeretetreméltó hibák, melyek nélkül a nő minta-asszony volna. Ebből látható tehát, hogy minta-asszony nincs. Mert az asszony inkább képes a legnagyobb hősiségre, a legnagyobb szenvedésre, szóval, valami rendkivül nagy erényre, semhogy legapróbb szeszélyéről, vagy egy kedves hibájáról lemondjon.

Igen örvendenék, ha valaki önök közül a minta-férfit épp igy megrajzolná.

A PAPAGÁJ.

Valamelyik miniszterünknek sikerült kereskedelmi szerződést létesiteni az argentinai köztársasággal; mi kivittünk tiz hordó aszalt szilvát, ők behoztak tiz mázsa szegfüszeget: ők megették az aszalt szilvát, mi megettük a szegfüszeget s a miniszter nagyon büszke volt a fényes sikerre.

Az argentinai köztársaság elnöke, barátságos érzülete jeléül, aranykalitkában, gyönyörü tarka papagájt küldött a magyar miniszternek ajándékba. A lapok szellemes csevegésekben énekelték meg a küldeményt s még nagy polémia is keletkezett a dologból. Az ellenzéki lapok ugyanis azt hirlelték, hogy a papagáj olasz nemzetiségü s folyton azt kiabálja: Tu sei un somaro! (Szamár vagy!) Ellenben a kormány lapjai azt állitották, hogy somaro nem annyit tesz, hogy szamár, hanem indián-spanyol nyelven az a jelentősége van, hogy angyal. A pártonkivüli lapok csillapitották őket azzal, hogy hisz az ugyis mindegy: egy miniszterről papagáj nélkül is kisül, hogy szamár-e vagy angyal. Mire az ellenzéki sajtó azzal felelt, hogy egy, csak némileg tájékozott papagájról nem tehető föl, hogy egy miniszternél lévén, azt kiabálja neki, hogy: Angyal vagy! Ellenben… Hisz tudják, hogy az ellenzéki sajtó milyen gorombán szokott irni!

Szóval, a papagáj hires állat lett, s a miniszter nagyon büszke volt rá. Azért mindenki a kitüntetés legmagasabb fokának tekintette, mikor egy napon a miniszter a hirhedt madarat Keőcherepy miniszteri tanácsosnak ajándékozta. Keőcherepy nem tudta, hová legyen örömében és bámulatában, mert biztosan tudta, hogy a kegyelmes urnak ő nem kedveltje.

Egyszer aztán a kegyelmes urról kisült, hogy… nem angyal és megbukott. Bukásában a papagájt is magával rántotta, s a cifra madár a tanácsostól lebukott a miniszteri titkárhoz. Kissé feltünt, hogy Keőcherepy azonnal tuladott a madáron, a mint az ajándékozó kipottyant a hivatalból.

Keőcherepy tanácsos urat csakhamar nyugdijazták, mert a papagájajándékozás miatt az a hit terjedt el róla, hogy ő volt a miniszternek a jobb keze.

Alighogy a tanácsos kihuzta a lábát a minisztériumból, a titkár a madarat a fogalmazónak ajándékozta. A dolog ekkor már szeget ütött a fejembe. Hát ennek a madárnak magának nincs semmi varázsereje? Hát ezt csak az tartja ideig-óráig a gazdájánál, hogy följebbvalójától kapta? Mi lehet ennek az oka?

Egy napon a fogalmazó behivat a szobájába (ott dolgoztam a szomszédságában) s igy szól:

– Pogátsa ur, szereti az állatokat?

– Nem valamennyit.

– Mi a kedvelt állata?

– A sült malac.

– Hát az éneklő madarakhoz mit szól?

– Semmit. Nem tartozik az ügyosztályomba.

– Roppant közömbös egy ember maga. Talán kedves nejének több érzéke van az állatvilág iránt?

– Nem hiszem. Ő pláne irtja őket.

– De azért megörülne ő nagysága egy ritka diszmadárnak? – faggatott a fogalmazó.

(Ahán! ebből papagáj fog kisülni.)

– A diszmadarakat nagyon szereti, csak a papagájt nem állhatja ki.

– Ah! Csudálatos ellenszenv. Nagyfoku idegesség, a mely idioszinkráziában nyilvánul. Nem gondolja, hogy ezt le kellene küzdeni?

– De bizony gondolom. Tudom is már, mivel.

– Mivel?

– Soha közel se viszek hozzá papagájt.

– Minő óriási tévedés! Hasonszenvileg kell az ilyen sulyos bajt gyógyitani. Pogátsa ur, meg akarom mutatni, hogy én jóakarója vagyok: önnek ajándékozom a papagájt, becses neje gyógyulása szempontjából.

– De csak akkor beteg, ha papagájt lát! – kiáltám kétségbeesetten.

– Azt akarom, hogy mindig egészséges legyen. Még akkor is, ha papagájt lát!

Ez ellen a lesujtó jóakarat ellen nem lehetett tovább okoskodni. Egy ideig még szabad voltam, tudniillik a meddig a papagáj utolsó ajándékozója, a titkár följebbvalónk volt. De mikor a barcellonai selyembogárpete-kiállitás tanulmányozására hosszabb szabadsággal kiküldték, a fogalmazó rögtön hozzám küldte a madarat. A titkár még fiakkeren robogott a központi pályaudvar felé, mikor a papagáj már az én lakásomon kiabálta: Tu sei un somaro. (Nem tudom, hogy az angyalt vagy a szamarat gondolta-e?)

A hires madár egy zöldre festett közönséges fakalitkában üldögélt és csakhamar elaludt. Micsoda? Hát az aranykalitka nem jár vele? Azonnal siettem a fogalmazóhoz s követeltem az argentinai kalitkát. Nagy szemeket meresztett rám.

– Argentinai aranykalitka? Sohase láttam. Én már zöld kalitkában kaptam a papagájt.

Búsan mentem haza s azon gondolkoztam, hogy hol kezdődik a zöld kalitka s kinél maradt az aranykalitka: a miniszternél, a tanácsosnál, a titkárnál, vagy a fogalmazónál? Vagy tán el se küldték Argentinából?

A papagáj egész estig aludt. A mint sötétedett, felébredt s háromszázszor éles, rikácsoló, kegyetlen hamis hangon elkezdett visitani: Tu sei un somaro. A sebzett vadkan és a rossz tenorista orditása ehhez képest égi harmónia. Aztán két percig pihent s ujra hatszázszor elkiáltotta a mondókáját. Kivittem a fürdőszobába, letakartam ócska bundával, végre összekötöztem a csőrét: egy se használt semmit. Mélyen a föld alól, tompán és fájdalmasan hangzott egész éjjel: Tu sei un somaro. Senkise hunyta le a szemét házamnál.

Csodálatos! A mint hajnalodott, a madár összegubbaszkodott, a hátába dugta az orrát s édesdeden elaludt.

Egész nap illedelmesen viselte magát. Többnyire aludt, közben pedig evett sárgarépát, kukoricát és hangyatojást. De a mint leszállt az est, megkezdődött a pokoli hangverseny. Tüstént fogtam a madarat s levittem a pincébe. Az összes földszinti lakók talpon termettek. A házmester egy félóra mulva belőtt a pinceablakon. Mind nem használt semmit. A madár reggelig tizenháromezerszer kiáltotta: Tu sei un somaro!

A háziur fölmondott, a házmester pedig uzsorásnak nevezett. Hogy miért éppen uzsorásnak? Erre máig se jöttem rá.

Az alávaló argentinai elnök (azóta megbukott!) ajándékát még aznap elvittem egy madárkereskedőhöz s őszintén elmondtam neki, hogy mi bajom van vele.

– És ön nem tudja, mitől van ez? – kérdé ő.

– Sejtelmem sincs róla.

– Nohát majd én megmondom. Azt tudja, ugy-e, hogy Argentina és Magyarország főképp miben külömböznek egymástól?

– Hogy az egyik Amerikában fekszik, a másik meg Európában?

– Ebben is. De meg abban, hogy mikor Argentinában nappal van, nálunk éjszaka van s viszont mikor nálunk nappal van, akkor Argentinában van éjszaka. Érti már?

– Nem.

– Nos, ez a madár argentinai születés, az ottani viszonyok szerint nevelkedett s annyira beleélte magát az ottani időbeosztás- és időváltozásba, hogy nem tud róla most se leszokni. Ő tehát megtartja az argentinai nappalokat s mikor nálunk a nap lenyugszik, hogy Argentinában fölkeljen, ő is fölkel, mert igy szokta meg. Neki teljes életében a mi esti hat óránk volt az ő reggeli hat órája. Igy szokta meg, nem tehet róla.

– Lehet ezen segiteni?

– Kétféleképp. Vagy visszaviszi Argentinába, vagy kitekeri a nyakát,

– S ha én önnek adnám ajándékba?

– Köszönettel elfogadom. Van egy süket nagybátyám, nevenapjára neki ajándékozom.

Igy szabadultam meg a minisztérium papagájától. S most kutatom, hogy az én őseim nem Argentinából vándoroltak-e ide… Mert, kérem alássan, a dolog ugy áll, hogy én is szeretek reggel hatkor lefeküdni, a mikor az argentinai este kezdődik.

ÉLETEM LEGVIDÁMABB EPIZÓDJAI.

A párisi Figaro a mult hónapban fölszólitást intézett a nevesebb francia irókhoz, hogy mondják el életük legvidámabb epizódjait. Egy egész csomó iró sietett eleget tenni a fölszólitásnak s megirta azt, a mit életében a legvidámabbnak tart. Ezen a példán föllelkesülve, elhatároztam, hogy én is megirom azokat az apró eseményeket, melyekben vagy én nevettem másokon, vagy mások nevettek én rajtam. Fölkérem életrajziróimat, hogy ez epizódokról épp oly kevéssé vegyenek tudomást, mint a közjótékonyság terén kifejtett tevékenységemről. Az utókor ugyis oly gazdag lesz mindenféle találmányokban, legalább ne mondhassa el, hogy rólam jól van értesülve.

Első epizód.

Kezdő iró koromban fölszólitást kaptam egy kisebb vidéki városból, hogy legyek szives a tüzoltóság számára beszerzendő vizi-puska javára fölolvasást tartani.

Jól tudom, hogy a vizi-puska a városok életében nagy szerepet játszik s éreztem, hogy a fölolvasás megtartásával jótékonyságot gyakorolok. Azért voltam szives elfogadni a meghivást s megirtam, hogy ekkor és ekkor meg fogok érkezni.

Odalent bizonyára folytak az előkészületek, de nekem semmi tudomásom nem volt róluk. Mikor eljött az ideje, vasutra ültem és elrobogtam.

A vasuti állomáson a rendező bizottság titkára várt, de nem üdvözölt elég melegséggel.

– Lesz-e publikum? – ez volt az első kérdésem.

– Hja kérem… no majd beszélünk róla.

– Mi az? Valami baj van? – kérdém aggódva.

– Nem vagyok fölhatalmazva, – szólt zavartan, – én csak uraságod fogadására vagyok kiküldve, de nem a fölvilágositására.

– Hát ki van küldve egy fölvilágositó is?

– Igenis! A rendező bizottság kebeléből.

– Nohát, várjunk nyugodtan. De reménylem, nincs valami nagy baj.

– Egy kicsi. Ellenségeink intrikálnak ellenünk.

– Hogy-hogy?

– Nem mondhatok többet. Átlépném hatáskörömet.

Az esti szürkületben komoran vágtattunk végig a kis város néptelen utcáin. Mi történhetett itt? Kitörte a nyakát a tüzoltó-főparancsnok? Leégett a nagyvendéglő, hol a mulatságnak kellett volna lennie? Kiütött a kolera? Megütötte a cigányprimást a guta? Megrepedt az öt év óta furt artézi kut? Vagy kilyukadtak vele a földgömb tulsó felén s most meg vannak ijedve? Mi bajuk lehet?

A legőrültebb kombinációk vadul nyargaltak keresztül agyvelőmön.

Az ozsonnánál bemutattak egy urat.

– A fölvilágositó, – sugta fülembe a fogadó.

Első dolgom volt ezt az urat félrehivni s megkérdezni:

– Uram, önt küldte ki a bizottság, hogy engem a létező bajokról fölvilágositson?

– Engem, – mondá ő némi önérzettel.

– Hát beszéljen, az istenért!

A fontos egyéniség megköszörülte a torkát s kezdé:

– Nagy baj van… a mulatság sikere kockán forog.

– Miért?

– Nincs értelme többé.

– Hogy-hogy?

– Van már vizi-puskánk.

S ezt oly kétségbeesetten mondotta, mintha ez a legnagyobb szerencsétlenség volna.

– Mi történt? – kérdém részvéttel.

– Valami ellenségünk, a ki a mulatságot meg akarja rontani, egy vizi-puskát ajándékozott a tüzoltó-egyesületnek.

– Hát fogadják el, örüljenek neki és mulassanak.

– Nem ugy megy az, uram. A mi publikumunknak közcél kell, a nélkül nem megy el semmiféle mulatságra.

– Hát rántsanak elő valami más közcélt.

– Ki van már meritve minden: a szegény gyermekek felruházásától kezdve le egészen az utcáknak petroleumlámpákkal való világitásáig.

(Én titokban nevetésre fogtam a dolgot; mikor olyan mulatságos, hogy titulus nélkül ne tudjanak mulatni.)

– Hát e szerint nem lesz a mulatságból semmi?

– Mi a fenének? Agyon vagyunk csapva.

Bort raktak az asztalra, sokan kártyázást kezdtek emlegetni, e közben egészen besötétedett.

Egyszerre csak berohant egy fiatalember.

– Ellopták a vizi-puskát. Most jelentette a bakter a községházától.

Mindnyájan fölvillanyozva ugráltak föl.

– Bravó! Mégis van egy kis szerencsénk. Csülökre magyar! Sorba járni a családokat s jelenteni az örvendetes eseményt.

Szétviharzottak s engem egyedül hagytak tiz liter borral.

…Denique a mulatság fényesen sikerült, a dalárda tele tüdővel énekelt, Tárkányiné egy óra hosszáig zongorázott, Kréminger ur lelkesen és hosszan hegedült, én lángbuzgalommal olvastam föl, mert éreztük, hogy közcél, a vizi-puska érdekében müködünk. S ez a magasztos cél lelkesitette a fiatalságot arra, hogy reggel hétig kitartóan járja.

Ekkor tudtuk csak meg, hogy a vizi-puska-ellopás csak a bálelnök sikerült csinyje volt. Nem lopták azt el. De ez a fölvilágositás már későn jött. Akkorra a mulatság már kitünően sikerült.

…Szerencse, hogy nem volt tiszta jövedelem. Nem tudtak volna vele mit csinálni.

Második epizód.

Van nekem egy kitünő elbeszélésem, melyet több heti- és napilapban, kalendáriumban, külön könyvekben s számos fölolvasásokon kipróbáltam, mindenütt zajos sikerrel.

Cime: A kazánkovács.

Sőt gyermekek számára is átdolgoztam, e cim alatt: A kis kazánkovács.

Az elbeszélésben egy kazánkovácsról vannak igen furcsa dolgok elmondva. Hogy nyolc gyermeke van, hogy süket, hogy tizenkét gombócot eszik meg egyszerre, hogy vén bolond és hogy szamár.

Egyszer egy ó-budai egyesületben olvastam fel, természetesen a biztos hatásu kazánkovácsot. Egyik közremüködő társam nem érkezvén még meg, az elnöknek az az ötlete támadt, hogy engem a közönségnek bemutasson.

Föltünt, hogy a publikum fele szélesvállu, zord tekintetü, marcona niebelungi harcosokból állt. Mikor közéjük léptem, barátságos morgással üdvözöltek.

– Fafner, kazánkovács az ó-budai hajógyárból, – igy mutatta be magát az első s kirántotta helyéből a karomat.

– Günther, másodkazánkovács, – szólt a következő s tovább rántotta a karomat.

– Kárpáti, harmadkazánkovács.

És igy tovább és igy tovább: a feltünő szörnyetegek mind kazánkovácsok voltak. Egész testemben remegtem: ha én itt a kazánkovácsot felolvasom, akkor ütött a végórám. Akkor nincs más hátra, mint lehajtani a fejemet, megrendelni a siremlékemet és kiadni a lelkemet.

Mit csináljak? A kazánkovácson kivül más munkálat nem volt nálam. Elszántan nekivágtam és – felolvastam.

De hogyan? Hirtelen, rögtönözve átdolgoztam. A nyolc gyermekből hatot visszaszíttam: a meglevő kettő is beteges, de nagyon kedves és értelmes. A tizenkét gombóc átváltozott akképp, hogy kijelentettem a derék kazánkovácsról, hogy már az apja gombóciszonyban halt meg. A süketségét átváltoztattam arra, hogy kissé rövidlátó, de csak ködös napokon. A szamárságát egészen elhagytam s kijelentettem, hogy Európa legszellemesebb kazánkovácsa.

Természetes, hogy a hatás óriási volt. A hatalmas tenyerek dörgő tapsra keltek s az elégedett óriások visszarángatták a helyére a kezemet. Igy végződött ez az epizód.

A dalárda.

Ezelőtt pár évvel Bécsbe mentem s a Hotel Kronprincbe szálltam, az egyetlen bécsi fogadóba, melynek udvarán orgonabokrok virágoznak. Ezért szeretem azt a vendéglőt.

Egy napon rendes délelőtti álmomat alvám, mikor belép hozzám a főpincér s jelenti, hogy honfitársaim beszélni akarnak velem.

– Hát jőjjenek be.

– Mezitláb vannak.

– Hát huzzanak cipőt.

– Nincs nekik.

– Hogyan?

– Csak tessék bemenni hozzájuk.

Mi lehet ez? Mezitlábos magyarok Bécs közepén? Gyorsan felöltöztem s a főpincér után indultam. Egy nagy szobába vezetett, melynek székein, kanapéin, és ágyain egy csomó búsmagyar üldögélt, fekete, gazdagon zsinórozott magyar ruhában, fokossal, árvalányhajas kalappal, – csak éppen csizma nem volt a lábukon.

Egyikük, a ki idősebb és urformább volt, mint a többi, de nem kevésbbé mezitlábos, elém sietett.

– Van szerencsém magamat bemutatni. Én Csahó vagyok, a bürgözdi kántor.

Azzal körülmutatott.

– Ez pedig a bürgözdi földész-dalárda.

A mezitlábosok talpra keltek és illedelmesen hajtották magukat.

– Mi baj, atyámfiai?

– Kérem, tekintetes ur, – kezdé Csahó, – ez a dalárda az én fáradozásaim gyümölcse. Én válogattam ki, én tanitottam őket össze, gondolván, hogy a nemes éneklészet mellett kereshetünk is valamit, lévén a fillokszéra miatt Bürgözdön nagy az elszegényedés. Miután otthon kipróbáltuk dalárdánkat a nagyérdemü közönségen, elhatároztuk, hogy idegenben fogjuk terjeszteni hazai dalainkat… és eljöttünk Bécsbe…

– A maguk szakállára?

– Nem. Szerződtettek bennünket egy orfeumba.

– Nos és nagy sikert arattak?

– Mindenesetre arattunk volna… ha fölléptünk volna.

– Elmaradt?

– El.

– Miért?

Csahó mélabús mozdulattal a mezitlábakra mutatott.

– Hova lettek a csizmák? – kérdém alig leplezhető vidámsággal.

– Ez a dolog veleje, – felelt Csahó; – tegnap délben érkeztünk meg, hogy még az estve a mondott helyen föllépjünk. Nem tetszett látni a fölvonulást?

– Nem. Délben elmentem a fogadóból s csak késő éjjel jöttem haza.

– Milyen csődület volt itt, mikor mi fekete, ráncos, kivarrott, sarkantyus csizmáinkban felvonultunk! Alig ebédeltünk meg, feljön látogatóba egy pápaszemes, jóképü német ur és elkezd könyörögni, hogy mi a csizmáinkat adjuk oda neki kölcsön…

– Mi végből?

– Aszongya, hogy ő az iparkiállitás igazgatója, hogy ő felsége ma délután a kiállitást megvizitálja s hogy ők szeretnének neki igazi magyar csizmákat bemutatni… Az lett a vége, hogy elkönyörögte a csizmákat… tizenhat pár remekbe készült miskolci csizmát… s most itt állunk millió német közt szégyenszemre, mezitlábos magyarok.

S Csahó uram olyan szomoruan tekintett végig a mezitlábos bús vitézeken, hogy harsogó kacajra fakadtam.

– E szerint a direktor ur nem jött vissza? – kérdém végre, magamhoz térve.

– Eljött helyette a másik, az orfeum-direktor, este két omnibuszszal. Mutattam neki a legénység desperátus állapotát s kijelentettem, hogy nem lépünk fel… A német dühöngött, a haját tépte, kijelentette, hogy svindlerek vagyunk… Mikor egy kicsit lecsillapult, azt az ajánlatot tette, hogy subickoltassuk ki a lábunkat, a publikum nem fog észrevenni semmit. Hogy mi kisubickolt mezitlábbal énekeljünk! Nem vagyunk mi cigányok! Ekkor a német dühbe jött, felbontotta a szerződést s egy krajcár fizetség nélkül itt hagyott a faképnél. Most már mi lesz?

Az összes mezitlábak kérdőjellé alakultak: Mi lesz? Én pedig megköszörültem a torkomat és kezdém:

– Atyámfiai! Nekem nincs arra pénzem, hogy én önöknek tizenhat pár csizmát csináltassak. De nekem arra sincs pénzem, hogy önöknek hazáig utiköltséget adjak.

– Akkor itt ülünk itéletnapig, mint a zsidók a babiloni vizeknél, – kiáltott elkeseredetten Csahó.

– Várjon csak! Azt azonban megtehetem, hogy ha nincs pénzük…

– Nincs! – szólt bele karban az egész dalárda.

– A fogadósnál, a ki jól ismer, jót állok önökért.

– Egy – kettő, – szólt Csahó, a taktust verve.

– Köszönet! – orditott karban a dalárda.

– Azonfelül azonnal sürgönyileg táviratozok Bürgözdre, hogy küldjék az uti költséget.

– Helyes! – szólt Csahó és melegen megszoritotta a kezemet, – tartsunk össze, tekintetes ur, kivált a külföldön.

Megtettem, a mit igértem. Három nap mulva a birótól, a kihez táviratoztam, jött egy óvatos levél Csahóhoz. A biró azon gyanujának adott kifejezést, hogy Ausztriabécs városában valamelyes tsalás készül a Csahó kántor uram becsületes nevében. Figyelmezteti Csahót azon himpellérre s lelkére köti, hogy jövendőre is vigyázzon.

Ekkor Csahó nevében erélyes hangon sürgönyöztem, emlegetve Bürgözdnek eddig a külföld előtt mocsoktalan hirnevét, s erre a jegyző táviratilag megküldte a pénzt.

Omnibuszra rakva, de mezitláb szállitottam ki őket a vasutra. Csupán Csahó vett egy cugos cipellőt magának.

– Tetszik tudni, – mondá, – hogy legalább tudják az emberek, melyikünk a karmester. Meg aztán nem is vagyok ugy szokva, mint a legények.

…Ez volt a bürgözdi dalárda bécsi utazása.

BANDAZUR KIRÁLY.

ELSŐ RÉSZ.
Európában.

Egy nyáron a feleségem Tátrafüredre ment, mert azt hitte, hogy tartozik az egészségének azzal, hogy barátnői megpukkadjanak irigységükben. Én ezalatt itthon egy butorozatlan ebédlőben töltöttem a nyarat, a lakás többi része gondosan el volt zárva, a molyok miatt. (Tényleg ki is sült őszszel, hogy egy teremtett lélek sem tudott a lezárt lakáshoz férkőzni, a – molyokat kivéve.)

Ilyen állapotban hozzám szállt egyszer egy vidéki sörgyárosnak a fia, iskolatársam. Egy rossz szalmazsákra megágyaztam neki. Ő könyvet kért, mert a pesti zaj izgatta és az ágyban olvasni akart. A bicegő éjjeli szekrény alól kihuztam egy, az egyensuly kedvéért odatett könyvet és odaadtam neki. Ott hagytam és bementem a szerkesztőségbe.

Mikor éjfélkor hazajöttem, az ágyon ült és búsult.

– Mi bajod?

– Nem tudok aludni, rossz az ágy.

– Hát miért nem olvassz?

– Ugyan kérlek, ilyen gyerekeknek való együgyüségeket csak nem fogok felnőtt ember létemre olvasni. Régen kinőttem én már az ilyenekből.

– Mi az?

– Az ördög tudja! Robinzon Kruzoe, vagy a negyven rabló, vagy Árgirus királyfi. Tudom is én.

Megnéztem a könyvet.

Az Ezeregy éj halhatatlan tündérmeséi voltak.

MÁSODIK RÉSZ.
Afrikában.

Bandazur király nagy ur volt. Birodalma tiz faluból, népe négyezer lélekből állott. Mind feketék voltak, a hogy telivér afrikaiakhoz illik.

Még pár év előtt emberhust is ettek. Egyszer egy angol hittéritő jött oda, a ki az emberhusevés kárhozatosságát élénk szinekkel ecsetelte. A ki ezt teszi, az pokolra jut.

– Mi az a pokol? – kérdé Bandazur.

– Pokol az örök tűz hazája, a hol tüzes vassal sütögetik a bünösöket.

– Engem is? – kérdé a király borsódzó háttal.

– Téged is, óh király, ha meg nem javulsz.

– Tudod, barátom, én már vén legény vagyok ahhoz, hogy megjavuljak… Tehát én biztosan pokolra jutok… Hanem előbb megeszlek, hogy magammal vigyelek.

Intett s előlépett a miniszterelnök, a ki egyuttal hóhér és főkonyhamester volt.

– Parancs, király.

– Holnap udvari ebéd lesz, a miniszterek és a vezérek számára… Ezt az angolt megcsinálod… félangolosan… piritott maniokbogyóval és hiuzszalonnával megspékelve.

A miniszter intett és előléptek a pribékek, a kik egyuttal kukták és államtitkárok voltak.

A hittéritő nem könyörgött.

– Ne ragadjatok meg, – kiáltá, – megyek én magam is. Nem félek én a haláltól, fekete kutyák.

– Még ő csufolódik, a komisz fehér, megbélyegzett képével, – röhögött a király, – te vigyázz, mert halálod előtt még meg is kínoztatlak. Bár az rontja a pecsenyét.

– Én velem akármit csinálhatsz, Bandazur, a szemedbe fogok kacagni.

– Mitől vagy te ilyen bátor? – kérdé megdöbbenve a király.

– Attól, hogy nem eszem emberhust.

– Ohó, ilyenekkel nem fogsz tévutra vezetni. Vigyétek a vágóhid várótermébe.

A vágóhid váróterme egy pompásan berendezett lakás volt. Itt megfürösztötték, szerecsendióval füszerezett ételekkel jóltartották, pálmaborral itatták és egész éjjel verték a mandolint ablakai alatt, hogy az édes zene elvegye tőle a halál gondolatait, melyek a hust kesernyéssé teszik és megfosztják a ropogósságától a bőrt.

Estefelé kivezették egy nagy udvarra, hol a király ült egy pálmafa alatt a trónon, egész udvarával és egész háremével. Mulattatni kell a foglyot, ez teszi porhanyóssá a hust.

Mikor a csokoládé-hárem már különböző táncokat ellejtett és a harcosok is bemutatták vivásbeli ügyességüket, megszólalt Bandazur király:

– No most, jó ember, te rajtad a sor. Mit tudsz viszont a mi mulattatásunkra feltalálni?

Az angol odaült a király trónja elé s szóla:

– Táncban és fegyverjátékban nincs nekem ügyességem, óh király, de meg vagyok áldva a beszélés tehetségével.

Ő felsége lehajolt, megtapogatta a fiatal hittéritő izmos karjait s jóizüeket csettintett a nyelvével.

– Folytasd, fiam, folytasd, – szólt a király jóakaratu buzditással.

– Ha megengeded, majd bemutatom, hogy micsoda tehetség vagyok.

– Nagyon fogok örvendeni.

A hittéritő fölállt:

– Kérem a hölgyeket és az egész udvart, jőjjenek közelebb.

Nagy köralakban a trón köré helyezkedtek s feszülten néztek az idegenre. A fényes afrikai csillagok ragyogtak odafönt, a hold sápadt fénye bevilágitotta a tájat, a távolban oroszlánok orditottak…

Az angol kezdé:

Élt egyszer Bagdad városában egy hatalmas kalifa, a kit Harun-Al-Rasidnak hivtak. Ez egyszer, szokása szerint, álruhában a város utcáin sétált és találkozott egy szegény asszonynyal, a ki keservesen sirdogált…

Eltartott hajnalig, a mig az angol elmondta az Ezeregy éj tündérmeséi közül az elsőt… Az udvar feszülten figyelt, különösen a király. Mikor kelet felől, a pálmafák mögül kibukkant az első napsugár, a király felállt:

– A mese valóban érdekes és a folytatásra nagyon kiváncsi vagyok. Azért eredj vissza a vágóhid várótermébe; a kivégzést és az udvari ebédet pedig elhalasztjuk.

Ravasz mosoly játszadozott a hittéritő ajkai körül, s mélyen meghajtva magát, távozott.

Másnap este elmondta a második mesét. A király megint elhalasztotta a kivégzést, de most már az ő ajkai körül is ravasz mosoly játszadozott.

Harmadik este, alig hogy az angol tiz percig beszélt, különös jelenet történt.

A király a dühtől tajtékozva fölugrik trónjáról s ordit:

– Most már egész határozottan tudom. Nyomorult, engem nem tészsz bolonddá, mint Seherezáde a kalifát. Nem fogod a bőrödet megmenteni az Ezeregy éj elmesélésével. Minő szemtelenség! Kinek nézel bennünket? Mars a vágóhidra!

Megölték, megsütötték, megették: tovább nincs.

PELIKÁN UR GYANUJA.

I.

Három évig laktam a Hajnal-utcában és nem történt rajtam semmi nevezetes dolog. Megvallom, hogy nem is azért mentem a Hajnal-utcába lakni, hogy velem valami nevezetes dolog történjék. Azért mentem oda lakni, hogy hiteles kutfők nyomán megirjam a feleletet a következő akadémiai pályakérdésre: A százlábuak századik lábának monografiája. E tárgyhoz a Hajnal-utcát találtam legalkalmasabbnak. Miért? Erre nem tudok feleletet adni. Ha nem volnék természetbuvár, hanem politikus, azt a feleletet adnám rá, hogy ándung.

Az akadémiai pályakérdést régen megirtam és benyujtottam, a kitüzött ötven aranyat régen megnyerte más, s én még mindig a Hajnal-utcában laktam. Miért? Erre nem tudok feleletet adni. Ha nem volnék természetbuvár, hanem a filozófia rendes tanára az egyetemen, azt a feleletet adnám rá, hogy indolencia. S ez esetben ezért a csekélységért négyezer forint évi fizetést kapnék, mint egyetemi tanár!

Udvaromban egy szép orgonabokor állt. Tavaszszal zöld levelek és lilaszin virágok jelentek meg rajta; nyáron eltüntek a virágok s csak a levelek maradtak meg; télen nem tünt el semmi, mert már nem volt minek eltünnie. A következő tavaszszal ujra kezdődött az egész. A mint önök látják, egy orgonabokor élete meglehetősen unalmas s mivel a természetbuvár élete is az – én rokonszenveztem a szegény bokorral. Tán azért maradtam meg a házban? Lehet, de nem tudom bizonyosan.

Egyik szenvedélyem az volt, hogy mindennap, délután háromtól négyig, a számba egy hosszuszáru pipát dugtam, a fejemet pedig kidugtam az ablakon. Igy pipáltam le az első emeletről s szemlélgettem a Hajnal-utca közönségét. Négy órakor aztán fogtam a botomat és a Hajnal-utca sarkára ballagtam, a hol felültem a villámos vasutra és a Duna-partra mentem. Miért? kérdezik önök. Friss levegőt szívni.

Ezek életemnek kimagasló vonásai, – mint az irodalomtörténet mondaná. A többi vonásról nem érdemes beszélni. Azért a többi vonásra boritsuk a feledés fátyolát, mint a történelem szokta mondani. E vonásokat elég lesz ezen néhány ponttal jelezni …………………………………….

II.

Egy napon éppen kifelé pipáltam a Hajnal-utcába, mikor hátam mögött megnyilt az ajtó s utána mindjárt – a mi nem ritkaság – becsukódott. Nem néztem hátra, mert azt hittem, hogy a házigazdám családjának valamelyik tagja jött be. Egy negyedóra alatt azonban fenékig szivtam a pipát s visszatértem hajlékomba, hogy kiverjem. Nagy bámulatomra egy idegen urat látok az asztalnál ülni s egy regényt olvasni. Visszafordulásom zajára felütötte a fejét. Csunya kis ember volt. Ha fotográfus volnék, visszautasitanám. Elrontaná az ábrázatával a masinámat.

– Megengedi, hogy ezt a regényt a fejezet végéig olvassam? – szólt érdes hangon.

(Ugy látszik, a hangját, mielőtt kibocsátotta, a torkában megreszelte.)

– Tessék, bátran, – felelém.

Ő ujra az olvasáshoz fogott, én ujra pipára gyujtottam. Egy idő mulva megszólalt.

– Vége a fejezetnek. Nagyon érdekes. Megengedi, hogy a következőt is végigolvassam?

– Óh, kérem.

Az ismeretlen megint olvasni kezdett. Tudják önök, miért engedtem meg neki? Föntebb emlitettem, hogy természetbuvár vagyok. Nos, hogy legyen időm a különös ember természetét buvárolni.

Ez a csunya ember szenvedélyesnek látszott. Haja tüskés és az arca sárga volt, A sárga arcbőr, lélekbuvárok szerint, nem a májbaj, hanem a rejtett szenvedés s a gyanakodás jele. Ennyi elég a megfigyelésből. Külömben sincs több időnk rá, mert a csunya ember becsapta a könyvét és igy szólt:

– Elég volt! Ön Boór András?

– Nem.

– Hát kicsoda?

– Pusztai Irnák.

– Ugy? – hörgött az olvasni szerető idegen.

Ezzel belső zsebeiből két pisztolyt és egy zsebkendőt vett elő.

– Ön ért engem, – hörgött ujra.

– Nem én.

– Ne tetesse magát!

– Becsületszavamra, nem értem.

– Talán még nem is mutattam be magamat?

– Valóban nem.

– Én Pelikán Mór vagyok, – suttogá, egészen a fülemhez hajolva.

Vállat vontam.

– Pelikán Mórnénak a férje, – suttogá, néhányszor a fogát is megcsattantva.

– Hát aztán? – mondám a legnagyobb egykedvüséggel.

– Kigyó! – sziszegé Pelikán, – fogja meg az egyik pisztolyt és a zsebkendő egyik végét.

– Minek? – kérdém növekvő ámulattal.

– Olvasta ön A jávai fekete orvos cimü regényt?

– Nem.

– Nos, ugy fogunk párbajt vívni, mint a fekete orvos Kamgarn herceggel: zsebkendővégről.

– Menjen a pokolba, a fekete orvossal, meg Kamgarn herceggel együtt.

– Hah! Ön tehát gyáva? S ön meri nőmet magáénak nevezni?

– Én a maga nejét? Beszéljen, kérem, világosabban.

– Jó, tehát szamár leszek, – hörögte sötéten Pelikán, – és ugy teszek, mintha mindent elhinnék önnek. Látja ott szemben azt a négy ablakot? Ott lakom én és nőm. Nőm háromtól négyig kinéz az ablakon: ön is. Nőm négykor a Hajnal-utca sarkára megy: ön is. Nőm négykor a Hajnal-utca sarkán felül a villámosra: ön is. Nőm imádja önt: ön is őt. Nos, mit bámul rám? Sőt tovább megyek: ön már oly bizalmas viszonyban van nőmmel, hogy néha ingujjban mer kikönyökölni az ablakán. Meri-e ezt tagadni?

– Bocsánat, ezt nem a kedves neje, hanem a nyári meleg miatt teszem.

– Lárifári, én nem vagyok olyan ostoba, mint a többi megcsalt férj. Egyikünk halva fog innen távozni!

(Ezt valami operettben hallotta.)

Miután a zsebkendővégről való lövöldözést ujra visszautasitottam, Pelikán nagy fenyegetések közt távozott. A könyvemet magával vitte, ellenben a pisztolyait és a zsebkendőjét ott hagyta.

III.

Most kezdett csak figyelmem a szembelévő négy ablak felé irányulni.

Délután három és négy órakor egy hatalmas termetü hölgy jelent meg az ablaknál. Kék ruha és zöld másli volt rajta. A jóizlés nevében azonnal borsózni kezdett a hátam. A hölgy épp olyan sárga volt, mint Pelikán. Ez családi nyavalya lehetett náluk. Apáról szállt az anyára, anyáról a fiura és igy tovább hetediziglen. Elővettem egy messzelátót és ugy vizsgáltam az asszonyt. A vizsgálatnak olyan hatása volt, hogy a messzelátót széditő sebességgel azonnal megforditottam. Ő nagysága, ugy látszik, már régebben fölfedezett, mert azonnal észrevette és viszonozta gukkerezésemet. Mire én sietve becsuktam az ablakomat. Veszedelmes hölgynek látszik, nem jó vele kikezdeni. Még ha szép volna!

Másnaptól fogva az ablakomat négytől ötig tartottam nyitva s ötkor mentem a Hajnal-utca sarkára és tovább.

Egy hét mulva beállitott hozzám Pelikán. Nem volt olyan kihivó, mint a multkor, de talán nem is volt olyan sárga. Csunyasága azonban semmit sem változott.

– Uram! – kezdé, – bocsánatot kérek a multkori magaviseletemért. Azóta sokat gondolkoztam és beláttam, hogy legokosabb lesz, ha lemondok a tragikus megoldásról.

– Mondjon le, Pelikán ur, mondjon le, – biztatám.

– Önök imádják egymást, önök nem élhetnek egymás nélkül, – hangja zokogásba fuladt, – én tehát lemondok Lujzáról…

– Mi tetszik? – kérdém hüledezve.

– Áldásom reátok, gyermekeim, tedd őt boldoggá, boldogabbá, mint én. Mindjárt átküldöm.

Dult arccal el akart rohanni, én azonban a hátamat nekivetettem az ajtónak.

– Nem ugy, édes Pelikán, akkor inkább a régit választom.

– Mit?

Elővettem a két pisztolyt és a zsebkendőt. A két pisztolyon nem esett változás, de a zsebkendő piszkosabb volt.

– Inkább megverekszem.

– Tehát nem fogadja el az ajánlatomat?

– Nem vesztem meg.

– Hát nincs önök közt semmi? Hát nem szereti Lujzát?

– Ugyan kérem, az öreganyámat? Bocsánat…

– Csak folytassa, barátom, nem is hiszi, hogy mily örömet szerez vele nekem.

– A maga felesége, édes Pelikán, tul van már azon a koron, melyben még félteni lehet…

– De ha tudná, hogy ő hogyan viseli magát?

– Hogy önt gyötörje s elhitesse önnel, hogy ő még fiatal és félthető. Hisz ez világos!

– Óh, asszonyok! – kiáltott Pelikán, a fejére ütve, – köszönöm, uram, a szives fölvilágositásokat. Akkor hát nyugodtan megirhatom az unokaöcsémnek, hogy hozzánk jöhet lakni. Köszönöm, köszönöm…

Eltette a pisztolyokat, a zsebkendőt, elvitte, de a könyvemet nem hozta vissza.

Másnaptól fogva ujra kipipálhattam háromtól négyig az ablakon… Velem szemben is kinyiltak az ablakok… megjelent Pelikánné és egy fiatalember. Ez az unokaöcscs! Teringettét, még pedig ingujjban!

PELIKÁN UR MÁSODIK GYANUJA.

Önök ugyebár emlékeznek Pelikán ur első gyanujára?… A ki nem emlékszik, az tartsa föl a kezét… Senki sem tartja föl… Köszönöm… Mi is volt az a történet?… Hja, igen. Pelikán ur a Hajnal-utcában szemben lakott velem s azzal gyanusitott, hogy a felesége engem szeret. Ezenkivül sárga arcbőre s egy unokaöcscse volt neki, a kit, miután én a napnál fényesebben bebizonyitottam ártatlanságomat, magához vett, mert volt neki egy kiadó hónapos szobája.

Nos, a dolog ennyiben maradt. Laktam tovább a Hajnal-utcában, nézegettem a járókelőket s a járókelők nézegettek engem. Mert a Hajnal-utcában nincs más szórakozás. Itt még az utcát sem locsolják, pedig az egyik legkellemesebb szórakozása a budapesti embernek.

Egy napon ujra megjelenik nálam a sárgabörü ur, a kit a sors a Pelikán névvel ruházott föl.

– Emlékszik még rám? – kérdé nyájasan.

– Hogyne! Pelikán…

– Az vagyok.

– Miben lehetek szolgálatára?

– Eljöttem annak a regénynek az első kötetéért, melyet a multkor tetszett adni.

– Hogyan? A második kötetet vitte el?

– Azt. És oly érdekfeszitő volt a vége, hogy muszáj az elejét is elolvasni.

– Ugyan.

– Én általában minden regénynek mindig a második kötetét olvasom legelőször.

– És miért, ha szabad tudnom?

– Ez az egyetlen mód arra, hogy az ember föléje kerekedjék az irónak.

– Nem értem.

– Mert tetszik tudni, az irók az első kötetben össze-vissza irnak mindent, hogy az olvasót félrevezessék és ne is sejtse, hogy mi lesz a vége. No, engem ugyan nem tesznek bolonddá… hehehe… tuljárok az eszükön. Mindig a végét olvasom először.

– Mi volt az a regény?

– A vörös torony titkai.

Kikerestem az első kötetet és átadtam az irók nagy leleplezőjének. E pillanatban Pelikán ur modora teljesen megváltozott. A sárga bőrön a mosolygás vizszintes ráncait a harag függőleges redői váltották föl. Eleinte azt hittem, hogy hozzám fogja vágni az első kötetet s védelmi állásba helyezkedtem. Erre Pelikán lehült, aztán leült egy székre és kezdé:

– És most, ha megengedi, áttérek jövetelem tulajdonképpeni céljára.

– Az ön jövetelének tehát tulajdonképpeni célja van?

– Van.

– Mi az?

Pelikán olyant fujt, mint egy cethal, mely félórai viz alatt tartózkodása után fejét a tenger szine fölé emeli.

– Gyanakszom.

– Kire?

– Hát kire gyanakodhatik egy nős ember? – bömbölte.

– A nejére gyanakszik? – kiáltottam, fölkeltem és becsuktam az ablakot. Nézegessenek mást a járókelők egy félóráig.

– Az unokaöcsémre gyanakszom, – harsogta a sárgaarcu Pelikán.

Egy pohár vizet itattam meg vele. Láttam, hogy rosszul esett neki. Tehát megitattam vele még egy pohár vizet.

– Beszéljen, Pelikán ur, tudja, hogy bennem résztvevő keblet talál. Halljuk az ön gyanujának történetét.

– A kocsmában ültünk tegnap este hárman…

– Ön, a neje és az unokaöcscse…

– Ugy van. A szomszédban ült egy beborozott társaság. E társaság egyik tagja célzásokat tett nőm bájaira…

– Ugyan?

– E bájakat kissé terjedelmeseknek találta s aztán még azt is mondta, hogy e bájak távollétükkel tündökölnek…

– Nos?

– Erre az unokaöcsém fölkelt s a megjegyzéseket tevő urat pofonütötte.

– Nagyon helyesen tette.

– Nem tette helyesen, mert ez az én kötelességem lett volna.

– Hát akkor miért nem tette ön? – kérdém.

– Mert nem szoktam nyilvános helyen pofozkodni.

– Értsen meg, Pelikán ur, valakinek csak boszut kell állania a megsértett női becsületért?

– Mindenesetre, de nem ilyen módon.

– Hát milyen módon?

– Milyen módon? Én is voltam dzsentelmén fiatalabb koromban, jól tudom a módját. Rendőrt hivatok és bekisértetem a garázdát.

– No jó. Halljuk tovább.

– Most jön a dolog veleje. E pofonból azt következtetem, hogy unokaöcsém szerelmes a nőmbe.

– Már miért következteti ezt?

– Mert egy közömbös nőért nem pofozkodunk!

– De az ön neje nem közömbös, hanem rokon.

– Egy rokonért nem pofozkodunk… De ez még semmi… Nőmre annyira hatott unokaöcsémnek ez a lovagias magaviselete, hogy azóta majd megeszi a fiut. Odavan érte.

– Ez már baj.

– S ha most az unokaöcsém pláne meg is verekszik a pofonütöttel, akkor az asszony képes arra, hogy megszökjék a fiuval…

– Legyen nyugodt, Pelikán ur, unokaöcscse jóizlésü fiatalember, és…

– Nem lehetek nyugodt, Pusztai ur, unokaöcsém rosszizlésü fiatalember. Igen erős bizonyitékom van rá.

– Mi?

– Az, hogy szerelmes nőmbe.

– De hisz erre sincs bizonyitéka.

– Hát a pofon?

Kezeltem a türelmemet vesziteni.

– Kedves Pelikán, tud ön latinul?

– Nem.

(Akkor biz én nem mondom meg neki, hogy ezt circulus vitiosusnak hivják.)

– No jó. Hát végre is mit akar tőlem?

– Ha unokaöcsémet kihivják, vállalja el a segédkezést és akadályozza meg a párbajt… Sőt nagyon lekötelezne, ha ugy intézné a dolgot, hogy az unokaöcsém ne csak ne verekedjék, hanem, mint gyáva rágalmazó, benne maradjon a hinárban.

– Ez a körülménytől függ. Csak küldje ide az ellenfél segédeit.

– No de nem tartóztatom tovább, – szólt Pelikán, – mert már nagyon kiváncsi vagyok az első kötetre.

Ezzel ott hagyott.

A segédek napokon át nem jelentkeztek. Egyszer aztán jelentkezett Pelikán. Szó nélkül a nyakamba borult.

– Óriási csalódás! – kiáltá.

– Micsoda?

– Megszökött!

– A neje?

– Nem. Az unokaöcsém.

– A nejével?

– Dehogy. Egyedül.

Leült s ujra bemutatta a cethalfuvást.

– Mi itt a csalódás, édes Pelikán?

– Mi? Be van bizonyitva, hogy az unokaöcsém jóizlésü fiatalember, következésképpen nem szerelmes a feleségembe. Tehát ujra nyugodt lehetek. Higyje el, uram, egy férjre nézve az a legnagyobb áldás, ha nyugodt lehet.

Bambán nézett rám egy darabig, aztán igy szólt:

– De egészen nyugodt csak akkor leszek, ha sejtelmem egészen helyesnek bizonyul.

– S mi az ön sejtelme?

– Hogy az unokaöcsém nőm rokonszenvnyilvánitásai elől szökött meg.

– S ez önt boldoggá teszi?

– Hogyne. Mert ezzel be van bizonyitva, hogy becses nőm az ördögnek se kell.

Szivarra gyujtott s elment. Az első kötetemet máig sem hozta vissza.

MESÉK FELNŐTTEK SZÁMÁRA.

A napokban találkoztam a szinházban a kiadómmal. Azért ment oda, mert azt hallotta, hogy ott egy darabot adnak, melyben az iró meggazdagodott és a kiadó elszegényedett, hogy miféle darab volt ez és micsoda nagy fantáziájú ur lehetett a szerzője, azt nem föladatom elmondani (nyugodjanak meg abban, hogy az iró csakugyan meggazdagodott benne), de a következő párbeszéd köztem és a kiadó közt már a dologra tartozik.

Én. Hogy ütött be a karácsonyi vásár?

Ő. Köszönöm, jól. A meséskönyvek roppantul keltek.

Én. Igazán, csak a gyermekek számára érdemes manapság irni.

Ő. Nem egészen ugy áll a dolog. A felnőttek számára is meséket kell irni. Ez kelendő portéka lenne.

Én. Mond valamit.

Ő. Helyesli az eszmét?

Én, Hogyne helyeselném.

Ő. Hát irja meg.

Én. Megirom.

Ez a párbeszéd nem tulságosan szellemes, de előszónak (talán éppen ezért) megjárja. Azóta megirtam egypár mesét. Mutatványul itt közlök néhányat. A modorban sem Andersent, sem Aesopust, sem Phaedrust nem követtem, a mit önök azonnal észre fognak venni.

ELSŐ MESE.
Krisztián.

Mravcsák Illés szijgyártó volt és történész. A szijgyártást gyakorlatilag üzte, a történészséget elméletileg, a mi ugy értendő, hogy szenvedélyes olvasója volt a történeti munkáknak. Nem adhatott ki az Akadémia olyan okmányokon alapuló, megtestesült unalmat, melyen Mravcsák keresztül ne ette volna magát,

A történelemből Mravcsák azt a meggyőződést meritette, hogy a magyarnál dicsőbb nemzet nincs a föld kerekségén s őseink bölcsen tevék, hogy Ázsia vadonait otthagyva, e vidám mezőkre költözének. Egész keble tele volt hálával honfoglaló őseink iránt.

S mi lett ennek a következménye?

Mikor megházasodott, szentül megfogadta, hogy gyermekeit nagy vezéreink és nagy királyaink nevére fogja kereszteltetni.

Igy lett az első fia Árpád, a második Mravcsák szent István, a harmadik Mravcsák Nagy Lajos, a negyedik Mravcsák Hunyady Mátyás.

Megszületett az ötödik fiu is. Ekkor megszólalt az asszony, a ki eddig néma volt, mint a sirba fektetett hal.

– Hallod Illés, én eddig egy szót sem szóltam. De most mondok egy nevet a fiunk számára.

– Halljuk.

– Krisztián.

– És ugyan miért? – kérdé pokoli gunynyal Illés.

– Csak nekem is van jogom talán a fiaim nevének meghatározásába?

– Van. De miért Krisztián?

Az asszony elpirult és lesütötte a szemét.

– Mert ez az én kedvenc nevem.

Fekete gyanu cikázott végig Mravcsák agyvelején. Odaugrott az asszonyhoz és megkapta a kezét.

– Krisztián lakását!

– Nem tudom.

– Hát hol találkoztok?

– Kivel?

– Krisztiánnal.

– Sohse találkoztam vele.

– Áruló, hitszegő asszony. Nyomorult kigyó, de majd kikutatom és megölöm őt.

Kutatott, hogy megölje. De nem talált az egész városban Krisztiánra. Természeti szépségekben oly gazdag hazánk se tudott egyetlen Krisztiánt se fölmutatni. És az asszonyban nem volt annyi intelligencia, hogy ki tudta volna magyarázni magát.

Mert a magyarázat nagyon egyszerü volt.

Krisztián A jávai fekete orvos cimü regény hőse volt, kinek további sorsáról Schlésinger Jakab és társa minden héten beliferált egy tizkrajcáros füzetet.

Ezt a regényt, mely ott hevert előtte, nem jutott eszébe fölnyitni Mravcsák Othellónak.

Miért?

Mert ő csak történeti munkákat olvasott.

És igy egész életén át szivében maradt a tüske, hogy kedves neje Krisztiánnal megcsalta őt.

Morál: Óh, szijgyártók! Történelemmel ne foglalkozzatok.

MÁSODIK MESE.
A borbélyné.

Volt nekem egy kedves fiatal barátom. Kék szem, koromfekete fürtök, piros arc, selymes kis bajusz; majd kicsattant az erőtől és egészségtől.

Sokáig mindennap találkoztunk egymással. Egyszerre csak elvesztettem szem elől, s egy teljes hónapig nem láttam.

Egy hónap mulva, egy napon kopogtatnak az ajtómon s egy galambősz férfiu lép be a szobámba. Udvariasan fölkeltem, mert a kort tisztelem és igy szóltam:

– Miben lehetek szolgálatára?

– Hát nem ismersz? – kiáltott az ősz ur szivet facsaró hangon.

Az a jóbarátom volt, a ki a föntebb emlegetett szép tulajdonságokkal birt, s a kit egy hónapja nem láttam.

– Mi történt veled, az ég szerelmére?

Szerencsétlen barátom leroskadt egy székre s igy kezdte:

– Egy elragadó szép kis menyecskével ismerkedtem meg egy kávéházban, a hova maga szokott járni uzsonnálni. Igen kellemesen elbeszélgettünk s én kértem, engedje meg, hogy meglátogassam.

– Hová gondol? Hiszen férjes asszony vagyok.

– Nem tesz semmit, asszonyom. Én az ilyeneken tul szoktam magamat tenni.

– De a férjem nagyon féltékeny ember ám.

– Az se baj.

– Mindenekelőtt ismerkedjék meg vele.

– Hogyan?

– Nincs annál könnyebb. Férjem borbély. Fizessen nála elő borotválkozásra, mert azt hiszem, mint müvelt ember mindennap szokott borotválkozni.

(Fölöslegesnek tartottam megjegyezni, hogy a körszakállasok közt is vannak müvelt emberek.)

– Óh igen, asszonyom, – rebegém és még aznap abonáltam a szép asszony férjénél.

Nagyot sóhajtott.

– És ime, nézd, hová jutottam… Az a gondolat, hogy a féltékeny férj minden nap éles borotvával piszkál a torkom körül, megőszitett és megvénitett egy hónap alatt… Ha valamit megtud, egy rántás és én halva vagyok.

Morál: Óh emberek! Borbélynékat ne szeressetek.

HARMADIK MESE.
A Sárosfürdő.

Pál egy napilapnál korrektor volt. Mint korrektor mindennap későn feküdt le és későn kelt föl.

Nejét Elvirának hivták. Csunya volt és kellemetlen. Csakis egy korrektor vehette el, a ki a nappalt, a világosságot átaluszsza. Két gyermeke és a ballábán reumája volt.

A reumája miatt minden délelőtt a Sárosfürdőbe ment.

Egy napon Pál a szokottnál korábban kelt föl és mit látnak szemei?

A feleségére a kapuban egy fiatalember várt és karonfogva távoztak.

Morál: Ki korán kel, aranyat lel.

A NYERŐ.

Kedden délelőtt bementem a szerkesztőségbe. A mint a nagytermen keresztül megyek, megcsendül a telefon. Szerkesztőségi törvény, hogy annak kell a telefonhoz menni, ha csenget, a ki legközelebb áll hozzá. Egyedül voltam a teremben, tehát legközelebb voltam hozzá. Odamentem.

– Halló!

– Ki beszél? – kérdi egy fátyolozott hang, mely mintha a föld alól, vagy egy beteg ember torkából jött volna.

– Ott ki beszél?

– Édes uram, nem erről van szó…

– Kopogtassa meg a mikrofont, mert alig értek valamit.

– Az isten szerelmére, hagyjon már beszélni. Ujpestről beszélek, azért hallja olyan gyöngén.

– Vagy ugy!

– Azután meg egész éjjel nem aludtam.

– Vagy ugy! Lumpolni tetszett?

– Persze. Már eddig két hordó sörömbe van az ügy.

– Miféle ügy?

– Hisz éppen azt akarom elbeszélni.

(„Beszélnek még?” sivit közbe a központi telefonos kisasszony. „Kérdezze meg a másikat” mondom én. „Csak most kezdjük” – mondja ő.)

– Ki beszél? – kérdi ujra az ujpesti ismeretlen.

– Budapesti Hirlap.

– Hála Isten. Azt keresem. Uram, az önök lapja engem a világ legboldogabb és legnyugtalanabb emberévé tett.

– Pedig a kettő nem jár együtt. A ki boldog, az nem nyugtalan, a ki pedig nyugtalan…

– Az nem boldog, – egészitette ki az ujpesti ismeretlen, – ezt én is tudom, de uram, ne filozofáljon, nem erről van szó… Én egyszerüen azért vagyok nyugtalan, mert nem tudom, hogy boldog lehetek-e?

– Jó. Ezt elfogadom. De akkor miért boldog?

– Rögtön meg fogja tudni. Én Kozár Mihály vagyok…

– Örvendek…

– Ne örvendjen, hanem hallgasson ide… A Budapesti Hirlap hétfői szerkesztői üzenetei közt az volt: K. M. Ujpest. 1870. magyar nyeremény-sorsjegye nyert.

– Nyert? Gratulálok.

– Ön gratulál. Tehát sokat nyert?

– Azt már ön jobban tudja.

– Honnan tudnám? Mondom, hogy csak az volt az üzenetek közt, hogy nyertem. De arról szó sincs, hogy mennyit nyertem. Uram, micsoda kegyetlenség ez! Hogy lehet ilyent üzenni!

– Én nem üzentem.

– Az egész Ujpest tudja már a dolgot. Négy hitelezőm volt itt, adósaim is megjelentek…

– Fizetni?

– Azt nem, hanem ujra pumpolni.

(„Halló, beszélnek még?” – szólt a központi kisasszony. – „Csak most kezdjük!” – szólt Kozár. – „Mi a fene?” – gondolám én.)

– Barátaim, erre a kontóra, már két hordó sört megittak… Szóval már egy tömeg költségem van és azt sem tudom, hogy mennyit nyertem… Vessen véget kétségeimnek…

(E pillanatban egy rekedt, a föld alól jövő kardal a Káka tövén költő rucát és a Jó földben termő buzát kezdte emlegetni a távolban. Ezek nyilván a két hordó sörhöz cimzett ujpesti jóbarátok voltak, a kik megunták a párbeszéd végét bevárni.)

– Hallja, uram, hallja…

– Hallom, Kozár ur, hallom. Rögtön lemegyek a kiadóhivatalba és utána nézetek… Mert én nem tudom megmondani, hogy mennyit nyert az ön kihuzott sorsjegye… Ezt a rovatot nem én kezelem…

– Tegye meg, uram, az Isten is megáldja. Megvárom itt a telefonnál…

Lementem a kiadóhivatalba, a hol egy fiatal ur csupán azzal foglalkozik, hogy megnézze: Magyarországon mit huztak ki és mit nem huztak ki. Kihuztam őt a kuckójából, hol a Kanton városi kétmilliós kölcsön eddig kihuzott sorsjegyeinek listáját böngészte egy abádszalóki olvasónk anyagi viszonyainak érdekében, és kérdést intéztem hozzá Kozár ur sorsjegyeire nézvést.

– Nyert, – felelt ő.

– Azt én is tudom. De mennyit?

– Azt én sem tudom.

– Nézze meg a Kanton és Vidékében.

Az ifjú visszament a kuckóba és ujra elővette a nagy kötetet, a sorsjegyhuzások bibliáját.

– Kérem, itt nincs megmondva, hogy az az ur mennyit nyert. Lehet hogy száz forinttal huzták ki, föl egész ötvenezer forintig. Ezt egy banknál lehet megtudni.

– Ez az ember megöl, ha ilyen felelettel térek vissza a telefonhoz. Mit tegyek?

A sorsjegyes ifju szerényen mosolygott, de mosolyában bent volt ez: Én fölvilágositásokkal igen, de ötletekkel nem szolgálhatok. Mert ha te adnád a vállalatunknál a fölvilágositásokat és én az ötleteket, akkor te ülnél itt a kuckóban s én irnám rólad a tárcát.

Beláttam, hogy a kantoni ifjunak igaza van. Némileg megszégyenülten ballagtam vissza az első emeletre, a szerkesztőségbe. Búsan álltam a telefonhoz. Az egyetlen ötletem ez volt: Ha én most Rothschild volnék, azt telefonoznám Kozárnak, hogy tizezer forintot nyert, siessen hozzám, már én fölvettem. Ah! Honnan van az, hogy a szegény emberek mind olyan bőkezüek, a gazdag emberek meg olyan szükmarkuak?

E közben besietett a szobába a kantoni ifju és igy szólt:

– Pardon, tévedtem…

– Nos, nos? Tudja már, mennyit nyert Kozár?

– Nem tudom.

– Hát akkor miben tévedett?

– Azaz, tudom már, hogy nem nyert semmit.

– Semmit?

– Többet a semminél… Még ráfizet a sorsjegyre.

Elsápadtam. Valami titkos rokonszenv füzött már is ehhez az ismeretlen emberhez, a ki tegnap óta annyit reménykedett, annyi szép tervet csinált s a kit én most készülök a hetedik mennyországból lehuzni a sárga földre.

– Hogy fizethet valaki rá egy kihuzott sorsjegyre? Ezt nem értem.

– Akkor ön egyáltalán nem érti az 1870-ki magyar nyeremény-sorsjegyek természetét.

– Ezt csakugyan nem értem.

– Azonkivül nem érti a külömbséget a tényleges és a névleges érték közt.

– Ezt sem értem.

A kis kantoni ifju arcán mintha, könnyü bárányfelhőként, némi megvetést láttam volna átsuhanni, mely ennyit jelenthetett: És ez az ember irónak tartja magát. Nem törődtem vele. Sokkal nehezebb feladat várt rám: Kozár ur kiábránditása.

Egyszerre megszólalt a csengetyü. Ez Ujpest. A mint a kagylót a fülemhez tettem, tompa zuhogást hallottam. Teremtő atyám! A harmadik hordó sört csapolják!

– Halló!

– A szerkesztőség?

– Igen.

– Nos, nos? Uram, tűkön ülünk.

(Hogy lehet tűkön ülve két hordó sört meginni, sőt a harmadikat is megkezdeni? Ez az ujpestiek titka.)

– Hát kérem… a sorsjegye csakugyan nyert… Ez bizonyos…

– De mennyit? – orditott vagy nyolc-tiz férfihang.

– Azt maga a kiadóhivatal sem tudja. Saját szemeimmel láttam a sorsjegylistát.

– Lehetetlen. Uram, könyörüljön rajtam… Hah! Egy ötletem van… Uram, én a főnyereményt nyertem meg…

– Ugyan?

– Ön csak kiméletből titkolja el.

– Kiméletből? – mondám nem kis csodálkozással.

– No igen, mert tudja, hogy a hirtelen öröm öl.

– Az igaz.

– Mi igaz? – kiáltott Kozár reszkető hangon.

– Az az igaz, hogy a hirtelen öröm öl.

– Vagy ugy? Nem öl. Biztositom, hogy nem öl. Hiszen hónapok óta el vagyok készülve rá. Sőt ujjá fogok születni…

– Szivesen ujjá szülném önt, de igazán nem tudok semmit. Tessék a kereskedelmi bankhoz fordulni…

– Eh, hadd ott azt a frátert, – mondá egy sörizü hang, – gyere, itt hozza a Julcsa a héringet.

– Jó, – szólt ujra hozzám Kozár, – a bankhoz fogok menni, de ha sokat nyerek, önt is meghivom a torra. Kihez van szerencsém?…

– Köszönöm, nagyságos ur, én a szerkesztőségi szolga vagyok.

– Akkor nem, – kiáltott ridegen Kozár, – gondoltam mindjárt, (ezt társaihoz fordulva mondta), hogy nem intelligens ember, mert nem tudott fölvilágosítást adni… Hallja! (ez nekem szólt), csengessen le!

Két perc mulva ujra megszólalt a csengetyü. Odamentem: Kozár a kereskedelmi bankot kérte a központtól.

A BERGERÉK ZSÚRJA.

Zoltánmegye alispánjának az ostorhegyes lova megpókosodott, s az öreg lement a budapesti lóvásárra, mást venni. (Mert ha a vármegyében vett volna, ezzel elismerte volna, hogy másnak is vannak nálunk szép lovai; ezt pedig egy alispán nem teheti.) De mivel megyénk messze fekszik Budapesttől, engem is lehozott magával, hogy utközben ne unja magát. Tiszteletbeli aljegyző lévén, bármikor kimozdulhattam a megyei központból, a nélkül, hogy ez a restanciákat tetemesen emelte volna. Én, a mint csak tehettem, megszöktem Miska bácsitól, hogy elkalandozzam egy kicsit a városban.

Egy délután a nagykörutakon kószáltam, mikor rám köszönti valaki a jónapot.

A Berger-gyerek volt, az öreg répásnak a fia, a ki beült a vármegyénkben a Daróczi grófok terjedelmes birtokába, s Szentjóbi predikátummal nemességet is kapott hozzá; a mi annak idején sokaknak fájt nálunk, nemcsak annak a kutyának, melyet lenyúztak érte.

– Szervusz Pista! Mit csinálsz te Pesten? – szólt a kis Berger, miután kezet fogtunk.

– Segitettem az alispánnak lovat venni.

– Hát most hová mégy?

– Azt nézegetem, hogy a pesti asszonyoknak még mindig olyan formás lábuk van-e, mint jogászkoromban.

– Más dolgod nincs?

– Nincs nekem a világon semmi. Akár csak otthon ülnék a hivatalomban.

– Szeretnéd magadat ugy Isten igazában kiunatkozni?

– Sohse szoktam unatkozni, csak mikor Babarczy bácsi beszél a megyegyülésen.

– Szerencsés természeted van. E szerint velem jösz?

– Hová?

– Van nekem egy szép asszonynéném, annak a zsúrjára viszlek.

– Szép asszonyhoz? Oda mindig szivesen megyek; de nem vagyok ugy öltözködve.

– Mire valók a szabók?

Azzal a kis Berger intett egy arra robogó fiakkernek s pár perc mulva egy váci-utcai szabó elsőemeleti műtermében csinálta a toalettemet.

– Egészen szolidul fogunk öltözködni. Prince Albert Edward-kabát, fekete mellény, sötétszürke nadrág. Grünbaum ur, ezt a ruhát holnap reggel vissza fogja kapni, teljesen sértetlen állapotban.

Grünbaum ur földig hajolt. A kis Berger olyan vevő lehetett, a ki minden ruháját duplán szokta megfizetni.

Azután a borbélyhoz mentünk, hogy hozzon egy kicsit rendbe.

– Ha egészen comme il faut akarsz lenni, – szólt a kis Berger, – kék puderrel kenesd be az álladat. Most ez a divat a Széchenyi-tér és a Deák-tér közt.

Mikor ezzel is készen voltunk, Berger végigmustrált.

– Nagyszerü alak vagy. Szenzációs! Egyenesen szenzációs. A néném boldog lesz, hogy egy ilyen uj slág-ot, egy ilyen rasz-t beviszek a szalonjába. Tudod-e, hogy ott nagyon csinos leányok és igen veszedelmes menyecskék vannak?

Megpödörtem a bajuszomat, annak jeléül, hogy készülök a harcra.

– Most pedig jegyezd meg, hogy Burner Mór házába megyünk. Van neki ezenkivül még két háza, valamennyi háromemeletes, – egyiket a néném hozományaként kapta. A nénémet Fáninak hivják, – nagyon ordináré terézvárosi név. Az apámnak akkor még semmi izlése sem volt; tudod, akkor még csak kezdett gazdag ember lenni. Mindegy. Vigyázatlanul cselekedett. Tudnia kellett volna, hogy minden zsidó borjujában hordozza, nem a tábornagyi, hanem a milliomosi rojtot. Denique Fáni néném az idők folyamán átváltozott Tatjánává. El ne áruld, hogy tudod a Fánit, mert akkor halálosan meggyülöl. Pedig mindenki tudja. És ő is tudja, hogy mindenki tudja. De a Tatjána egy olyan konvencionális hazugság, a melybe belemennek. A többiről hallgatok. Burner, a sógorom, jóravaló ember és bankigazgató, – legutóbb a kukoricaringen ötvenezer forintot nyert. Mikor ezért a ringért őt rablóvezérnek neveztem, azt mondta, hogy én egy szentimentális szamár vagyok és maradjak a parasztjaim közt földet turni.

– Megállj csak, Feri, – vágtam közbe, – mi az a kukorica ring?

– Pajtás, azt néked hiába magyarázom, soha nem fogod megérteni. Arra születni kell.

– Valami inkorrekt dolog?

– Ménküt inkorrekt, – csak gazság.

– Most már csakugyan szeretném tudni, hogy mi az?

– Mi közöd hozzá? Te csak csináld a megyét, majd ha szükséges lesz, állj ki verekedni, mint az apád és eredj a kufsteini börtönbe, mint az apád.

– Szóval, mi maradjunk meg szegény bolondoknak, ti pedig okos gazdagok legyetek.

Berger Feri még egyet szippantott a cigarettájából, eldobta, aztán egészen komoly hangon igy szólt:

– Ez is igy lesz, pajtás, ha vagy össze nem keveredünk teljesen, vagy…

Elhallgatott. Rám nézett és igy folytatta:

– Az elsőre nagyon büszkék, a másodikra nagyon gyöngék vagytok… No, de ne politizáljunk… itt vagyunk.

A mint a cselédek lekapták rólunk a felső kabátunkat, igy szólt Feri:

– Gyere a sógorom szobájába, megigazitjuk a nyakkendőnket.

Egy folyosón mentünk végig. Egyszer csak nyilik egy ajtó és egy egészen egyszerüen öltözött fiatal lány toppant elénk.

– Szervusz Marcsa! – kiáltott Berger Feri.

– Feri, hát te Pesten vagy? Jaj, de kedves, hogy eljöttél a Fáni zsurjára.

– Pszt, szerencsétlen. Légy óvatos.

De ekkor már átölelve tartották és többször megcsókolták egymást.

– Hogy vagy, édes Marcsám?

– Képzeld, a szeplőim most már télen sem akarnak elmulni.

– Ugyan, egy ilyen csinos gyerek, mint te, mit törődik örökké a szeplőivel?… Pardon, Pista… Nézd Marcsa, hoztam nektek egy falusi embert… Pongrácz Pista, Zoltánmegye tiszteletbeli aljegyzője.

– Én pedig Marcsa vagyok, a Ferinek az édes huga.

És olyan ennivaló pukellit vágott, hogy szinte megremegett rajtam Grünbaum Prince-Albert-Edward kabátja.

– Hát te mit bujkálsz itt a folyosón, Marcsa? – folytatta Feri.

– A Borgeszné zongorázása elől menekültem, Massenet uj operájának a nyitányát kell neki eljátszani mindenáron.

– Be akarja bizonyitani, hogy ő egy lófejjel megelőz mindig bennünket.

– Süsse meg a Masennetját, egy unalmas fráter… Szereti maga Massenet-t? – fordult hozzám Marcsa.

– Nem ösmerem, – feleltem egész nyugodtan.

– Boldog ember! A zongoramesternémnek Massenet a marottja. Még sirba visz vele.

Feri bizonyosan azt hitte, hogy roppant zavarban vagyok, mert közbe vágott:

– Ne pocsékoljuk az időt. Eredj be Marcsa és mondd meg Tatjánának, hogy berukkoltam.

– Itt maradsz vacsorára is? Ugyan maradj itt Feri, no ugy-e itt maradsz?

– Majd bolond vagyok. Egy óra mulva ugy szököm innen Pistával, mint a pinty.

Mikor a szalonba léptünk, már egészen más volt a programon. Egy sápadt, értelmes arcu fiatalember bécsi kuplékat énekelt, általános derültség közt.

– Pongrácz Pista jóbarátom, Zoltánvármegye tiszteletbeli aljegyzője, – mutatott be Feri egy nagyon elegáns, olajbarna bőrü asszonynak, a ki látszólag semmivel sem törődve dőlt hátra egy karosszékben, de szemei folyton ide-oda cikáztak és mindent, a mi a teremben történt, éles figyelemmel kisértek.

Mélyen meghajtottam magamat.

– A hugom! – folytatta a bemutatást Feri.

Három fiatalember ült a szép asszony háta mögött, a kik szintén fölálltak.

– Pongrácz, – vágtam oda nekik röviden.

Ők ugyanoly tempóban vágtak vissza három nevet és helyet foglaltunk.

– Szereti ezeket a Kvasztl-imitációkat? – kérdezte Tatjána.

– Miket kérem?

– A mit Pollák most énekel. Pompásan csinálja. Mintha csak Kvasztlt magát látnám magam előtt… Mit hallott, Várai, Kvasztlról? (fordult az egyik fiatalemberhez). Igaz, hogy összeveszett Ronacherrel és ott hagyta?

– Nem hagyhatja ott még április elsejéig. Akkor a Raymund-szinházhoz megy – felelt Várai.

– Csak nem akarja ott a Da legst dich nieder-t énekelni? – szólt egy másik fiatalember a három közül.

– Eigentlich ő operetténekes volt, – szólt Tatjána, – jó estét Pártay!

Fölkeltem és odalöktem egy tompa „Pongrácz”-ot ennek a Pártaynak.

– A Ferinek jóbarátja, Zoltán vármegyéből.

– Ahán, a hires kurucok vármegyéjéből? Tudom, prüszköltek a röpiratomtól.

– Miféle röpirattól?

– A mely most négy hete jelent meg. Cime: Az alkotmány ugynevezett sáncai és az ósdi vármegyerendszer reformjáról van benne szó.

– Őszintén szólva, mi azt sem hallottuk a vármegyénkben, hogy ez a röpirat megjelent. Prüszkölni pedig csak egy ember szokott: az öreg Babarczy András; ez is tubáktól.

– Hát olyan keveset olvasnak maguknál? – szólt Pártay élesen.

– Eleget olvasnak, de megválogatják, hogy mit olvassanak.

A hátam mögött megszólalt Berger Feri:

– Azt hiszed, hogy mi falusiak vakon beveszünk minden limlomot, a mit ti itt Pesten kinyomtattok? Tartsátok meg magatoknak a ti kávéházi bölcseségeteket. A pesti kávéházakból akarjátok reformálni és kormányozni az országot?

Ezzel megfogott és arrább vonszolt.

– Ki ez a fráter? – kérdém.

– Most megint olyant fogok mondani, a mit nem értesz: ez egy smok.

– Smok? Mi az?

– Smok egy olyan szamár, a kinek zseniális allürjei vannak; vagy egy olyan zseni, a ki szamárságokat követ el.

– Most még kevésbbé értem.

– Nem is lehet róla helyes definiciót csinálni, mert a smok ezerféle; lehet komikus és lehet tragikus alak is. Ez a Pártay egy tipikus pesti találmány: ugynevezett kávéházi oszlop. Van itt egész rakás ember, a kit a kávéházak tettek nagyemberré. Legtöbbnyire stréber fiatal fiskálisok, a kik azt hiszik, hogy az ő kávéházi társaságuk az egész országot jelenti. Sok ostoba, fölösleges törvény alatt nyögünk mi odakint, falun, pajtás, a mit ezeknek a nagyszáju frátereknek a nyomása alatt hoztak; mert persze ezek mindig itt piszkálnak a kormány orra alatt, mi pedig hallgatunk és dolgozunk a hegyeink közt. Az ujságoknál is vannak barátaik, igy aztán nyomulnak előre, honatyának, városatyának, bankdirektornak. Véresszáju néptribunból átvedlenek szenvedélyes mamelukká s beszédeikben nagyon szeretik meggyőződéseiket hangsulyozni: mert ez sohse volt bennük. Csitt! A költő…

Egy cingár legényke kezdett szavalni. Megálltunk a szalon ajtajában és hallgattuk. Marcsa kisasszony is bedugta a fejét a szomszéd szobából.

– Te Marcsa, – szólt Feri, – ugy-e magyarul szaval ez az ember?

– Persze. Hát nem hallod?

– Hallani hallom, de nem értem.

– Óh te falusi paraszt, de el vagy maradva. Hisz ez Hollófy, a dekadens.

– Persze, nem ismertem rá. Verset szaval, vagy prózát?

– Csacsi. Persze hogy verset.

– Akkor én szörnyen elbutulhattam falun, mert istenemre mondom, egy értelmes mondatot nem tudok fölfedezni benne. Hát te érted, Pista?

– Nem én.

– No, megnyugtat az, hogy legalább a Marcsa érti.

– Ne gorombáskodj, Feri. Én épp oly keveset értek belőle, mint te.

– Ennek az élvezésére, ugy látszik, egy hatodik érzék kell, mely mi belőlünk hiányzik.

A dekadens szimbolista befejezte költeményét, melyet zajos taps fogadott.

– Mit szól hozzá, Berger? – kérdezte egy nagyon kokettnek látszó asszony, a ki ott állt mellettünk.

– Gyönyörü lehet, de én egy árva hangot nem értettem belőle.

– Azt maga csak ugy beképzeli magának, – nevetett az asszony, villogó fehér fogsorait mutatva.

– Nagyságos asszonyom, – felelt Feri, – az én poétám Petőfi. Ezt mindenki érti, mindenki élvezi.

– Na freilich, Petőfi; hisz nem mondom, hogy nem; Petőfi hors concours van.

– Szereti maga Petőfit, Berger? – kérdé egy kis csitri lány, a ki arra ment és fölkapta a Petőfi nevet.

– Ugyan Zsenka, maga mint okos lány, hogy kérdezhet ilyent. Hát lehet Petőfit nem szeretni? – Imádom és kivülről tudom az egészet.

– Tisztitsuk meg a levegőt, – mormogá Feri a fülembe.

Odaült a zongorához és egypár sötét, de erős akkord után elkezdte lassan, mintegy magának mondani: Még nyilnak a völgyben a kerti virágok. Még zöldel a nyárfa az ablak előtt. Magam is meghatottan hallgattam a csodaszép költeményt, Marcsa pedig ujjongott mellettem. Lassanként az egész teremben csend lett s mindenki a versre figyelt. Végül persze zugó taps volt, a mi azonban nem Petőfi Sándornak, hanem Berger Ferinek szólt.

De legjobban lelkesült Gelb Miksa, a dúsgazdag terménykereskedő.

– Gratulálom magát, öcsém, nem is tudtam, hogy verseket csinál. Persze, falun ráér az ember.

A szimbolista dekadens költő ama nézetének adott kifejezést, hogy a nemzeti elem hátrányára van egy költőnek. A boldogtalan ezt éppen a kis Marcsának mondta, a ki viszont sietett kijelenteni neki, hogy Petőfi után a többi költőnek egyáltalán nincs létjogosultsága.

– Gyere Feri… jőjjön Pongrácz, – szólt Marcsa, – jőjjenek az én szobámba. Ezért a Petőfiért pompás teát adok maguknak.

…A Marcsa szép fehér, kedves, leányos szobájában töltöttük el a zsúr hátralevő részét…

AZ ÖRÖK VÁNKOS.

A márciusi napok tavaszi langyossága annyira ellustitott, hogy ezt a történetet kénytelen vagyok egy jóbarátommal elbeszéltetni.

*

Ezelőtt pár hónappal Székesfehérvárra utaztam, – igy kezdé emlitett jóbarátom, a ki szives volt helyettem az elbeszélés fáradságát magára venni. – Székesfehérvárra utazni nem nagy dolog, nem kell hozzá semmi előkészület. Nem is tettem előkészületeket, csak egy bundát vittem magammal. A vonat korán reggel indulván, nagyon álmos voltam, a minek az volt a következménye, hogy Promontornál végigfeküdtem a kupé egyik felén és édesdeden elaludtam.

Életemnek ezt az alvását bántam meg legjobban.

Elfelejtettem megmondani, hogy kivülem még egy ember ült a kupében. De milyen ember! Legkevesebb négy tokája volt. Egyre szuszogott és fujtatott, s miközben a mezőkön csillogó havon legeltette tekintetét, homlokáról a verejtéket törölgette. Ilyen kövér embert még pénzért sem láttam soha.

Ez a kövér ember volt életem megrontója.

Nem mintha megszöktette volna a feleségemet.

Nem is mintha egy égő szinházból kimentette volna az anyósomat.

Hanem…

De ezt még nem árulhatom el, mert a történetet irodalmi szabályok szerint jól meg kell komponálnom, tekintettel arra a kitünő iróra, a ki helyett ezt a históriát elmondani szerencsém van.

Mint mondám, Promontornál elaludtam s lehunyódó szemeim még egy bucsupillantást vetettek a négytokás utitársra, a ki viszont irigyen tekintett vékony lábszáraimra.

Martonvásáron hirtelen metsző hidegre ébredek. Ugy hasogatta a lábamat, mintha éles késsel vágtak volna bele.

Felugrom. A hájas ur kinyitotta és egészen leeresztette az egyik ablakot.

– Megőrült? – kiáltám dühösen.

Ő szó nélkül a vasuti szabályzatok kivonatára mutatott, mely a falon függött. A kivonat egyik pontja igy szólt:

Ha az utasoknak csak egyike is kivánja, féloldalon az ablakot le kell ereszteni.

– De nem decemberben! – üvöltém és fölrántottam az ablakot.

A hájas szomoruan nézett rám.

– Ön tehát azt akarja, hogy megfulladjak?

– Nem én. Én csak azt akarom, hogy ne fagyjak meg. Máris oda vagyok. A csúz beállt a tagjaimba.

– Csúzzal ön elélhet száz esztendeig, mig engem minden percben a guta fenyeget.

– Csúzzal élni száz esztendeig? Köszönöm. Inkább csúz nélkül üssön meg a guta azonnal.

– Ön ugy beszél a gutáról, mintha az valami tréfás alak volna, a ki ha megüti az embert, vissza lehet ütni.

– Ön pedig ugy fogja föl a csúzt, mintha az egy kebelbarátunk volna, a ki mindennap meglátogat, órákig elidőzik és piketiroz velünk… Juj!

Lábamhoz kaptam: ott piketirozott már a csúz.

*

Nem vagyok iró s igy nem tudom, hogy a mit eddig elmondtam, elég-e bevezetésnek? Ha nem volna elég, sajnálom, de többel nem szolgálhatok. Mert magára a történetre kell áttérnem.

Ez a csúz juttatott engem a vöröskereszt-kórházba.

Oly vidám, kedves és egészséges ispotály ez, hogy ha megengednék, én mindig ott laknám.

De európai szokás, hogy a kórházakat teletömik betegekkel s igy a szegény egészségeseknek (a kik pedig föl tudnák virágoztatni a kórházakat) nem jut hely.

Elfoglaltam egy elsőosztályu szobát s az orvossal és az ápolónővel együtt minden figyelmemet csúzomnak szenteltem, mely az egész napot, sőt néha az egész éjszakát is velem töltötte, – akár csak egy szerető hitves, a ki (mint a regényekben olvassuk) önfeláldozólag ápolja az urát.

Egy napon az ápolónő egy gyönyörü szépen himzett kis vánkossal állit be hozzám.

– Mit szól hozzá a nagyságos ur? – kérdé.

– Remek.

– Parancsolja?

– Hogyan? Eladó?

– Nem, de kisorsolom. Egy szám csak husz krajcár.

– Szivesen. Adjon öt számot.

Az ápolónő adott öt számot és tova lejtett. Az összes szobákat sorba járta. Mindenütt hagyott öt számot, vagy három számot, vagy egy számot, – a szerint, hogy nagyságos urnak, vagy tekintetes urnak, vagy uraságodnak szólitotta a beteget.

Husz forintocskát raktunk a vánkoskára, a miből mindenki sejtheti, hogy száz szám közül folyt a sorsolás. Megnyerte egy elsőosztályu beteg, a ki tiz szám erejéig bocsátkozott kockázatba. (Ez méltóságos ur volt.)

Másnap beállitott hozzám megint egy ápolónő. Méltóságos urnak szólitott és én rosszat sejtettem.

– No, mi baj, Zsadákné?

– Ha a méltóságos ur megint lutrizni akarna?

– Mit sorsolnak ki?

– Vánkost.

– Már megint?

– Kérem, ugyanazt a vánkost, a melyet tegnap Gráczay méltósága megnyert.

– Lehetetlen.

– De igen. A méltósága oda ajándékozta nekem, de mivel az a remek darab nem egy ilyen szegény asszonynak való, az uraknak pedig szörnyen fáj rá a foguk, hát elhatároztam, hogy én is kisorsolom.

– Derék. Adjon öt számot.

– Igenis, nagyságos ur. (Denique öt számért csak ez a cimzés járt.)

Az volt a szerencsétlenségünk, hogy megint egy előkelő beteg nyerte meg, a ki természetesen nem engedte magát lefőzni Gráczay által, hanem odaadta – egy harmadik ápolónőnek.

Negyednap ismét meg kellett vennem öt számot! A vánkos kezdett előttünk félelmes alakká növekedni. Egy zsarnok, egy szivtelen császár, a ki mindennap behajt rajtunk husz forint adót, melyet meg kell fizetnünk. Az ápolónők meg kezdték ugy tekinteni a szépen himzett vánkost, mint egy gazdag jószivü nagybácsit, a ki szegény hugait csendesen és bőkezüen segélyezi.

Utáltuk, gyülöltük ezt a szivtelen bálványt, mely ennyi áldozatot kiván, az ápolónők meg becézgették, mint egy kis gyermeket. Még éjjel is fölkeltek hozzá, megnézni, nincs-e valami baja, nincs-e valamire szüksége?

Végre megnyertem én. Előkelő beteg voltam: csúzom volt és első osztályon feküdtem. De a közjóért föl kellett magamat áldozni. A zsarnoknak el kell pusztulnia.

Miközben mindenki azt leste, hogy melyik ápolónőnek fogom ajándékozni, az öreg Borbolyáné (a ki a szobámat takaritotta) jött a rémhirrel, hogy a vánkosból két nagy tenyérnyi darab ki van égve. Egy eldobott égő gyujtószál következtében.

Külsőleg dühöngtem, de belsőleg örültem. Épp ugy társaim, a kik ha szerző-t kiabáltak volna, kénytelen lettem volna meghajtani magamat.

Az ápolónők lenéztek és megvetettek. Szerencsére csúzom elhagyott és én is elhagytam a kórházat.

*

Birom barátom igéretét, hogy máskor is el fog mondani helyettem apró történeteket.

A MI EBÉDÜNK.

Évek hosszu során át szerzett tapasztalatok megtanitották a feleségemet arra, hogy a szalmaözvegységre jutott férj veszedelmesebb, mint egy elsőéves jogászságba beleszabadult gimnázista. Nem az ütött szeget a fejébe, hogy a nyári hónapok alatt én viseltem a főváros legfehérebb flanelruháját, legvörösebb cipőit, legsárgább szalmakalapját és legkalotaszegibb mellényét, hanem az, hogy az államháztartásnak télen rendesen müködő gépezete nyáron mindig erős zökkenéseknek volt kitéve, s pénzügyi állapotaim kezdtek Törökországéihoz hasonlitani. Feleségem e zilált viszonyokat annak tulajdonitotta, hogy a pesti kocsmaélet nagyon drága, s én természetesen megerősitettem őt ebben a véleményében, mely, mellesleg mondva, romlatlanságának legékesebben szóló bizonyitéka. Azonkivül a nyári szezon alatt nőmhöz intézett leveleimben gyakran, igen vigyázatlanul, lesujtólag nyilatkoztam a vendéglői kosztról, mely a családapák minden betegségének egyetlen oka. A legrövidebb levelezőlapomon is jutott hely a kocsmai konyha összemorzsolására, s a házi kosztnak magasztalására. Ezzel pusztán nőmnek akartam örömet szerezni, a mi jószivüségemet bizonyitja.

De a levelek, melyek egypár nyár alatt csinos halmazzá növekedtek s halálom után, ha nőmtől a muzeum borsos áron megvásárolja, irodalmi müködésem szennyfoltját fogják alkotni, ismétlem, leveleim nőmben egy szörnyü gondolatot érleltek meg. Még mielőtt a zöldbe vonultak volna, nőm igy szólt hozzám:

– Ugy-e, váratlan öröm megöli az embert?

– Nagyon ritkán.

– De már előfordult, ugye?

– Nagyon sokszor.

– Nos, éppen ezért előkészitem: magát nagy öröm fogja érni.

– Ugyan! Micsoda?

– Azt nem árulhatom el. Majd pár nap mulva mindent megtud.

Megvallom, hogy nem is sejtettem, hogy micsoda meglepetés vár rám. Az asszony leginkább negativ örömökben szokta részesiteni az urát. Például, hogy száz forintos ruha helyett nyolcvan forintosat csináltat. Nem voltam valami nagyon kellemes dologra elkészülve.

Pár napig türelmesen várakoztam. Végre a feleségem elvesztette a türelmét.

– Maga nem is kiváncsi a meglepetésre?

– De kiváncsi vagyok, hanem rösteltem szólni. Azt hittem, elfelejtkezett már róla.

– A világért se. Csak nem volt eddig biztos?

– S ma már az?

– Az.

– Nos, tehát halljuk.

A feleségem átkarolt gömbölyü két karjával. A kékpettyes fehér ruha szárai visszahulltak a vállára. Rettentően megijedtem: ez az öröm valami nagy csapás lesz rám nézve.

– Megkapja Verát a nyárra.

– Micsodát?

– Verát. Nem emlékszik az öreg Verára?

– Hogyne emlékezném.

Ez a Vera egy régi családi butor volt. Apámat térdein ringatta. Engem nem, mert akkor térdei már nagyon gyengék voltak. Hajdanában a leghiresebb szakácsné volt a tul a dunai vármegyékben s az uri familiák kölcsön szokták adni egymásnak, nagy ünnepi ebédek alkalmára. Öt vármegye nemes családainak ösmerte a történetét, – már mint azokat a történeteket, melyeket a tüzhely körül és a cselédszobákban szoktak tárgyalni. Nagyapámnál kezdte, apámnál öregedett meg, nálam lett hivatva főnixként hamvaiból ujra föltámadni, ezt azonban nem cselekedte meg. De minden esztendőben feljött házamhoz két-három hónapra, a gyerekek mellé s örökké veszekedett a pesti szakácsnéval, a kinél mindent jobban akart tudni. A kitünő szakácsné-hire megmaradt. Ez mint egy babona füződött hozzá.

– Minek jön fel a Vera? Takaritani?

– Ez semmi. Ezért nem volna érdemes felhozatni. Főzni fog, s maga itthon ebédel és vacsorál. No, ugy-e kedves meglepetés?

Az asszony oly édesen nézett rám, hogy megcsókoltam s kijelentettem, hogy el vagyok ragadtatva.

– No most meg fognak szünni a maga örökös nyári panaszai. Megszabadult attól az utálatos kocsmai koszttól.

(Minek is panaszkodtam annyit!)

A dolog meglehetősen lesujtott. Nem születtem remetének, borzaszt a gondolat, hogy egyedül ebédeljek s iszonyodom attól, hogy este is ott üljek az üres lakásban és néma szomorusággal várjam az ételt, holott vig vacsoráló kompániám van a kocsmában. De természetesen nem szólhattam egy szót sem. Nem ronthattam el az asszony örömét, a ki rengeteg megspórolásokról álmodozott.

Miután a molypor és naftalin bevonultak abba a lakásba, melyből családom kivonult, Vera asszony is megkezdte uralkodását. Megjegyzendő, hogy én nem osztozom az asszonyok felfogásában a molyporra vonatkozólag. Az asszonyok azt hiszik, hogy mivel az ember majd felfordul e portól, a sokkal gyöngébb moly bizonyosan felfordul. Nagy tévedés. A moly sokkal vigabban érzi magát ilyenkor nyáron s csak a boldogtalan szalmaözvegy szenved. De ez nem tartozik ide.

Vera asszony leereszkedőleg viselkedett velem szemben. Éreztette, hogy ő van hivatva az elromlott, elfajult, romlásnak indult fővárosi konyhát regenerálni, háztartásomban az egyensulyt helyreállitani, gyomorhurutomat, melylyel a kocsmai koszt fenyeget, elodázni az emberi kor legvégső határáig s engem nyárra is teljesen boldoggá tenni, oly boldoggá, hogy minden ember vad irigységgel tekintsen rám. E nagy küldetés annyira elfoglalta, hogy a mellékes dolgokra nem maradt semmi ideje se. Ezért nekem meg kellett fogadnom a házmestert, hogy a tüzelő fát a pincéből felhordja. Meg kellett fogadnom a házmesternét, hogy a piacra Vera néni helyett eljárjon, és szerződtetnem kellett egy kis leányt, a ki takaritson rám és az edényeket elmosogassa.

Mindezekért jutalmul ettem olyan ételeket, melyek után apáink a nyelvüket csettentgethették, de mi az orrunkat fintorgathatjuk. Az izlés nagyot változott negyven év óta. Más ruhákat viselünk és más ételeket eszünk. Vera asszony ezt nem tudta. Egy hétig huztam az ő nagy hirnevének igáját. Soha életemben annyi pénzt nem költöttem evésre, mint az idő alatt. Mindig az ő legkedvesebb ételeit főzte. Háromszor egy héten sonkás tésztát ettünk. Husz emberre főzött mindennap. A nagyszabásu müködéshez volt hozzászokva. Ha rászóltam és az ételt megkevesbitette, akkor legalább sót tett belé husz személyre szólót.

Egy hét mulva ismét kocsmában éltem és ő magának főzött… a feleségem pedig nyugodtan élt a zöldben, abban a boldog hitben, hogy az én nyaramat boldoggá tette.

A ZSIRÁF.

A mennyire gyülöltem mindig a hangyát, annyi részvéttel viseltettem örökké a zsiráf iránt.

A hangyát gyülöltem, mert a róla elnevezett szorgalom én bennem nem volt meg, s ezt nekem folytonosan a szememre vetették.

Vagy hangyának születik az ember, vagy embernek. Ha hangyának születik, kénytelen szorgalmasnak lenni, mert igy alkotta őt a teremtő. Ha pedig embernek születik, az ugynevezett szabad akaratnál fogva joga van választani a szorgalom és a lustálkodás közt.

Én a lustálkodást választottam. Mindenki elvégre nem lehet szorgalmas. Hisz a világ megbolondulna az őrületes sürgés-forgásban.

A zsiráf iránt való részvétem onnan ered, hogy én az ő nyakbeli hosszuságát rendellenes állapotnak, betegségnek, valami balesetnek tulajdonitottam.

Hiába mondták tanáraim, hogy ez a természet bölcs rendeléséből van igy. Mert a zsiráf tágabb hazájában, vagyis Afrikában, óriási fák vannak, s ő nem tudná lelegelni a fák leveleit, ha nem nyulna oly magasra a feje.

Hiába mondták, mert én igen jól tudtam, hogy Afrikában vannak földön csuszó krokodilusok is, melyek nem élhetnek meg a magas fák leveleiből s élelmüket kénytelenek olyan helyen keresni, mely legföljebb egy láb magasan van a föld szine fölött. Tehát a zsiráf is komótosan megélhetne Afrikában, ha rövidebb volna is a nyaka.

Szóval, bármit meséltek is erről a nemes állatról, rokonszenvemet és részvétemet nem tudták megingatni.

A mig kacagva néztem a majmokat, közömbösen a medvéket és csodálattal az oroszlánokat: egy könnyet morzsoltam szét mindig a szememben, mikor a zsiráf lakása előtt elhaladtam.

Ott állt a szegény, bután tartván az ég felé kellemetlen nyakát és látszólag a fákon ugráló verebek felé pislogva. Pedig mit érdekelték őt ezek a szárnyas állatok?

Egyszer, mikor a szegény árva előtt megálltam, észrevettem, hogy nagyot sóhajt és a magasságból széditő sebességgel egy csomó könny pereg alá.

Fölfogtam a kalapomba és megnéztem e könnyeket: a bánat könnyei voltak. Meghatva néztem rá.

– Zsiráf ur, ön szenved? – kérdém.

– Parancsol? – szólt ő, lehajolást markirozva.

Fölálltam a keritésre.

– Ön sir?

– Ugy van, uram.

– Mi bántja? Szeretne visszatérni pálmaerdős hazájába?

– Óh, nem. Nálunk, zsiráfoknál, a hazaszeretet nem fejlődhetett ki, mert a nyak tulságosan erős fejlődése elnyomta.

– Hát akkor mi a baja?

A zsiráf szemérmesen mosolygott,

– Nem tudom, hogy őszintén nyilatkozhatom-e? – kérdé.

– A legőszintébben. A legnagyobb zsiráfbarátok egyike áll ön alatt.

– Akkor beszélek. Képzelje, én szerencsétlenül szeretek.

– Ugyan kit?

– Péter nevü őrnek a leányát.

– Megbolondult?

– Körülbelül.

– Egy zsiráf egy lányt! Hallatlan.

– Nem olyan hallatlan, mint ön gondolja, – szólt kissé ingerülten a zsiráf, – hát a kutya mennyi szereti a gazdáját, de még az oroszlán is gyöngéd érzelmekkel viseltetik az idomitója iránt. Hát még a zsiráf, melybe a természet csupa ártatlan, szolid érzelmeket oltott. Én fent a magasban, a friss levegőn nevelkedem. Legtisztábban kapom a nap sugarait. Közelről hallom a madarak dalát, távol állok minden földi szennytől s emelt fővel mondhatom, hogy gondolkodásom fenkölt és érzelmeim magasztosak.

– Kedves zsiráf barátom, maga nagyon szerelmes lehet, hogy ilyen szépen tud szavalni.

Búsan le akarta horgasztani a fejét, de nem tudta.

– És ő nem szereti önt viszont? – folytatám.

– Nyájasan bánik velem, etet, megsimogat…

– Hát akkor mit búsul? Hisz el ugy sem veheti, mert ez nagyon vegyes házasság volna.

– Más bajom van nekem.

– Mi?

– A látásom erősen kezd gyöngülni és a földi tárgyak lassanként eltünnek szemeim elől. Már a virágokat nem látom, önről sem tudom kivenni, hogy milyenek a vonásai. És igy lassankint őt is el fogom vesziteni… Nem fogom többé látni és akkor mit ér az élet!

Megsajnáltam és közbenjárásomra egy szép pápaszemet adott neki az igazgatóság a nevenapjára. Mikor a pápaszemet ráillesztették, ösmerkedtem meg Terkával, a zsiráf ideáljával. Kövér, gömbölyü, tizenhatéves kis portéka volt, tizenkét darab szeplővel az arcán. Csakis egy szemeit magasan viselő állat szerethetett bele. Vagy a zsiráfot talán a rokonfoltok bájolták el? A nagy barom lefeküdt a földre, s Terka szeplőire szuszogott.

Pokoli gondolat támadt bennem. Megragadtam Terka kacsóját és megcsókoltam. A következő percben a zsiráf ugy fellökött, hogy vagy hat lépésre gurultam. Terka megijedt, a zsiráf a markába nevetett. Sietve visszagurultam és a zsiráfot teljes erőmből nyakonütöttem. Ily élvezettel még sohse ütöttem nyakon senkit. Ilyen nyakat ütni!

A zsiráf dühösen nézett rám.

– Kvittek vagyunk, – kiáltá.

– Soha! – feleltem vissza, – ön párbajképtelen, mert nem vehet elégtételt.

– Ön gyáva, mert megüt egy zsiráfot, a kiről tudja, hogy az állatkert szigoru szabályai szerint nem párbajozhat.

– Ön foltos nyakorján! – orditám rekedt dühvel.

A zsiráf összes fekete foltjai elsápadtak.

– Mi… mi… micsoda? – hebegé.

– Foltos nyakorján, – kiáltám diadalittasan.

– Foltos nyakorján, – rebegte Terka, – ejnye be csunya név. Mit tesz az?

– Az a zsiráfnak hivatalos magyar neve.

– Ez aljas rágalom, – szólt a zsiráf, – én zsiráf vagyok, punktum.

– Igen, ön zsiráf Olaszországban, zsiráf Franciaországban, sőt zsiráf Angliában is, de Magyarországon ön mint foltos nyakorján szerepel; igy van becikkelyezve, igy tanitják az iskolákban, váltóit csak erre az aláirásra fogadják el.

– Nem hiszem.

Nyugodtan elővettem Papp János Állattanát, melyet mint állatkerti törzsvendég mindig magammal hordozok és átadtam Terkának.

– Itéljen a kisasszony, – szóltam hidegen.

Terka kezébe vette a könyvet.

– Ugy van. Ön foltos nyakorján. Pfuj! Micsoda név. Többet rá sem nézek erre az utálatos állatra.

– Nem olyan csunya név az, – szólt megtört hangon a zsiráf, – hisz hasonlit az Adorjánhoz, ez pedig csak szép.

– Az Adorján szép. A foltos Adorján már csunya. De a foltos nyakorján!… Ez már irtóztató.

Karomat ajánlottam Terkának és gunyos mosollyal távoztunk. E percben a kicsikének már csak tiz szeplője volt… Hm, hm… nem is festett már olyan rosszul.

Harmadnap nagy zivatar volt. Az állatkert alapszabályai szerint ilyenkor a magasabb állatoknak a földre kell feküdniök. A foltos nyakorján, épp ellenkezőleg, kirohant a kertbe, föltartotta a fejét, s a mennykő természetesen beleütött.

Ez lett a vége.

A KERESZT ÉS ÜGYNÖKE.
Egy haszontalan ember elbeszélése.

Bevallom, hogy egyizben, nem is olyan régen, közeli összeköttetésbe jutottam a kereszténység ügyével.

És bevallom azt is, hogy ekkor a kereszténység ügyét csufosan cserben hagytam.

Elmondom őszintén, nehogy más ugy mondja el, hogy rám kedvezőtlen fényt vessen.

Egy éjjel a Nirváná-hoz cimzett dekadens kávéházban ültem s rosztopsint ittam az első magyar általános baráti érzelmeinkről biztositott hölgyzenekar zenéjéhez. A rosztopsint azért ittam, mert elvem: komisz pálinka a kifogástalan zenéhez. Csakhamar azonban észrevettem, hogy a zene is rossz s azonnal áttértem a benediktinerre, mert elvem: kifogástalan pálinka a komisz zenéhez. Később a zene rosszasága oly hallatlan mérveket öltött, hogy át kellett térnem a legfinomabb francia cognacra, mert elvem: legkifogástalanabb ital a legkifogásolhatóbb zenéhez.

Önök csodálkozni fognak, hogy egy ember, a ki ennyire tele van elvekkel, egy dekadens kávéházban tölti éjszakájának nyugalomra szánt óráit. Erre én röviden csak azt felelem: kötelességemnek tartottam a Nirváná-t támogatni, mert a tulajdonosa fiatalabb korában váltóhamisitásért be volt csukva, én pedig rendes tagja vagyok a Megtért Bünösöket Segélyző Egyesületnek, s az alapszabályaink értelmében a megjavult kávésokat kell támogatnom, nem pedig azokat, a kik mindig becsületesek voltak. Másodszor: mit érnek az elvek, ha az ember alszik velök? S azért ha valaki annyira az elvek embere, mint én, kötelessége inkább akármilyen aljas helyen ébren lenni, mint otthon aludni.

Miután igy tisztán állok a külvilág vizsga tekintete előtt, visszatérhetek a Nirváná-hoz.

A Nirváná-ban kevés vendég volt. De a kevesek közt nagyon föltünt egy göndör szakállu ur, a ki tört németséggel folyton sört rendelt. Rosszul beszél németül! Ez nem lehet budapesti ember. Figyelemmel kezdtem kisérni. Nemcsak őt, hanem a rávonatkozó dolgokat is. A rávonatkozó dolgok közé elsősorban a sör tartozott. És ekkor észrevettem, hogy valahányszor egy tele üveget tesznek eléje, ugyanakkor egy üreset is állitanak melléje. A számitás egyszerü: a ki oly gyors egymásutánban rendeli a sört, az be fog csipni. A ki becsip, az nem tudja, hány üveg sört rendelt. S a ki nem tudja, hogy hány üveg sört rendelt, az megérdemli, hogy husz helyett ötvenet fizessen.

Az idegen nem vette észre a manipulációt, mert a hölgyzenekar tagjait nézegette. Egyszerre megszólalt:

– Fizetek.

Azonnal ott termett az első pincér.

– Ötven üveg sör.

– Nem lehet, – szólt az idegen határozottan.

– Tessék megszámlálni az asztalon álló üvegeket.

– Nem számlálom, tudom, hogy csak husz üveg volt. Ha ötven üveget ittam volna, holtrészeg volnék.

Ekkor a tulajdonos is beleavatkozott.

– Engedelmet kérek, a ki husz üveg sör után józan marad, az nyugodtan ihatik száz üveggel is, sohse csip be.

– Legyen nyugodt, sokszor voltam részeg életemben, – mondá az idegen önérzettel, – s jól tudom, hogy mennyit birok el.

– Szóval, nem akar fizetni.

– Ne is fizessen, mert tényleg csak husz üveggel ivott, – avatkoztam bele a vitatkozásba, – ez gazság, az idegeneket igy fosztogatni.

– Nekem meri ezt mondani, – kiáltott a kávés, – a ki becsületes szülék gyermeke vagyok?

– Ezt az ön gyermekei nem fogják elmondhatni, – vágtam vissza mérgesen.

– Ki vele! – orditották a pincérek s a távolban fölmerült egy óriási tüzlegény, a ki csak nagy viharok alkalmával szokta a konyhát elhagyni.

Az idegen, a ki tudta, hogy az ő jogaiért küzdök, azonnal mellém állt s oroszlán-bátorsággal küzdöttünk. Előre láttam azonban, hogy meg kell elégednünk az erkölcsi győzelemmel, mert irtóztatóan ki fognak dobni. Csakugyan hallottam is már, hogy nyilik az ajtó s a következő percben elkezdtünk röpülni. Mennyi ideig röpültünk s milyen ivet irtunk le, nem tudom, de a nyájas olvasó megitélheti abból, hogy utközben a következő párbeszéd fejlődött ki köztünk:

– Ön derék ember, köszönöm, – szólt az idegen s melegen megszoritotta a kezemet.

– Óh kérem, nincs mit, én csak kötelességemet teljesitettem.

– Ön emellett remekül verekszik.

– Erő, hál’isten, van bennem.

– Hajlandó a kereszténység ügyéért verekedni?

– Szivesen.

Akkor zsupsz! földet értünk, s a sárban elterültünk. Levegőben kötött egyezségünket a szárazföldön is megujitottuk egy erőteljes kézszoritással. Én ugy értettem az egyezséget, hogy menjünk vissza a kávéházba és verjük ki onnan tisztelt izraelita polgártársainkat, s akkor sült ki, hogy ő görög ügynök és szabadcsapatot szervez a kereszténység ügye, vagyis Görögország védelmére.

– Ön tehát görög? – kérdém.

– Az. A nevem Mikromegalosz.

– Örvendek. Magam is négy évig tanultam görögül, de csak ez az egy szó maradt az emlékezetemben: aoristos. Erről se tudom, mit jelent.

– Ön tehát beáll a légióba?

– Be. De egy jó tanácsot adok. Ha már engem szerződtetett, a kit kidobtak, szerződtesse azokat is, a kik kidobtak, hisz azok föltétlenül erősebbek, mint mi.

– Igaza van. Menjünk vissza a kávéházba.

– Azt nem teszem. Mert akkor még behajtanák rajtam a megivott pálinka árát.

– Micsoda barbár ország! – kiáltott Mikromegalosz, – nálunk Görögországban az ország alaptörvényei közt van, hogy a kit kávéházból kidobtak, az iránt a kávés többé semmi követelést nem támaszthat. Pedig a tüzlegényt föltétlenül szeretném elcsalni. Fenomenális erejü egy fickó.

Megvártuk a reggelt, a mikor a tüzlegény hazament s akkor sikerült őt a filhellén légió számára megnyerni.

– A csapat száma teljes, – mondá Mikromegalosz, – estére indulunk. Egy szivességre kérem.

– Mire?

– Nevezzen engem ezentul ezredesnek.

– Ah, ön tehát ezredes?

– Nem vagyok ezredes, épp ezért fogom ezt az ön részéről szivességnek tekinteni. Megteszi, kapitány ur?

– Parancsára, ezredes ur.

Igy neveztük ki egymást a légió parancsnokainak. Hazáig, vagyis a Debrecen-fogadóig kisértem a derék görögöt. A kapuban még egyszer elérzékenyülten megrázta a kezemet, nyakamba borult s ezt sugta a fülembe:

– Nem adhatna tiz forintot kölcsön?

Hidegen kibontakoztam és fagyosan mondám:

– Nem.

– Minden percben várom, hogy Görögországtól pénzt kapjak.

– Jegyezze meg, Mikromegalosz ur, hogy Görögországtól még soha senkise kapott pénzt.

Elsápadt.

– Hát már itt is tudják? Akkor el vagyok veszve.

Magamban gyorsan lemondtam a kapitányi rangomról és az ő ezredesi rangjáról, és sietve távoztam.

Igy hagytam cserben a kereszténység ügyét.

MIKROMEGALOSZ UR LÉGIÓJA.

Éppen az Erzsébet-köruton haladtam végig, mikor felülről egy ember hullott a nyakam közé.

Minthogy személyes barátaim közül feltünően kevesen foglalkoznak léghajózással, tisztában voltam azzal, hogy itt egy idegen léghajóssal van dolgom, a ki szerencsétlenül járván, éppen most pottyant le a felhők közül.

E meggyőződésben egyet taszitottam az idegenen, hogy megszabaduljak tőle s nyugodtan tovább mentem.

Ő azonban megfogott, mire hátranéztem.

Ekkor két dolgot láttam.

Az első az volt, hogy a kérdéses léghajós nem idegen, hanem Mikromegalosz ur, görög ügynök, kinek a multkor beálltam a légiójába.

A második pedig az volt, hogy nem léghajóból esett le, hanem észrevevén engem, a gyorsan robogó villámos kocsiból ugrott egyenesen a nyakam közé.

Önök talán emlékeznek reá, hogy a multkor, miután a kereszténység ügyének védelmére, a Nirvána kávéházból történt kidobás alatt szövetkeztünk, barátságunk hirtelen megszakadt, mert Mikromegalosz ur váratlanul tiz forintot kért tőlem kölcsön.

Életemet és véremet mindig szivesen bocsátom Görögország rendelkezésére, mert életem és vérem bőven van, de tizforintosok oly csekély számmal találhatók nálam, hogy a legnagyobb óvatosságot kell tanusitanom kiosztogatásuk körül.

– Hála isten, hogy megtaláltam, – kiáltott a görög.

Én a magam részéről békét hagytam az istennek és nem örvendeztem tulságosan.

– Jőjjön, menjünk egy kávéházba, – folytatta a görög.

– Nem megyek. A multkor oly különös körülmények közt távoztunk a Nirvána kávéházból, hogy nem merek önnel többet ilyen helyre menni.

– Ne féljen, minden rendben van. Képzelje… hallatlan dolog történt… valami rendkivüli és meglepő.

– Micsoda?

– Görögországtól pénzt kaptam. Ez nem normális dolog, e mögött valaminek lappangania kell. Azért el is határoztam, hogy a légióval még ma haza indulok. Áll a szerződés?

– Áll.

– Tehát jön velünk?

– Megyek.

Másnap már Fiuméban voltunk. A csapat tiz legényből és a tüzlegényből állott. Ezenkivül ott volt Mikromegalosz mint ezredes és én, a kit ő még Budapesten kinevezett kapitánynak. Mikor a fiumei kikötőben legelőször összeálltunk és megszámláltuk magunkat, megdöbbenve néztünk egymásra. Éppen tizenhárman voltunk.

– Szerencsétlen szám! – mormogá mellettem egy bajtárs, a kit Pollitzernek hivtak, – egyikünk meg fog halni.

Erre nem voltunk elkészülve. Még jobban elsápadtunk.

– De kedves Pollitzer ur, – mondá az ezredes, – hiszen háboruba megyünk, ott akkor is meghalhat közülünk egy, ha nem tizenhárman, hanem huszan vagy ötvenen vagyunk. Ez esetben a szám nem határoz.

– Kérem, én babonás vagyok, nekem például az éjjel már borzasztó álmaim voltak… az én álmaim mindig be szoktak teljesedni.

– Eh, bolondság!

– Én – folytatá Pollitzer konokul – otthon, ezelőtt két hónappal, azt álmodtam, hogy a feleségemhez egy huszárkapitány az ablakon át bemászott…

– Legyen nyugodt, – szólt megnyugtatólag az ezredes, – az álmoknak mindig az ellenkezője szokott megtörténni.

– Jól nézek ki, mert az álom vége az volt, hogy az asszony a kapitányt kidobta. Vagyis e szerint nem dobta ki.

– Dehogy! Nem mászott be.

– Ugy éljen az ő feje.

És Pollitzer nagyot sóhajtott. Mikromegalosz gondolkozva sétált föl s alá egypárszor.

– Szóval, Pollitzer ur, ön nem akarja Görögországért vérét ontani?

– Miért akarjam én Görögországért a véremet ontani? Nem okosabb, ha én a törökök vérét ontom Görögországért?

– Hát erre hajlandó?

– Hogyne! Csak egy kicsit tünődtem, mert tetszik tudni, der Krieg hat keine Balken, a háborunak nincsenek gerendái… kicsikét veszedelmes dolog.

A törzstisztikar, vagyis Mikromegalosz és én, rövid tanácskozást tartottunk s egy akarattal kineveztük Pollitzert főhadnagynak, hogy ne sokat járjon a szája. Egyuttal elhatároztuk, hogy a tiszti kinevezéseket huzamos időre felfüggesztjük, mert különben nem marad közlegénység.

Ebédre egy gazdag göröghöz voltunk hivatalosak s a légió a szeszfogyasztás terén valóságos csodákat müvelt. Ha a törökökben olyan pusztitást fogunk véghez vinni, mint ételben és italban, akkor Görögország nyugodtan alhatik. A gazdag görög házától egyenesen hajóra szálltunk, de hogy gyalog, kocsin vagy lóháton jutottunk-e oda, erre senki se emlékezett. Annyi tény, hogy mikor fölébredtünk, már a nyilt tengeren lebegtünk s mindegyiknek volt egy revolvere és egy hosszu kése. Ezenkivül a légió minden tagjára egy görögös zöldszinü kacabajka volt huzva, mellén nagy fehér kereszttel. Különösen Pollitzer látszott örülni ennek. Könnyek jelentek meg a szemében és mondá:

– Hogy örülne szegény atyám, ha látná.

– Mi az atyja?

– A lovász-patoni izr. hitközség templomszolgája.

– Igen? Magam is azt hiszem, hogy kibujnék a bőréből örömében… De, legyen nyugodt, aztán megint visszabujnék.

A hajóskapitány nagyon jól bánt velünk, jobban, mint az idő vele. Cudar köd ereszkedett le a tengerre s csak tapogatózva haladhattunk előre. A hajós-kapitány és a mi ezredesünk unalmukban leültek tartlizni. Először a kapitány osztott s volt neki azonnal négy felsője. Azután a mi ezredesünk osztott és neki is volt tüstént négy felsője.

– Egy ajánlatot teszek, – szólt a kapitány nyugodtan.

– Kérem, – felelt Mikromegalosz ur.

– Ne játszszunk mi egymással.

– Helyes, – mondá Mikromegalosz ur és összedobták a kártyát.

Egyszerüségük imponált nekem. Szerintem két gentleman nem is járhat el másképp, ha egymásban a hamis játékost konstatálja.

Negyedik nap reggel kikötőbe eveztünk be. Mikromegalosz a fedélzeten állt és a szemeiből ernyőt csinálva nézte a várost.

– El vagyunk veszve, – suttogá fojtott hangon, – ez Preveza török város. Tudtam, hogy ez a gaz kapitány elád bennünket.

– Mi érdeke volna? Nem lehet ez tévedés?

– Tévedés? Ön, ugy látszik, nem tudja, hogy tiz pengőt kap a basától minden elcsipett görög önkéntesért. A basa meg harmincat a szultántól.

– És mit csinálnak velünk? – kérdé Pollitzer aggódva.

– Főbelőnek.

– Ön, ugy látszik, nem tudja, hogy a magyar és a török testvérnemzet, – felelt hideg büszkeséggel Pollitzer, – önt főbelőhetik, de minket nem.

– Igaz, testvérnemzet! – kiáltott a fejére ütve Mikromegalosz, – hamar uraim, le a kajütbe.

A csapat lent termett Mikromegalosz kabinjában. Elővette óriási kufferjét, mindenki levetette a görög kacabajkát a fehér kereszttel, s helyette egy török kacabajkát vett föl fehér félholddal. Aztán a fedélzeten sorakoztunk.

A basa egy kis kikötői gőzösön közeledett. Mikor odaért, egetverő csok jassa kardaslar fogadta a tizenhárom torkából s Mikromegalosz előlépve, szerb nyelven jelentette, hogy a testvér magyar nemzet első szabadcsapata megérkezett, hogy a törökök oldalán harcba vonuljon a gaz görögök ellen.

– Padisahim csok jassa! – üvöltött a légió.

A basa nyelvet öltött ránk és ott hagyott, a perfid kapitányt hideg vizzel locsolták, mert elájult.

Mi pedig a csónakosok hurrá-kiáltásai közt kiszálltunk, el lévén tökélve, hogy vérünket ontjuk az iszlam ügyéért.

GIBRALTÁR HERCEGE.

Már diákkoromban megálmodtam nagy drámámnak a meséjét, de reggelre kelve, teljesen kiröppent a fejemből. Csak arra emlékeztem, hogy egy jó mesét álmodtam.

Ez történt szerdán és páratlan számu napon.

A legközelebbi szerdán, mely szintén páratlan napra esett, ugyanaz az álmom volt. De ekkor a mese is megmaradt a fejemben. Reggel nekiültem és megirtam a meséjét. Ezt félretettem s évekig a kezembe sem vettem.

Egyszer, ujra páratlan napon és szerdán, különös álmom volt. Shakspere, Katona József és Prém József kalabriászt játszottak. Én és egy idegen ur kibiceltünk, még pedig az idegen úr Prémnek, én pedig Shaksperenek.

Az idegen ur beleszólt a játékba, a mi Vilmost (a kinek én kibiceltem) idegessé tette. Végre kifogyott a türelméből, letette a kártyáját és szólt:

– Hallja, ha beleavatkozik, legalább mutassa be magát.

Az idegen fölkelt és szólt:

– Adorján báró vagyok, – s ujra leült.

– Örülök, – felelt Vilmos, – és most már fogja be a száját.

Adorján báró még hidegebben fölkelt és intett nekem. Én is fölkeltem, de nem intettem senkinek. Adorján báró megkért, hogy még egy urral provokáljam Shaksperet.

– Nem tehetem, – feleltem, – én neki kibiceltem és csak neki segédkezhetem. Tetszik tudni, én gentleman vagyok.

Adorján erre távozott, de csakhamar visszatért két gabonaügynökkel, a kik provokálták Vilmost. Azonnal ajánlkoztam a nagynevü irónak, a ki elfogadott, csak azt kötötte ki, hogy segédtársamnak ne Palágyi Lajost, hanem Cervantest vegyem.

Kimélni akartam Shakspere Vilmos urat s azért az Adorján-Shakspere-ügyben becsületbiróságot ajánlottam.

A becsületbiróság elnöke (milyen különösek az álmok!) Babó Emil volt.

A becsületbiróság egyhangulag diszkvalifikálta Adorján bárót a Bosnyák Anna kisasszonynyal szemben elkövetett inkorrekt magaviseletéért. A nemes báró ezt a szegény leányt egyszerüen tönkretette, ugy, hogy szégyenletében nyomtalanul eltünt.

Mikor Adorján báró diszkvalifikálását hirül vittem Vilmosnak, a tehetséges angol a nyakamba borult és whiskyvel kinált. Én a pálinkát visszautasitottam, de megkértem, engedje meg, hogy egy drámámnak a meséjét elmondjam.

– Hát még mindig irnak az emberek? – kérdé bágyadt mosolylyal.

– Jobban, mint valaha.

– Halljuk, – ezzel egy ó-skót fapipára gyujtott s álmodozva fujta a füstkarikákat a levegőbe.

Az öreg várurral kezdtem, a ki kastélyának boltozatos fegyvertermében döngő léptekkel járt föl s alá.

Következtek a lány, az apród, a németalföldi választófejedelem, a canterbury-i érsek, a szomszéd várur, a ciprusi levente, a cseh ellentengernagy – és a többi, ugy a hogy egykoron, ifju éveimben, megálmodtam.

Shakspere Vilmos füstkarikái egyre kisebbek és halványabbak lettek. Végre az ó-skót pipa kialudott, alvó szivem pedig meggyulladott az előadás hevétől.

Egyszerre aztán elhallgattam. Csak most vettem észre: Vilmos halálsápadt volt.

– Vége? – kérdé a vén brit azon a torokhangon, melyet angol matrózoktól oly gyakran hallottam.

– Vége.

– Honnan vetted?

– Megálmodtam. Kétszer egymásután, mindig páratlan napon és mindig szerdán álmodtam meg.

– Különös, különös, különös…

Három británikát szivtam el és ő még mindig azt morogta: különös.

Különös!

Egyszerre aztán megállt, rám nézett és igy szólt:

– Hallod öcsém, ez különös… te megálmodtad Shakspere utolsó drámáját.

– Nem értem.

– Hallgass ide. Én egygyel több drámát irtam, mint a mennyiről a világ tud. Életem utolsó napjaiban fejeztem be, s nehogy ellopják tőlem írótársaim, elrejtettem a sommerseti apátság templomának vörös kereszttel megjegyzett kőkockája alá.

Melegen rám nézett és igy szólt:

– Térdelj le!

Megtettem. Háromszor megérintette a fejemet, megcsókolt, fölemelt és keblére szoritott.

– Sexpirré vagy ütve, – mondá elérzékenyülve, eredj Sommersetbe, ásd ki a drámámat, forditsd le, és adasd elő a saját neved alatt. Én már halhatatlan vagyok, légy te is az. Lemondok róla, pedig legjobb művem, neked adom, megálmodtad, téged illet. Viszontlátásra!

Fölébredtem. Hajnalodott. Az utcán a szemetesek már hordták ki a lapot, a tejesek a szemetet piszkálták, a lapkihordók pedig megitták a tejet. Ezért jut nekünk mindig viz.

Azonnal mentem Sommersetbe. Megérkeztem Sommersetbe. Kisebbfajta vidéki város ugy kilencszázötvenezer lakossal és három egyetemmel. Kilencszáznegyvenhétezer embert és néhány egyetemet leszámitva Jász-Kara-Jenőre emlékeztet. Az angolok egészen olyanok voltak, mint a minőknek képzeltem őket: lawn-tennist, footballt, cricket-et játszottak, regattáztak, lóversenyeztek. Arra a kérdésemre, hogy nem dolgozik-e itt senki, azt felelték: Mire való India száznyolcvan millió lakosa?

A kocsmában hallottam, hogy egy részeg ember azt mondta a másiknak: vakapát. Ebből – jogosan – azt következtettem, hogy a sommerseti apát vak. Megörültem neki, mert igy nem láthatja, mikor a vereskeresztes követ kiemelem. Ugy is volt. Az apát nem látott semmit és én hiány nélkül fölvettem Shakspere legujabb drámáját, melynek cime Gibraltár hercege volt. A jó öreg azonban (adjon az Isten neki sok kvartászbélát a haló porában) Gibraltárt Nyitramegye északi részébe helyezte!

Shaksperei drámámmal természetesen először is a Nemzeti Szinháznál próbáltam szerencsét. Az igazgatóság előre is kijelentette, hogy csak kóristákkal és szinésziskolai növendékekkel játszatja el, mert az előkelő tagok elvből nem fogadnak el szerepeket eredeti darabban. Másnap az igazgatóság a szinésziskolai növendékeket is visszavonta, de megigérte, hogy a műszaki személyzet legtehetségesebb tagjai közt fogja kiosztani.

Erre visszavontam a darabomat és elvittem a Vigszinházhoz. Ennek akkor még négy igazgatója volt. Keglevich és Szécsi elfogadták, Faludi és Ditrói nem. Ezen az ügy megállt.

– Meddig tart ez? Meddig kell várnom? – kérdém Ditróit.

– Mig négyünk közül egy meg nem hal, mert csak igy juthat a másik párt többségre.

– Hátha olyan hal meg, a ki a darabot elfogadta?

– Akkor a darab vissza van vetve.

Köszönöm. Mind a két párt egyformán egészséges emberekből állt. Ezt én nem várhatom ki. Gyerünk a Népszinházhoz.

Itt nagyon hamar megakadtam. Mindegyik primadonna azt hitte, hogy a másiknak kitünő szerepe van benne, s kézzel-lábbal dolgozott ellene. Csak ugy repültem kifelé. Ki tudna egy primadonna kezével-lábával szembe szállani?

A Magyar Szinháznál igen nyájasan fogadtak, el is olvasták rögtön a darabot, tetszett is nekik, de kijelentették, hogy csak ugy adják elő, ha a canterbury-i érseket átirom trikós női szerepnek Vlád Gizellára, s Gyöngyinek egy vidám zsidószerepet szurok bele.

Hogy én Gyöngyit beleszurjam Shaksperebe? Odáig még nem jutottam.

Csak Feld papa volt még hátra. Ő olvasatlanul elfogadta a darabot, csak azt kötötte ki, hogy tiszteletdijat nem fizet s szinköri fiát, Mátyást adoptálom. Beleegyeztem. Engem nem anyagi jutalom, hanem a dicsőség szomja vezet.

A darabot előadták. Ott volt az egész független kritika. Napi, heti, kétheti, havi lapok, évenként egyszer megjelenő almanachok szerkesztőségei mind elküldték munkatársaikat. Az előkelőbb kritikusok gyermekeikkel páholyban ültek, a másodrendüek földszinten foglaltak helyet és dorongjukat a ruhatárban hagyták. Majd csak akkor veszik ismét magukhoz, ha irni mennek.

A közönség a szabómból állt. Ez egymaga leste dobogó szivvel a sikert, – s ez is hitvány anyagi érdekből.

Mit mondjak Gibraltár hercegé-ről? Shakspere irta, mit mondhatok róla?

Másnap a kritikában egy olyan lehuzás következett, a minőt még nem láttam. Kávéházban botrányt csináló részeg emberekről szoktak ilyen hangon irni, – de csak a nyilttérben. Tájékozatlan ember létemre csak most láttam, hogy a nyilttér és a szinházi rovat mily közeli rokonai egymásnak. Még Budán lakó csöndes droguista atyámfiát is méregkeverőnek nevezték, engem pedig Hoszterrel, a várpalotai hétszeres rablógyilkossal helyeztek egy sorba.

És a szabóm?

Az előadás után a szinkör hátsó kapujánál megvárt, a nyakamba borult és elengedte a tartozásomat.

Másnap?

Másnap goromba levelet irt, melyben sürgetett tartozásom megfizetésére. Feld levette Gibraltár hercegét a műsorról s a darabot visszaküldte. Fölösleges megjegyeznem, hogy ő is goromba levelet irt, de Mátyást nem vette vissza.

Csakugyan gazság és elvetemedettség volna szindarabot irni? Engem, a ki kivül állottam az irodalmon, nagyon meglepett a dolog. Messziről egészen másnak láttam s abban a hitben voltam, hogy sikkasztani, váltót hamisitani, apát ölni, mégis csak nagyobb bün, mint szindarabot irni.

Tévedtem.

Vagy Shakspere becsapott és egy rossz szindarabot, nem a magáét adta oda? Ah, ha én még egyszer vele álmodhatnám, hogy vágnám a fejéhez Gibraltár hercegét.

Eszembe jutott, hogy Gabányi Árpádnál a meghalt nagy emberek egymás kezéből veszik ki az ajtókilincset. Biztos tudomásom volt róla, hogy Shakspere több izben megjelent s elismeréssel nyilatkozott a kolozsvári töltött káposztáról.

– Uram, – mondám Gabányinak egy este, – jelentesse meg nekem Shaksperet és én önnek adom zemplénmegyei birtokomat.

Gabányi rámförmedt.

– Minek néz engem? Én hitvány földi előnyökért nem szoktam szellemeket idézni.

– Akkor jó, mert az én zemplénmegyei birtokom nem nevezhető földi előnynek.

– Hogy-hogy?

– Négyezer forintot ér s tizenötezer forint követelés van rá betáblázva.

– Az már más.

És megidézte Vilmost, a ki (mint Gabányi állitja) egészen otthonosan helyet foglalt a kanapén. Csak nagynehezen tudtam megállni, hogy drámámat… vagyis drámáját a fejéhez ne vágjam.

– Ide nézzen! – szólt Gabányi s az ábéce közepén ide-oda futkosó ezüstforintra mutatott, – ezt üzeni önnek Vilmos.

Odanéztem. Elsápadtam. Ezek a betük jöttek ki:

Menjen Angliába. Siker.

Ujra elsápadtam. Komfortáblit hozattam és elutaztam Angliába. Egy év alatt teljesen elangolosodtam. Meztelen térdekkel jártam, folyton a labdát rugdaltam s a hideg birkacombot vastag faggyuréteggel ettem.

Ekkor Horace Peterson név alatt benyujtottam drámámat a Drury-Lane szinházhoz. Három nap mulva a Times-ben Uj tehetség cim alatt egy cikket olvastam.

Ez az uj tehetség én voltam. Az angol őserő megnyilatkozását találták bennem s büszkén trombitálták szét az öt világrészben, a hol angolok vannak és uralkodnak.

Az összes lapok kiadták az arcképemet. Az angolok után a németek, azután a franciák, azután a magyarok.

A szindarabból óriási vagyont szereztem s éppen Nizzába érkeztem yachtomon, mikor megkaptam Festetics Andor gróf levelét, melyben mesternek szólit és a darabomat kéri a Nemzeti Szinház számára.

Odaadtam. Az első előadásra magam is eljöttem. A borotvált arcu, fekete pápaszemes sült angolban senkise ösmert rá Gibraltár hercegének régi szerzőjére.

Notabene a cimet Tanger őrgrófjára változtattam.

De (a mi különösebb) a darabra se ismert rá senki. Óriás sikert arattam. A sajtó az egekig magasztalt. A magyart elgázolták, az idegen előtt lefeküdtek.

Pedig ez a világbiró angol nemzet ugyan nincs rászorulva semmiféle uj tehetségre.

Mi ennek az oka?

Shakspere adta meg a választ rá, Gabányi utján. A válasz igy szólt:

Mert nálatok az emberek nem a kenyerüket igyekeznek megkeresni, hanem mindig egymás szájából akarják a kenyeret kivenni.

A BALATONI ÖZVEGY.

A multkor egy özvegyasszonynyal ismerkedtem meg, a ki talpig feketében járt. A talpát azonban piros harisnya fedte.

Ugy ismerkedtem meg vele, hogy a Balatonban fürödtünk együtt. A föld elválasztja az embereket, ellenben a viz összehozza. Itt mindnyájan közönséges fürdővendégekké változunk át s a kik a szárazföldön két különböző kaszinóba járnak, azok a vizben képesek összefogózkodva lubickolni. Igazi egyenlőség csak a gőzfürdőben van. Annyira, hogy hangosan derülnöm kellett, mikor egy potrohos ur, a kinek összes öltözete egy fügefalevél volt, bemutatta magát nekem a gőzben:

– Kropacsek tábornok.

Nevetségesnek tetszett, hogy valaki még itt is meg akarja tartani a rangját. Ám próbálja meg a fügefalevél mellé felkötni a kardját és parancsolni. Ha tehát azt az egyenlőséget akarom élvezni, a melyben csak a halál után lesz részünk, gőzfürdőbe megyek.

Ez az egyenlőség kisebb mértékben megvan a tengeri és amaz édesvizi fürdőkben, melyek tengerifürdő jelleggel birnak. Pocskoltam én már a velencei Lidón olyan urakkal, a kiknek az uszóruhájára a Bourbonok lilioma volt ráhimezve és hemperegtem a Balatonban olyan urral, a kinek az uszóruhája az Esterházyak szinét és hercegi koronáját viselte. (Tartozom kijelenteni, hogy az utóbbi alak kocsis volt az Esterházyaknál; a Bourbonokat azonban fönntartom.)

Az özvegy tehát, a ki a szárazföldön rám sem nézett, mikor én őt megláttam, a vizben ugy viselte magát, mintha én volnék mind a két életének egyetlen reménye. Segitségemmel uszkált, résztvett az általam rendezett vizi-négyesekben s mindennap megengedte, hogy kihuzzam a talpába ment szálkát. Az ő reputációja érdekében ki kell jelentenem, hogy sohase volt szálka a talpában. De hát ilyen az élet. A más talpában meglátjuk a szálkát is.

Az volt tehát a föladatom, hogy őt a szárazföldön is hasonló magaviseletre birjam. Néhányszor intim közeledési kisérletet tettem, de hidegen fogadta. Nem csüggedtem, mert jól ismerem a közmondást, hogy addig kell ütni az özvegyet, a mig hideg. Megpenditettem a vizben, hogy nem közeledhetném-e hozzá a szárazon. Szárazon felelt, hogy neki vigyázni kell a hirnevére. Ő még fiatal. Saját bevallása szerint huszonhárom tavaszt látott, s ha fölteszszük, hogy három évig volt vak, akkor is csak huszonhat év jön ki. Ő tehát férjhez akar menni. Első férje nem hagyta őt obligóban az özvegyi fátyol eldobása tekintetében, s igy ha egy arravaló szolid államhivatalnokot talál, a kinek kétezer hold földje és egy gazdag nagybátyja van, bármikor szivesen lemond a szabad életről.

Államhivatalnok, kétezer hold, gazdag nagybácsi!… Hisz ilyen föltételek mellett én lehetek Spanyolországban első, nem bolondultam meg, hogy Rómában második legyek!

De beláttam, hogy nyilt beszédére én is nyilt felelettel tartozom. Tegyük föl, mondám, hogy államhivatalnok vagyok, tegyük föl, hogy kétezer holdam van a Bácskában, tegyük föl, hogy zsebemben van a távirat, mely nagybátyámnak, a san-franciskói vasutkirálynak, aranybányafejedelemnek, gyárcsászárnak, értékpapir-szultánnak és ezüstmikádónak szives elhunytát jelenti. Ez esetben ön elfogadna néhai férje törvényes utódának. (Az özvegy helyeslőleg biccentett.) Én azonban nagy sajnálatomra nem állhatnék rendelkezésére…

– Miért?

– Asszonyom, az én szándékaim tiszták, de nős ember vagyok…

– Ah!

– De én is hajlandó vagyok az ön kedvéért egy fátyolt, a szalmaözvegyi fátyolt eldobni. Tudja meg, asszonyom, hogy ez nagy áldozat, mert függetlenségemet áldozom föl vele. A házasság egy kitünő intézmény, mert – mint Cyrano de Bergerac mondja a korinthusiakhoz intézett ötödik levelében, – a nőtlen ember mindenütt unja magát, mig a nős ember csak otthon unja magát, mi óriási fór. Én tehát hajlandó vagyok még egy helyet berendezni, a hol unom magamat s ön ez áldozat dacára eltaszit és az ujra való férjhezmenés sivár eszméjéhez ragaszkodik…

– Ugy van!

– Lássa, ön szivtelen teremtés, mert el akar kaparintani valakit egy lány elől, a ki még egyszer sem ment férjhez. Igazság az, hogy ön kétszer megy férjhez, más meg egyszer se?

Felelet helyett az asszony a csolnak éléről belevetette magát a vizbe s hanyatt fekve uszni kezdett. Mondhatom, hogy a milyen gyászos volt a szárazon, épp oly kacérul öltözködött a vizben. A fürdőruhája tiszta piros volt, fehér brüsszeli csipkével beszegve. A kivágásokról nem beszélek, de azt, mint természeti ritkaságot konstatálom, hogy a bal hóna alatt nem volt neki eperalaku anyajegye.

És ez az asszony akar még egyszer férjhez menni!

Egy izben jogom volt hinni, hogy már közeledni kezd. Arra kért a szárazon, hogy irjak bele az albumába egy tárcát. Hidegen azt feleltem, – mert hamar megéreztem, hogy be akar csapni, mint a szél egy nyitva felejtett ablakot, – hogy nem tehetem. Nekem a tárcairás a kenyerem, abból élek, arra születtem, arra küldött a sors, máshoz nem értek, – azt én ajándékba nem adhatom. A kérés épp oly különös, mintha a zsúron a hölgyek, miután a táncot és pletykát már megunták, arra kérnék a jelenlévő Walsin-Esterházy őrnagyot, hogy szórakoztassa a társaságot és – mielőtt a tombola kezdődnék – hamisitson egy kis borderót. Walsin ezt udvariasan megtagadná, nem mintha nehéz munkát kivánnának tőle, hanem mivel neki ez kenyérkeresete.

Az özvegy ettől kezdve duzzogott.

Most következik – mint derült égből lecsapó villám – a bivaly.

Az özvegy egy napon a félgyász terére lépett és piros napernyővel ment fürödni. Ment pedig a Somsichék rétjén át, hol egy alvó csordás felügyelete alatt bivalyok szoktak legelni.

A bivaly igen jámbor és karakteres állat. Erős, mint az elefánt, szelid mint a birka, fürge mint a viziló, hasznos mint a tehén. Erejét és tejét szivesen, ellentmondás nélkül bocsátja az emberiség rendelkezésére.

Ez állatokon kivül még egy fenevad lakik benne. Dühös, mint a tigris, de csak ha pirosat lát.

És ez nagy szerencse rá nézve.

Mert ha a zöld hozná dühbe, nem tudna a mezőn nyugodtan legelni. Ha a kék hozná dühbe, nem tudna a felhőtlen égben gyönyörködni.

Óh, a természet mindent bölcsen elrendezett: a bivalyt olyan tulajdonsággal ruházta föl, hogy csak a piros szin hozza ki a sodrából.

És a balatonparti anyák még tán most is bivalyt állitanak gyermekeik elé, mint a szelidség és a jó magaviselet követendő példáját, ha meg nem érkeznek vala a pesti asszonyok piros ruháikban és piros napernyőikkel.

Az özvegy mit sem sejtve jött a réten át, a piros napernyő alatt. Én a rét szélén vártam rá. Egyszerre csak tompa bömbölés reszkettette meg nem a levegőt, hanem engem.

Egy bivaly, bizonyára társai nevében, kivált a gulyából, s apró bakugrásokkal, vérben forgó szemmel közelitett a piros napernyő felé.

Az özvegy sikoltott és futni kezdett. Én nem sikoltottam, de szintén futni kezdtem. Természetesen az özvegy felé.

A helyzet ez volt: ketten futottunk az özvegy felé, a bivaly meg én. A bivaly gyorsabban futott, mint én, de mivel az özvegy – ime az egészséges ösztön! – nem a bivaly felé, hanem én felém futott, mi mégis hamarabb találkoztunk, mint ő meg a bivaly.

A mint az asszony hozzám ért, karjaimba ájult. Ebből is kitünik, hogy az asszonyok ájulás dolgában mindig ki tudják számitani a helyes időpontot. Ezzel sikerült neki az összes felelősséget az én nyakamba háritani. Ha ezt tudom, inkább én ájultam volna el.

Mit csináljak? Összes fegyverem egy hevesen dobogó sziv és egy kalotaszegi varrottas mellény volt.

A veszedelem leleményessé teszi az embert. A piros napernyőt a bivaly elé dobtam s aztán az édes teherrel az árok felé kezdtem futni.

Utközben vettem észre, – mert a megfigyelő tehetség rendkivül ki van fejlődve bennem, – hogy az özvegy piros harisnyát visel. Szent Isten, ha a bivaly észreveszi!

Nem vette észre. A bivaly – s ezt föntebb elfelejtettem megemliteni – ostoba, mint egy tyuk. Elfogadta zsákmánynak a napernyőt s dühösen öklelte és taposta, mig a csordás azt nem mondta a furkósbotjával: Csitt!

Az árkon tul letettem az asszonyt, de feje ölemben maradt. Az árokban sok béka és kevés viz volt. Én mégis a vizből vettem a kalapomba és föllocsoltam az asszonyt.

Lassabban tért magához, mint a hogy elájult.

– Hol vagyok? – kérdé megtört hangon.

– Bivaly-Füreden.

– Azt hittem, hogy a másvilágon; azt hittem, – folytatá elérzékenyedve, – hogy együtt haltunk meg.

– Nem, asszonyom; azt nem cselekedtük.

– Megölte?

– Kit?

– A bivalyt.

– Azt?… Meg! – feleltem energikusan, büszkén hátraszegve nyakamat.

És lelki szemem előtt egy nagyszerü jelenet merült föl: a mint kalotaszegi varrottas mellényemet markolatig döföm a dühödt bika szügyébe.

Az özvegy hirtelen fölült.

– Ugy-e, ájult voltam?

– Az, asszonyom.

– S ön megcsókolt!

– Dehogy!

– De igen, igen, igen, most is érzem az arcomon csókja forróságát.

(Bár éreznéd! – gondolám.)

– Bevallom, asszonyom, hogy a nagy ijedelem, izgatottság… tudja, oly ritkán veszek részt bikaviadalokban… alig akad parthie… Szóval, nem jutott eszembe megcsókolni…

– Becsületszavára?

– Becsületszavamra.

Az asszony dühösen fölugrott a gyepről.

– Ostoba! – mondá és otthagyott a faképnél.

Azt hiszem, ennek az asszonynak megmentettem az életét. Azt hiszem, a magamét is kockára tettem egy kicsit. Sőt (szerinte) a bivalyét is kockáztattam. És még kifizet azzal, hogy ostoba!

S az a legszomorubb a dologban, hogy igaza van.

AZ ÖZVEGY FOLYTATÁSA.

Találtam olyan embereket is, de csekély számmal, a kik visszaemlékeznek arra, hogy tiz forintot adtam nekik kölcsön.

Épp azért meg vagyok győződve, hogy találni fogok olyan olvasókat, a kik visszaemlékeznek előbbi humoreszkemre, mely a balatoni özvegyről szólt.

Ez a meggyőződés bátorit föl arra, hogy megirjam az özvegy folytatását. Ha érdekes volt az özvegy, érdekes lesz a folytatása is. Különben is, ha a multkor az volt az elvem, hogy addig kell ütni az özvegyet, a mig hideg, most viszont kijelentem, hogy addig kell facsarni az özvegyet, a mig meleg.

Én tehát melegibe még egy tárcát kifacsarok belőle.

Attól kezdve, hogy megmentettem az életét a bivalytól, az özvegy még a vizben is lenézett. Oly hidegen és némán uszott el mellettem, mint egy csuka. Pedig jól látta, hogy tekintetem tüzes sugarai minden mozdulatát körülölelik. (Ez a kifejezés gimnázista koromból maradt meg, a mikor az alanyi költészetet üztem, a piarista atyák igen csekély örömére.)

Látván magaviseletét, elhatároztam, hogy szakitok vele. Kezdtem máskor fürödni, mint ő, s ha néha véletlenül találkoztunk a vizben, hideg és mozdulatlan voltam, mint a kocsonya, s mivel néha-néha mégis pislantottam, rendkivül hasonlithattam a miskolci kocsonyához.

Egy napon azonban váratlanul és hevesen, az özvegy szembeállt velem.

– Nyomorult fráter! – sziszegte.

– Miért?

– Hiába tagadja, megcsókolt azon a bizonyos napon.

– De kérem…

– Ah, miért is nem hagyott összetiporva… Életem tönkre van téve… Kompromittálva vagyok örökre…

– Miért? ha szabad tudnom.

– Két tanu van arra, hogy ön megcsókolt engem.

– Ez már sok!

– Nem sok, de éppen elég ahhoz, hogy egymáshoz legyünk láncolva örökre, mint a hogy Prometeüsz oda volt láncolva Tantaluszhoz, a ki a vizbe görditette Szizifusz kardját…

(Mindjárt láttam, hogy felsőbb leányiskolát végezett.)

– Hogy érti ezt a láncolást?

– Mennyit kell még küzdenünk, mig egymáséi lehetünk, óh, édes Adolfom!

– Jánosnak hivnak, nagysád.

– Nem baj… szokva vagyok az Adolfhoz… első férjemet Adolfnak hivták, mig a ló agyon nem rugta…

– És azután? – kérdém bambán.

– Mit azután?

– Azt akarom mondani, hogy mit ért az örök láncolás alatt?

– Remélem, ön gentleman?

– Kérem, kérem… ön kelepcét akar nekem állitani… annyit mondhatok, hogy párbajképes ember vagyok s államfogházat is ültem…

– Akkor tudni fogja kötelességét.

– Magyarázza meg.

– Ön először is elválik feleségétől.

– Ezt az egyet nem tehetem meg. Tudja, a feleségem nagyon csinos asszony s képes volna még egyszer férjhez menni. A mi engem rendkivül boszantana.

– Követelem.

– De ha nem lehet. Nem tud valami más módot? Lássa, a többibe mind beleegyezem, csak az első föltételt engedje el.

– Nyomorult, ön tisztességtelen ajánlatot tesz nekem.

– Nem az ajánlatot kell nézni, hanem a szándékot. Szándékaim pedig tisztességesek.

– Hát akkor miért csókolt meg?

– Kérem, minden tisztességes szándék csókon kezdődik.

– Különben hiába ikszelünk… két tanum van… az eljárást meg fogom inditani.

(Miféle eljárást képzel ő nagysága?)

– Kik a tanui?

– Sólyom, nyugalmazott élelmezési tábornok és a tanitó.

– Ugy, köszönöm.

Ezzel tényleg köszöntem és távoztam.

– Adolf, Adolf! – kiáltá utánam tüzesen az asszony. De mivel engem Jánosnak hivnak, fölöslegesnek láttam visszafordulni.

Sólyom, a ki, ugy látszik, az asszonyok előtt tábornoknak adta ki magát, holott a katonai élelmezés sivár mezőin legföljebb kapitányi rang int a bajnok felé, éppen a kocsmában ült s önélelmezéssel foglalkozott.

– Tábornok ur, – mondám helyet foglalva, – lovagias ügyben keresem önt.

– Parancsoljon, – kiáltott a társzekerek néhai gondozója oly hangon, mintha a szolferinói ütközetben egy brigádot küldene rohamra.

– Egy özvegyasszonyról és rólam van szó.

– Micsoda? – üvöltött a vén szekerészeti farkas.

– Hogy érti ezt?

– Nem értem, mit beszél, – orditott a minden prófuntok országos főhadparancsnoka, – az ágyu kissé siketté tett.

Az ágyu? Vajjon hogy érti ezt? Talán az ágyu keresztülment a fülén? Különben, ha Isten akarja, az élelmezési társzekér is elsül. Lehet, hogy ő föltalált egy szétszedhető, tábori sátorrá, arany remontoir-órává és ágyuvá átalakitható társzekeret.

Megköszörültem a torkomat, és fülébe bömböltem a tényálladékot. Föltette az ókuláját és megnézett.

– Az özvegyet megcsókolták, azt láttam… de nem ön csókolta meg. Egy magas, vöröshaju ur csókolta meg.

– Hajlandó ezt irásba adni, tábornok ur?

Tábornoknak szólitottam, nem utasithatott vissza.

– Csak irja meg, majd aláirom.

Mikor aláirta, könnyedén meghajtottam magam és szóltam:

– Köszönöm, kapitány ur.

Fölhorkant, mint a sértett vadkan.

– Szolgált ön? – kérdé dörgő hangon.

– Igenis. Besoroztak a 13-as huszárokhoz, de aztán áthelyeztek a szekerészethez. Erre bánatomban annyira elbetegesedtem, hogy végleg kiszuperáltak a hadseregből.

– Jól tették, – harsogott utánam és folytatta az önélelmezést.

Siettem a tanitóhoz. A tanitó is rávallott az özvegyre, de szintén kijelentette, hogy nem én, hanem egy alacsony, fekete, ripacsos képü fiatalember csókolta meg.

– Nem egy magas, vöröshaju ur?

– Nem.

– Különös. Irásba adja ezt?

– Szivesen.

A mikor a két irás a zsebemben volt, fölkerestem az özvegyet.

– Mondja csak, kérem, hányszor kergette meg önt a bivaly az idén?

– Minek kérdi?

– Az országos statisztikai hivatal megbizásából. Ezt épp ugy följegyzik, mint a veszettkutya-harapási eseteket. Ebből aztán kiszámitják (s ez tudományos szempontból nagyon fontos), hogy minden somogymegyei bivalykergetési esetre Liptómegyében három kanyarós beteg esik.

– Nos, tehát engem háromszor kergetett meg a bivaly.

– Első izben megmentettem én.

– Ugy van.

– Másodizben?

– Magam menekültem meg.

– Nem ugy van, asszonyom, akkor ön egy magas, vörös ur karjába ájult…

Az özvegy lesütötte fekete szemének éjszakáját.

– Harmadszor pedig egy alacsony, fekete, ripacsos képü fiatalember karjába ájult. Ime, nézze, itt a tábornok ur és a tanitó ur bizonyitványa. Az a két utóbbi életmentő önt meg is csókolta…

– Ugy van, – rebegte az özvegy, – ezért ezekután biztosra vettem utólag, hogy ön is megcsókolt, s abban a reményben, hogy a két tanu összezavarja a három egyforma jelenetet, bátor voltam önhöz fordulni reklamáció végett. Különben hármójuk közül csak önt ösmerem…

Most már büszkén fölemelkedtem.

– Lássa, igy jár az, a ki egy gentlemant (most már ki mertem mondani) hamis utakon rá akar szedni. Most már köztünk vége mindennek, mindaddig, a mig – férjhez nem megy.

Az özvegy egy kis zokogást szimulált s aztán igy szólt:

– Legalább segitsen kideriteni, hogy ki volt a két tettes.

Megtettem. Három nap alatt kideritettem. Az egyik egy pincér volt, a másik egy cigány. Ezeknek is több eszük volt, mint nekem!

NYÁRI DÉLUTÁN.

Én nem tudom, önök is ugy vannak-e vele, de én rám a nyárnak nagyon különös hatása van.

Télen akár magával Vénusz istenasszonynyal korcsolyázhatok, nem tesz rám hatást. Sőt még inkább lehülök. Oly hideg leszek, hogy lehelletemtől megfagyna a higany s ha végigsétálnék az Erzsébet-téren, dermedten hullanának le a fákról a verebek.

Nyáron ellenben lobbanékony vagyok, roppant lobbanékony. Elég egy őszinte tekintetü, fitos orru, szőke hölgy, ha különben még oly csunya is, hogy lelki egyensulyom megdőljön.

A telet végigbálozom és zsúrozom, a nélkül, hogy egyetlen hölgy is elmondhatná, hogy egy lángoló tekintetet vetettem rá. Ilyenkor a nevem az, hogy fád ember. Barátaim elvisznek elefántnak. Mindig a mamáknak kurizálok s a zsúrokon a fősulyt az evésre fektetem. Azzal a lánynyal táncolok, a ki petrezselymet árul. Még azokkal a lányokkal is beszélek, a kik égő sziven és két szobára való ripsz-butoron kivül semmivel sem rendelkeznek. De e mellett hideg vagyok mindig, mintha csak egy jóbarátom zajos sikerü première-jét látnám magam előtt lefolyni.

Ah, nyáron, az egészen más. A nyár végzetes rám nézve. Én nem tudom, hogy a nap heve vagy fényessége, a madarak dala, a virágok illata hat-e ugy rám, de nyáron a legcsunyább lány is képes szivemet hevesebb dobogásba hozni.

Hogy még nem öltöttem föl Hymen rózsaláncait, (a költők nevezik igy, a kik többnyire nőtlen emberek; a házasemberek pusztán láncot használnak a rózsa elhagyásával), mondom, hogy nem házasodtam meg, ez tisztán annak köszönhető, hogy nyár után az ősz és ősz után a tél következik. Nyári szerelmem elpárolog s ha decemberben az augusztusi ideállal találkozom, egészen más párbeszéd fejlődik ki köztünk.

Augusztusban:

– Óh, kisasszony, ha én egyszer bizalmasan beszélgethetnék magával! – suttogom elhaló hangon.

– Nos, mit mondana? – suttogja ő.

– Azt mondanám, hogy maga a világ legédesebb teremtése.

– Mit akar ezzel mondani?

– Óh, ha a szivembe látna!

– Nos, mit látnék ott? A néném doktornak készül és azt mondja, hogy a szivben csak két üres kamara van…

– Óh, két üres kamara! – sóhajtom én, – de ha be volna butorozva, igen boldogan el lehetne benne éldegélni.

– Hogy értsem ezt? – kérdi az ideál szemlesütve.

– A hogy akarja! – kiáltám lelkesülten. S ez volt a legokosabb, a mit tehettem, mert a sziv két kamrájának bebutorozása, őszintén szólva, szamárság. De nyáron elcsuszik.

Nem ecsetelem tovább a nyári párbeszédet, melynek nem én, nem is az ideál, hanem Daróczy Pál barátom szokott véget vetni. Ő volt ugyanis megbizva azzal, hogy nyáron a kellő pillanatban a veszedelmes helyekről elhurcoljon, nehogy a Rubikont át találjam lépni.

Most már nézzük a decemberi beszélgetést ugyanazzal az ideállal:

– Maga az, kis Katinka? Ejnye, de vörösek a kezei!

– Otthon felejtettem a keztyümet.

– Baj, baj. Igy ne menjen ki az utcára többet, egészen kifujja a szél a bőrét.

– Tudom, tudom, de ha olyan szórakozott vagyok.

– Ah, ah! Csak nem szerelmes?

– Van eszembe.

– Lássa, azt okosan teszi. Ez az én elvem is. Nyáron flirtelek, télen dolgozom.

Itt a kicsike megcsuszik. Megkapom, hogy el ne essék s egyuttal atyai hangon igy szólok hozzá:

– Ne viseljen magas steklit. Még ki találja törni a lábát. Elég magas maga igy is.

A kislány aztán, dacára, elismerem, sértően közömbös megjegyzéseimnek, rendesen a tél poézisére hivja föl figyelmemet. A zuzmarás liget, a karácsonyfa zöldje, a kandalló barátságos fénye, a családi tüzhely melege… szóval este van, este van, kiki nyugalomba… csakhogy én nem vagyok olyan éji bogár, a melyik neki megy a falnak. Udvariasan meghallgatom, végigsétálunk a Koronaherceg-utcán, majd bucsut veszek s eltünök a távol lenge ködében.

Nyáron, ah, nyáron! Ez egészen más. Mindig remegve megyek a vidékre, mert sohasem tudom, hogy nem fogok-e valamely leánynak a diadalkocsijába fogva visszatérni.

Még szerencse, ha asszonyért lobbanok lángra. Ezt legalább nem vehetem el. Legföljebb botrány kerekedik belőle s ez csak elősegiti a karriért.

E bevezetés után áttérhetek a történet előadására.

A nyáron Alsó-Szilvásra mentem, Tamás barátomnak és iskolatársamnak meglátogatására. Kellemes felesége és három lánygyermeke van neki a négyszáz holdas birtokához. Egész nap a természet ölén kószáltam s csak az evések idejét töltöttem odahaza. Mondanom sem kell, hogy ezek az evések a nap legnagyobb részét igénybe vették. Ettünk mi minden ok nélkül, ötször naponta. Én csak az állkapcsomat csodáltam, hogy tud ilyen munkát végezni. Bajnoki cimet érdemelt volna. Éjjelre zsebkendővel kellett felkötnöm az államat, mert szegény még akkor is folyton mozgott. Volt a háznál egy régi kis barátném, egy huszéves árva rokonlány, szerencsére csak délben találkoztunk s ő mindig háttal ült az ablak felé és igy az arcát nem láthattam. Nagyon vigyáztam, mert egy nyáron már udvaroltam neki s akkor egyszer egészen váratlanul az ölembe is ült… Különös, hogy a lányok milyen nagy pauzákat szoktak tartani. Eszembe jut, hogy négy éves korában ült először az ölemben és tizenhat éves korában másodszor.

Azért irom le Tamás családját, mert lobbanékonysági ügyem itt játszódott le; de Tamásnál csak egy hétig maradtam, aztán átköltözködtem a szomszéd faluba, Gergelyhez, a ki agglegény volt. Azért költözködtem át, mert mikor egy napon az árvaleánynyal a jegenyefasorban sétáltunk, megint készült az ölembe ülni.

Gergelylyel azonban a háziasszony névnapjára, fehér lawn-tennis ruhában, átvonultunk Alsó-Szilvásra. Biz én már nem tudom, hogy a háziasszonyt hogy hivják, a mi hálátlanság tőlem, mert ebédre tizenkét tál étel volt. Stanley, a nagy utazó látott ilyen nagyterjedelmü ebédeket Belső-Afrikában, de ott nagyobb változatosság volt, mert embert is ettek. A mi ebédünkben a legnagyobb szerepet az az állat játszotta, a melyből a sonka származik. A ki nem értené ezt a burkolt kifejezést, annak megmondhatom, hogy ugyanez állat szolgáltatja a szalonnát is.

A névnapra megérkeztek: a jegyző, három kis fiával, a patikus, egypár kisbirtokos, a nagy uradalmakból a gazdasági irnokok és gyakornokok s végül a pándi ispán kedves nejével és két, hófehér ruhába öltöztetett kis fiával.

Elfelejtettem megmondani, hogy a gyerekeknek bolondja vagyok. Attól a perctől kezdve, hogy föláll a két lábára, értelmesen nézeget köröskörül s érthető szókat motyog: rajongok értük. Szeretem én a gyereket akkor is, ha bömböl, mert tudom, hogy a kis ártatlannak ez olyan örömet szerez, mint a felnőtt embernek a szinház. Sőt még olyankor is szeretem a gyereket, mikor lekváros kenyeret eszik és az ölembe kivánkozik. Fölveszem az ölembe, – több is veszett Mohácsnál. Fölveszem az ölembe még akkor is, ha lawn-tennisruha van rajtam, – pedig a fehér flanelruha és a lekvár körülbelül olyan viszonyban vannak egymással, mint a tűz meg a viz, a kutya meg a macska. S azért olyan csodálatos a gyerek s azért szeretem annyira, mert ha nem vagyok fehér ruhában, akkor rendesen nem kérezkedik az ölembe. Az egészséges ösztöne megsugja neki, hogy min látszik meg legjobban a lekvár.

Ezt a kis elmélkedést azért láttam szükségesnek közbeszurni, mert elbeszélésem további részében a gyerekeknek nagy szerep fog jutni. Ha ugyanis kezdem észrevenni, hogy lobbanok s Daróczy barátom nincs mellettem, hogy vigyázzon rám, akkor rendesen a gyerekek közé menekülök s velük sáncolom el magamat. És ők annyira elfoglalnak, hogy elmulik a lobbanékonyságom.

Ott hagytam el, hogy az ispánék kocsija berobogott az ispánnal, az ispánnéval és két darab, hófehér ruhába öltöztetett fiucskával. Igen csinosak voltak a gyerekek, bár látszott rajtuk, hogy otthon a pusztán nem igen vannak igy kiöltöztetve. A ruhájukról azonnal láttam, hogy ma kávét és vajas kenyeret reggeliztek s ezt a rendszert csak helyeselhetem, az ember rögtön tisztában van, nem kell sokat kérdezősködni. Az ispánné szintén fehér ruhában volt, a mi nem jól állt neki, tekintettel elhizott termetére. De az arca roppant nyájas, elragadó, kedves volt: ugy mosolygott, mint egy kétfelé vágott görögdinnye. Ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy beleharapjak s meg is tettem volna, – de fájdalom, csak a sárga dinnyét szeretem s azt is csupán cukorral. Az ispán hatalmas, erős ember volt. Oly büszkén nézett körül, mint egy főispán, pedig biztosan tudom, még csak alispán sem volt. A gazdasági gyakornokok mind kint termettek, lesegitették az asszonyt s olyan cuppogást vittek véghez a kezén, hogy még a patikus is kijött a verandára, megnézni, hogy miféle orvosságos üvegekből huzogatják itt ki a dugókat. Én is bemutatkoztam, de minden kézcsók nélkül. Az ispánné bámulva tekintett rám s a buzavirágszinü szemek e tekintete a szivemig hatolt. Vérem oly izgatottan futkosott ki s be szivemből, hogy még a kamara-ajtókat is nyitva felejtette. Nem szokásom nagyokat mondani, de azt merem állitani, hogy szivem billentyüin e pillanatban el lehetett volna játszani a Mondschein-szonátát. Hogy az asszony igézete alól kivonhassam magamat, az ispánhoz fordultam s kezet szoritottunk. Máskor a kezem helyett egy ezüstforintost fogok neki odaadni: azt roppantsa össze.

Elhatároztam, hogy az ispánné bájai elől a gyermekvilágba fogok menekülni. Fogtam az ispánék két fiát, csatoltam hozzájuk a jegyzőék három fiát s lehíttam őket a kertbe játszani.

Reggeli sétám alkalmával láttam ott egy nagy tócsát, a tegnapi eső maradványát. Odavittem őket. Tudtam, hogy a gyereknek mi sem okoz olyan örömet, mintha az esőtócsákba követ hajigálhat. Meg is tették s mily boldogok voltak a lelkeim! Egészen belepirultak. Öröm volt őket nézni. Én örömmel néztem. Valahol nagy köveket födöztek föl, kettő birt csak el egyet.

– Ezt is szabad, bácsi?

– Hogyne, édeseim.

Zsupsz! a nagy kő berepült. Geniális dobás volt: mind az öt fiu egyszerre fülig sáros lett. Most érte el a boldogságuk a tetőpontját. Vidám ujongással keresztül futkostak a tócsán, hosszu póznákat szereztek s ütötték a vizet. Megtöröltem a szempilláimat; nem tagadom, örömkönnyek csillogtak rajta: ime, ezeket sikerült boldoggá tennem.

Végül a gyerekek rám rohantak, összeöleltek, a tócsába vittek, hol őrült kánkánt jártunk. A kánkán után ugy néztem ki, mint egy segédjegyző, a ki a disznótorból hazafelé ballag.

Igy vonultunk déli harangszókor a veranda elé. Óriási szenzáció. Az ispánné szeme kettőt villant, a jegyzőné szeme hármat villant, – a gyermekek számához képest, – mire a gyerekek, a közelgő vész érzetében, uniszónó bőgésben törtek ki. Én felém senkinek a szeme sem villant, én tehát nem bőgtem. Következett a páholás, magyarázatot nem is kértek a csemetéktől. A szivem elfacsarodott, mikor láttam, hogy már a gyerekek is kénytelenek megtanulni a keserü közmondást: nincs öröm üröm nélkül.

Rám nem ügyelt senki. Én tehát nyugodtan elhelyezkedtem a verandára kiguritott drága sárga szövetü karosszékbe. Nincs édesebb, mint csatakos állapotban egy kényelmes karszékben helyet foglalni. De Tamás torkon ragadott.

– Ember, hová ültél?

– Hová? Nem ülhetek a gombostűpárnába!

– Gyere, öltözködjél át!

Az asszonyok is elhurcolták a csemetéket, én is elmentem Tamás szobájába. Tamás trabális ember lévén, egyetlen ruhája sem passzolt rám. Ugy néztem ki bennük, mint egy régente kövér háziur, a ki féloldali gutaütés következtében lesoványodott. Igy csak nem jelenhetek meg a hölgyek előtt. Ekkor Tamásnak egy ideája támadt.

– Van egy régi, szép vadászruhám, melyben Esterházy herceg vadászataira jártam. Az nekem már nagyon szük, neked éppen jó lesz.

– Ide vele!

Elővette. Gyönyörü volt! A legöregebb és legvakmerőbb operai rendezők nem emlékeznek ilyen fantasztikus Tell Vilmos-kosztümre. Két dolog zsenirozott. Egyik az, hogy a térdeim csupaszok maradtak, a másik meg az, hogy elül, szorosan, a mellemen fekve, ezüstláncokkal egy havasi kürt volt a bluzhoz kötve. A kürt nem fujható bő vége éppen az állam alatt tátongott. Szép kis mulatság, hogy Alsó-Szilváson egy szerény polgárember az orra alatt egy ostoba svájci kürttel szaladgáljon föl s alá. És nem lehetett levenni, mert a bluz tönkrement volna.

Képzelhetik a társaság meglepetését, mikor harcias és festői kosztümömben az ebédlőben megjelentem. Az ispánné szemben ült velem s buzavirágszin szemeinek föllángolásából láttam, hogy Tell Vilmos ruhája rendkivül nagy hatást tett rá.

– Szokott ön vadászni?

– Nem én.

– De hát ez a vadászruha?

– Hja, a vadászruha? Ezt most Pesten az ebédhez viselik a mágnások.

– Ugyan? És kényelmes?

– Nem. De hisz ez mellékes. A fő, hogy az ebéd jó legyen.

– És mire való a kürt?

– A kürt? Ugy tetszik érteni, hogy a kürt? A kürt arra való, hogy kürtöljenek vele.

– De az ebédnél mire használják a mágnások a kürtöt?

– Óh, az nagyon különböző… A Károlyiak például egészen másra használják, mint a Zichyek. A mi pedig a Csekonics grófokat illeti…

(Mi az ördögöt mondjak neki!)

– A Csekonics grófok arra használják a kürtöt, hogy jeleket adnak vele a fölszolgáló személyzetnek.

– Ah, ez érdekes. S ösmeri ezeket a jeleket?

– Hogyne.

– Mondjon valamit például.

– Például ha én a kürtöt egyszer megfujom, az inas háromszor megfujja a levesemet.

– Ugyan fujja meg egyszer a kürtöt.

(Ez az asszony megőrjit ezzel a kürttel!)

– De hisz már megettük a levest. Különben is én kürtjelek dolgában a Károlyiakkal s nem a Csekonicsokkal tartok.

Az asszony elhallgatott, de szemei folyton rajtam függtek. Nagyon tetszettem neki.

A versenyevés serényen folyt tovább. Mondhatom, hogy kényelmetlenebbül még soha életemben nem ettem. A legjobb falatokat a kürt nyelte el, nem én. Iszonyuan az utamban volt. A hatodik tál ételnél a kürt tele volt, én kidőltem s elmentem aludni. Az ispánnétól is féltem, azért fujtam hátrálót (hogy egy stilszerü kifejezést használjak).

Csak délután négy órakor mentem le a kuglizóhoz. Mind ott voltak. Nekem is kuglizni kellett. A kürttel a nyakamban! Minden dobásnál a kürt lódult egyet és orron ütött. Végre abbahagytam s az ispánnéval sétálni mentem a kertbe. S bár óvatosságból sohsem néztem rá, megtörtént, hogy a görögdinnye szeretete fölülkerekedett bennem s az asszonyt megcsókoltam.

Ez nem baj. De baj az, hogy egy bokorból kiugrott az ispán nagyobbik fia s orditva futott a kuglihoz:

– Papa, a kürtös bácsi megcsókolta a mamát!

Mi is oda siettünk.

– Igaz? – kiáltá rekedten az ispán s a nyakerei kidagadtak.

– Igaz. De tudom kötelességemet s rendelkezésére állok.

– Ne sziszegj, kigyó, mert eltiporlak.

– Uram!

– Jóska, Pali, zárjátok a méhesbe! Mi pedig azonnal meginditjuk a becsületbirósági eljárást.

Két izmos gyakornok lefülelt s a méhesbe vitt. Még a méhkasokat is megforditották s ajtajukkal felém szegezték, mintha ágyuk volnának s a derék kis állatok azonnal nyájasan zümmögni kezdtek körülöttem. Bizonyosan a trombitám tetszett nekik. Mászkáltak is rajta buzgón, a hideg rázott tőle. Mit tervez ez a vadállat, a ki a lovagias eljárást a becsületbiróságon kezdi? Min fogja végezni? E közben két méh megcsipett… vigasztalásomra szolgált, hogy diszméhek voltak; láttam, hogy egy olyan kaptárból jöttek ki, mely a kiállitáson ötszázforintos dijat nyert. Arcom dagadni kezdett. Nemsokára éreztem, hogy ugy nézek ki, mintha jobb és balarcom alá egy-egy almát dugtam volna… Ilyen állapotban vezettek ki a kuglihoz, hol harsogó kacaj fogadott… Csak az ispán nem nevetett. Komoran lépett elém.

– A becsületbirósági eljárás be van fejezve. Önt egyhangulag fölmentette.

– Ugyan?

– Igen s pedig azért, mert ujabb tanuk igazolták, hogy nem ön csókolta meg a feleségemet, hanem a feleségem önt.

– S aztán? – kérdeztem bambán.

– Nos, ez pedig nem tartozik senkire. Ezt majd házilag fogom elintézni. Gyere asszony! – kiáltott vészjósló kézmozdulatokkal.

S eltávoztak. Mikor kirobogtak az udvarból, kétségbeesettem ledobtam a kabátomat magamról, hogy a kürthöz férjek, aztán fölkaptam a kürtöt s bele fujtam a säckingeni trombitással:

Isten veled, gyönyörnek sok lett volna!

A VASEMBER.

Nem vagyok babonás ember, de nem tagadom, hogy jogom volna annak lenni. Mert történt életemben egypár olyan eset, a mely gondolkodóba ejt s józanságomat megingatja.

Őszintén beszélek, mert nem tartozom azok közé, a kik a maguk szemében a szálkát sem látják meg, a más szeméből pedig a gesztenyét is kikaparják.

Nem beszélem el, csak a legjellemzőbb eseteket.

Egyszer vacsorát rendeztünk. Tizennégy embernek kellett volna ott lennie, de csak tizenhárman jelentünk meg. S képzeljék, rá két hétre, mindnyájunk borzalmára, a villámos elgázolta – azt a tizennegyediket, a ki nem jött el a vacsorára.

A második, harmadik és negyedik esetet mellőzöm. De az ötödiket el kell mondanom.

*

Egyszer Olaszországban jártam, a hol nem műtörténeti dolgokkal, hanem a szabadban való sétálással foglalkoztam, inkább vágyván a néppel, mint a művészi alkotásokkal megismerkedni. A gazdag és angolos Firenzét, a nedves és kellemetlen Rómát, a vidám és zajos Nápolyt egyaránt szemügyre vettem. Ettem angol hotelekben bőséges tabló d’hôte-t, s ettem matrózcsapszékben bablevest. Hallgattam a milánói Scálában világhirü staggionét, s résztvettem a génuai Pulcsinella-szinház őrült kalamajkáiban.

Egy napon a nápolyi öböl partján üldögélve lógattam le a lábamat a tengerbe… s a viz rothadt narancshéjakat csapkodott a parti sziklákhoz.

És nekem eszembe jutott egy régebbi tavaszi nap, a mikor e part tele volt vitorlavászonba öltözködött kis katonákkal, a kiket a Dandolo nevü hadihajóra raktak, hogy Menelik ellen háboruba vigyenek… Akkor készült Olaszország az afrikai kalandra.

És a Dandolo mellett egy nagy sziciliai vitorlás hajó állott, melyből kosárszám hordták ki a friss narancsot, mely három nap előtt még Catania körül pirult a fán.

A puskával, szuronynyal, borjuval, két patrontáskával, köpönyeggel, kenyeres zacskóval megterhelt, nyakig begombolt katonák irigykedve nézték a félmeztelen, narancshordó fakinokat. S az egyik, mintegy vigasztalni a társait, megszólalt:

– No, de mi legalább jól fogunk mulatni Afrikában.

– Uj országokat látunk, szórakozunk, – visszhangozta a másik.

A harmadik azonban mélabúsan közbevágott:

– Lehet. De ki tudja, eszünk-e még valaha ilyen friss sziciliai narancsot?

És szomorut sóhajtott hozzá, mire társai is elnémultak…

…Ez a jelenet jutott eszembe, mikor évekkel később a rohadt narancshéjjal játszó tengerhullámot láttam. És eszembe jutottak az apró, fekete katonák is, kik szégyenletes harcban ezrével estek el, a könyörtelen afrikai ég alatt, s hazájuktól ezer mérföldnyire ott fehérlenek szétszórt csontjaik a homoksivatagon… Soha sem esznek többé Szicilia édes, leveses narancsaiból.

És eszembe jutott, egy másik jelenet. A vitorlás hajó kapitánya odaállitott az egyik század elé két kosár narancsot s minden katonára jutott egy darab.

Valamelyik megszólalt:

– Fiuk, eszembe jutott, hogy a kinek a narancsa vérpiros, az ott fog veszni Afrikában.

– Szamárság, – szólt a káplár.

De minden legény mohón fogott a narancsa lehámozásához. Az olasz roppant babonás. S mindegyik meg volt róla győződve, hogy azonnal egy pillantást fog vetni a jövőbe.

– Piros.

– Piros.

– Veres.

– Vér.

Ez hangzott föl a századból. A legények megdöbbenve néztek egymásra.

– Szamárság, – szólt ujra a káplár, – az egész század csak nem veszhet oda? – Ő még kezében tartotta a narancsot.

– Nézze meg maga is, káplár ur.

A káplár belemélyesztette a körmét a narancsba. Aztán habozva megállt. Majd vállat vont és a narancsot belehajitotta a tengerbe.

…A hullám csapkodta a narancshéjakat a parthoz s nekem eszembe jutott ez a két jelenet és az is, a mi azóta történt… Az áduiai csatában a négerek tizezer olaszt koncoltak föl. Egész századok, egész ezredek semmisültek meg.

…Karthago sanyargatásáért és pusztulásáért Afrika most fizetett vissza Róma fiainak. Remember me!

*

De ez nem tartozik a dologhoz. Ez csak olyan kitérés. Olyan, a minőt Balogh Pál jó barátom csinált, a ki Bécsből Triesztbe utazott s utközben – mint ő mondá – abstecher-t csinált Párisba.

Bocsássák meg e nagy kitérést; de valahányszor Olaszország a tollam alá kerül, többszöri utazásom emlékei oly tömegesen és makacsul rohannak meg, mint a hegyi skótok vitéz ezredei a bur sáncokat. Hogy tovább mehessek, nekem is végeznem kell velük.

Abból az olaszországi utamból visszatérve, szokásom ellenére, nem vásároltam semmit s igy érkeztem egészen Velencéig. Itt azonban nem kerülhettem ki sorsomat. Valamelyik kirakatban egy középkori vitéz páncélos ruhájának imitációját pillantottam meg. De remek volna ez az én dolgozószobámban! Bementem. Mi az ára?

– Hatszáz lira.

– Sok.

– Mennyit tetszik érte adni?

– Kétszázat.

– Magamnak négyszázba van.

– Sajnálom, de én annyit szántam rá.

– Odaadom háromszázötvenért. Az ön kedvéért, nem bánom, ráfizetek ötvenet.

– Fizessen rá még százötvenet.

– Nem loptam a páncélt.

– Tehetek én róla?

Ezzel előkészületet tettem a távozásra. A boltos utánam jött.

– Gyermekeim ártatlan fejére esküszöm, hogy nem adhatom háromszáz lirán alul.

(Megesküdött? Most már ide fogja adni kétszázért.)

– Jó, uram, ne beszéljünk többet róla. Isten önnel.

– Kétszázötven.

– Soha!

– Kétszáz. Vigye!

(Miért nem igértem százötvenet?)

A páncél enyim lett. Utolsó kérdésem ez volt:

– Mondja csak, vannak gyermekei?

– Nincsenek.

– Köszönöm.

A páncél enyém lett s én a velence-fiumei hajóra szálltam vele. Utközben egy magyar ur, a kinek megmutattam, figyelmeztetett, hogy Fiúméban legalább kétszáz forint vámot fogok érte fizetni.

Ez baj. Mit csináljak? Eszembe jutott, hogy máskor a magammal hozott selyempokrócokat mindig kivettem a kufferomból és mintha régóta használt plédek volnának, hanyagul a vállamra vetettem. A szemlész soha sem szólt érte.

Egy eszme! Fölveszem a páncélt. Meg is tettem. S mikor a fiumei öbölbe érkeztünk, a födélzet utasai bámulattal láttak maguk közt megjelenni egy páncélos vitézt, korrekt sisakkal, mellvérttel, kar- és lábvasakkal, lábán sárgacipő, kezében angol kuffer és sétapálca, karján tavaszi felöltő. Mindenki őrültnek tartott. Csak a magyar ur volt tisztában azzal, hogy ez nem őrültség, hanem manőver, a szemlészek kijátszására. Megrázta a kezemet (a miből rémes csörömpölés lett) s szólt:

– Én értem önt. A többit bizza rám.

Nagy tömeg várta a hajó kikötését. Mikor a partra vonultunk, a magyar ur, a ki mögöttem jött, odaszólt a bámuló fináncoknak:

– Csöndes őrült. Hagyják!

Mindenki tisztelettel utat nyitott, egy hordár kezet csókolt. Bizonyosan török volt, a kinek vallása parancsolja, hogy az őrültet tisztelje. Egyszerre sikoltást hallok. Egy nagyon csinos, fiatal gömbölyü asszony kimeresztett szemmel néz rám s kiált:

– Nézd, nézd, Miska! A páncélos lovag!

S elájult. Mit jelenthet ez? Egy kocsi felé siettem, belevágtam magamat s a Deák-fogadóba hajtattam. Az ismeretlen Miska az elájult asszonynyal utánam. Utánam a lépcsőn, be a szobámba. Ott az asszonyt a divánra helyezte, engem pedig megölelt.

– Uram, a Peták-család születendő tagjai, a jövő generációk nevében fogadja köszönetemet.

– De uram… Mit jelentsen ez?

– Tudja meg, hogy én, Peták Mihály, családom utolsó sarja, öt év óta vagyok nős, de gyermekem nincs. Elmentünk a kőfaragó-utcai jósnőhöz, a ki azt jósolta, hogy nem is lesz, a mig a feleségem a tulajdon szemével meg nem lát egy eleven páncélos lovagot… Képzelheti, mennyire kétségbeestünk. Hol vannak manapság az eleven páncélos lovagok? S ma egyszerre ott terem ön, mint égből szállt angyal s visszaadja reményünket. Köszönöm, köszönöm.

Az asszony is magához tért. Intett. Odaléptem. Megfogta a kezemet. Én is az övét.

– Megengeded neki, Mihály?

– Meg!

– Csókolja meg a homlokomat, lovag ur. Álmodom, vagy ébren vagyok?

– Ébren vagy, édesem, – felelt Mihály.

– Nem, ez lehetetlen, csipjen meg, lovag ur.

Megcsiptem az állát. Az asszony könnyes szemekkel rebegett hálát.

…És ime, – ne legyen az ember babonás, – a gólya egy év mulva Peták urat egy remek kis fiuval örvendeztette meg.

– Apa vagyok, apa! – ezzel rohant hozzám, – és ezt neked köszönhetem, édes barátom.

Ne legyen az ember ezek után babonás.

REGGELIZÉS EGY ISMERETLENNEL.

Nagyon csalódnak önök, ha azt hiszik, hogy ez valami matematikai müvelet, mint például az egyenlet egy, két vagy három ismeretlennel. Önök akkor is csalódnak, ha azt hiszik, hogy ez valami nagyon közönséges kocsmai jelenet, melyben egy ismeretlen ur leül az asztalomhoz és ott megiszsza a sörét. Nem, ez nem kocsmai és nem közönséges jelenet.

Szinhelye: egyszerüen, de izléssel butorozott ebédlőm, mely nem tulságosan nagy, a mi csak helyeselhető, tekintettel kiterjedt rokonságomra. Idő: jelenkor, délelőtt kilenc óra. Asztalomon áll a párolgó teáskanna, a szalonna, a sonka és pogácsa, mely mind aznap érkezett Ceglédről, az anyósok anyósától, a kihez ezért az énekek énekét fogom hálából intézni.

Éppen fölgyürtem kék munkásblúzom ujját, s kinyitottam a bicskámat, hogy hozzáfogjak, mikor csengetnek, s a szobaleány jelenti, hogy egy ismeretlen ur óhajt velem beszélni.

Kimegyek az előszobába.

– Szervusz, Győző! – kiált az idegen és megölel.

– Szervusz! – kiáltám én és viszonoztam az ölelést. De az ölelésért magamban őt tettem felelőssé. Meg bevallom, a Győző megszólitás megingatott. Engem a piarista gimnáziumban Győzőnek hivtak, holott én Viktor voltam. Trautwein igazgató ur, a kinek sohse jutott eszébe a maga nevét megmagyarositani, az én keresztnevemet kifogásolta, s erővel Győzőt csinált belőle. Ez tehát iskolatárs lehet.

– Emlékszel rám? – kiáltott az idegen, meleg és rezgő hangon.

– Hogyne! – szóltam nyájasan.

– Azért, mert nagyon megaprehendáltam volna. Kenyeres pajtásodat elfelejteni! Zavarlak a reggelizésben?

– Óh, dehogy, tarts velem!

– Kérlek!

Letette botját, kalapját, kabátját s én ezalatt letettem a reményről, hogy ráismerjek, de föltettem magamban, hogy minden agysejtemet megfeszitem, hogy kilétét kideritsem.

Összes iskolatársaimat fölidéztem emlékezetemben, de ezt az arcot sohse láttam. Inditsuk meg a kutatási eljárást.

– Emlékszel még a régi jó időkre? – kérdém, közelebb huzva székemet.

– Ki ne emlékeznék a diákélet gyönyöreire! A karcer, a magolás, a drukkolás, a sugás…

Egy nagy darab szalonnához fogott és elhallgatott.

– Emlékszel Ujvárira, a Népszinház tagjára? Mikor a félosztályt bezárták, s neki adtunk egy forintot, hogy vásároljon tiz perckor nekünk ebédet… De az igazgató a kapuban állt s ő nem szökhetett ki, tehát zsömlét vehetett a kapu alatt való eladásra jogositott péktől. Hetvenöt zsömlét vett. Szerencsére a téli kabátjának a zsebe lyukas volt, s ő a bélésbe elhelyezhette… Igy jött vissza az osztályba. De elkésett, a tanár már bent volt. Egyszerre csak nyilik az ajtó, belép Ujvári… A zsömle ugy állt rajta, mint egy krinolin… Alig fért be. Óriási kacaj. A tanár a katedrára kirakatta vele és elkobozta az egész készletünket. A konviktusban négy napig zsömlegombóclevest ettek…

Ismeretlen iskolatársam elkékült a kacagástól. Végre nagynehezen lenyelte a szalonnát, abbahagyta a kacagást és szólt:

– Felséges dolog… egészen megfeledkeztem róla meg Ujváriról is!

Ezzel a sonkához látott és egyszerre három szeletet vett ki belőle. Különös, ha az ember vendég, mennyivel jobb étvágya van. De a sonkaevés már nem foglalta el annyira, a félszájával rágott, a másik felével beszélt, s kezdé:

– Hát arra emlékszel-e, mikor a hatodikban megtiltották a cigarettázást, de mi azért is dohányoztunk. Ekkor aztán a direktor a kapu alá állt, s ott várt bennünket. A mint egy hatodik, hetedik, vagy nyolcadik osztályos jött, odalépett eléje s szólt:

– Leheljen rám!

Ha megérezte a dohányszagot, a diák bezáratott. Mit csináljunk ez ellen? Sokáig nem tudtunk mentőeszközt, s már-már az a veszedelem fenyegetett, hogy abba kell hagyni a cigarettázást, mikor nekem pokoli ötletem támadt. Reggel félnyolckor az összes szivarozó diákokat összegyüjtöttem a Nyilvayba, s ott mindegyikünk bevágott egy foghagymás piritóst. Igy vonultunk az iskolába. Az öreg már a kapu alatt várt.

– Leheljenek rám! – szólt az első csoportnak.

A fiuk sorba ráleheltek. Az öreg hátra tántorodott, fujt, zsebkendőt vett elé, prüszkölt… de a tizenötödik fiunál dühösen otthagyta a vártát és elszaladt. Három napig nem tudott egy falatot se enni. De a cigarettázás ellenőrzését abbahagyta.

Kacagott, hogy a könnyei is potyogtak. Én is kacagtam, hogy rengett a ház. A történet nagyon jó volt, – de most hallottam először. Ez a piaristáknál nem történt meg soha.

Öt szelet sonkát evett meg, aztán áttért a pogácsára. Egymásután rakta őket az állkapcsa mögé. S én éreztem, hogy az egyes pogácsák, mielőtt az örök homályba távoznának, szemrehányóan néznek rám, s igy sóhajtanak: Szegény anyósod, ha tudta volna!

Ekkor lépett be a szobába a feleségem. No, most meg fogom tudni a nyájas idegen nevét.

– No, itt van az asszony is, – kiáltám vigan, – ime, régi jóbarátom és iskolatársam…

Ezzel egy jól sikerült műköhögést rögtönöztem, mialatt folyton az idegenre mutattam. Ő fölugrott, meghajtotta magát, nőmnek kezet csókolt, – de nem mutatta be magát. Sőt rögtön helyet foglalt, s folytatta a pogácsázást. Nohát, ez már mégis arcátlanság.

Áttértünk jogászi élményeinkre. Itt se tudtunk közös vonásokat fölfedezni. Áttértem bécsi és párisi diákéletemre, de semmire se emlékezett.

Ekkor lépett be a postás és ajánlott levelet hozott, miközben hangosan a nevemet mondta.

Nini, az idegennek torkán akadt a huszonkettedik pogácsa.

– Ön nem Kruncsevics Győző? – kérdé elbámulva.

– Sohse voltam.

– Hát kicsoda?

Megmondtam.

– Bocsánat, én egy sajnos tévedésnek lettem az áldozata. Hányadik számu ház ez?

– Tizennégy.

– Stimmel. S micsoda utca?

– Aggteleki-utca.

– Ez nem stimmel. Kruncsevics Győző a Teleki utcában lakik. No, ez boszantó tévedés.

– Mi a boszantó?

Az idegen hallgatott, s ez alatt még egy pogácsát megevett.

– Nem járt ön soha a református ginmáziumba?

– Nem. Ön az első pillanatra oly ismeretlennek tetszett, s csakugyan kisült, hogy sohse láttuk egymást.

Fölálltam s intettem a szobaleánynak, hogy szedje össze a reggelit. Elég sokáig kosztolt nálam.

– Ön derék ember, – szólt az idegen, megrázva a kezemet, – de miért nem szólt?

Zavartan mosolyogtam.

– Lássa, a multkor olvastam egy hirt, hogy Mac-Kinleynél, mióta megválasztották az Egyesült-Államok elnökének, 165.000 iskolatársa járt. Én tehát az iskolatársak látogatásában a hirnév kritériumát látom…

Az idegen őszinte csodálattal nézett rám.

– Ön tehát hirneves ember?

– Az! – mondám nyugodt önérzettel.

– Gratulálok. Igazán kezdem sajnálni, hogy nem jártam önnel iskolába.

Ezzel eltávozott, miután egy negyed kiló szalonnát, öt szelet sonkát, huszonhárom pogácsát megevett, két csésze teát megivott és hat cigarettámat elszítta.

Csak legalább a nevét megmondta volna.

A NYIÁMSZ.

Bocsássanak meg, de mai történetemet óriási kitéréssel kell kezdenem.

Ebben a csunya időben el kell önöket vezetnem Afrikába, Afrikának is a legvadabb részére, hol a lakosok még emberhust esznek s csak azt tekintik előkelő háznak, melynek asztalán legalább vasárnaponként megfordul egy kis forrázott hittéritő, tormával és sárgarépával.

Ezen a földön reng bölcsője a legtehetségesebb fának, melyet a természet valaha alkotott.

Ez a nyiámsz-fa.

Én nem akarom hazai fáinkat sérteni, de nyiámsz-fa mellett teljesen eltörpülnek. Nálunk a fa becsületes egyszerüséggel megtermi gyümölcsét, aztán lehullatja levelét s egész télen pihen.

Sőt vannak fák, melyek egyáltalán nem teremnek gyümölcsöt és mégis pihennek. Csak az akácfában fedezhető föl némi becsületérzés, mert ennek a virága legalább kétszer nyilik, nyilván, hogy henyéléssel ne vádolják.

Mik ezek a nyiámsz-fa mellett?

Ez minden porcikájával az emberiséget szolgálja.

A fa rostjaiból ruhát készitenek, a leveleiből házat tetőznek, a gyümölcsét megeszik, a törzsét megcsapolják és bort eresztenek belőle.

Egy napon európaiak vetődtek arra a vidékre, a civilizációt terjeszteni. Miután a feketék meg akartak maradni szerecseneknek és emberevőknek, lekartácsolták őket és birtokukba vették a földet.

És akkor fölfedezték a csodálatos fát. És rájöttek, hogy a benszülöttek azt nyiámsznak nevezik.

Nagyon jó szó. Lehet rá részvénytársaságot alakitani.

De a kutató európai ész tovább ment, mint a benszülött elme. A fehér emberek ezt a kérdést vetették föl: Ha ez a fa mindenét odaadja, miért tartaná meg magának a gyökerét? Összeegyeztethető-e ez a fa önzetlen karakterével? Nem. Vizsgáljuk meg tehát, mire lehet jó a gyökere.

És megvizsgálták. És kiderült, hogy a gyökerét megenni ugyan nem lehet, bor se fakadt belőle, házépitésre se való, de épp ugy, mint a rostjaiból, kitünő papirt lehet késziteni.

Európában megütötték a nagydobot, mely hirdette, hogy minden eddigi papiros le van pipálva. A nyiámsz-papiros el nem szakad, még ha vizben áll se, nehezebben gyullad, meg nem fakul, az egér se rágja el, szóval nyomtatásra rendkivül alkalmas.

Európa összes vegyészei és nyomdaigazgatói mellette nyilatkoztak. Budapesten még a tüzoltófőparancsnokot és a vizvezeték igazgatóját is megnyilatkoztatták, mert a mi közönségünk ezt nem engedi el.

A vége az lett, hogy nálunk is alakult egy nyiámsz-papirosgyár, s hála a lirai költők, a hirlapok és az adóintések nagy számának, szerencsésen virágzásnak indult.

Ezek után áttérhetek arra, hogy a papirgyár igazgatóságának én voltam a titkára. Az én föladatom többek közt az volt, hogy a nyiámsz-papiros népszerüségét föntartsam, s terjeszszem azt a babonát, hogy csak a nyiámsz-fából készült papirosra érdemes egyáltalán valamit nyomtatni. Igy biztosithattuk csak a tömeges megrendeléseket.

Csöndesen evezgetve az üzleti élet zavaros hullámain, a gyár eljutott tizéves jubileumához.

Egy napon a vezérigazgató a szobájába hivatott.

– Fleck ur, – mondá, – gyárunk a jövő hónapban tizéves fönnállását ünnepli.

– Gratulálok, nagyságos ur.

– Délelőtt ünnepély lesz a gyárban, este pedig bankett. Maga egy nagy beszédet fog késziteni…

– Óh, nagyságos ur, az én csekély személyem…

– Ne fecsegjen. Nem a maga csekély személyéről van szó. A beszédet én fogom elmondani…

– Óh, nagyságos ur… Ez még nagyobb kitüntetés lesz számomra…

– Remélem is. A beszéd jó legyen…

– Igyekezni fogok.

– S ne feledkezzék meg benne a nyiámszról se.

– A nyiámszról? – kérdém kissé zavartan.

(Eddigelé tudniillik sejtelmem se volt arról, hogy miért nyiámsz a mi papirosunk és miért nem nyiámsz a diósgyőri papiros.)

A vezérigazgató bámulva nézett rám.

– Ön nem tudja, mi a nyiámsz?

– Eddig fölöslegesnek tartottam iránta érdeklődni…

– Igaza van. Egy hivatalnokunknak hinnie kell a nyiámszban, de nem szükséges tudnia, hogy mi az.

– Ez az én nézetem is, nagyságos ur, de most bővebben kellvén foglalkozni az ügygyel, legyen szives, mutasson nekem egy kis nyiámszot.

Az igazgató háromszor végigjárta a szobát. Aztán megállt előttem.

– Ön régi hivatalnok, ön előtt nyiltan beszélhetek. Nos, én magam se láttam még nyiámszot.

Megint végigment kétszer a szobán s halkan folytatta:

– Azt hiszem, nyiámsz nincs is a világon. Lehet, hogy az első európai gyárak még azzal gyártották a papirost, de minekünk már csak a legenda jutott. S higyje el, hogy ez teljesen elég. A hazai rongyból kitünő papirost lehet csinálni. Épp olyan jót, mint a nyiámszból. Hát akkor mi az ördögnek menjünk mi Afrikába! Nem igaz?

– De igaz.

– A legendát azonban, a hogy az le van rakva az alapitáskor kibocsátott röpiratokban és hirlapi cikkekben, átadom önnek. A beszédemben azonban ne nagyon dobálózzék a nyiámszszal… Hátba akad olyan ember, a ki szintén látni akarja, mint ön.

– Óh kérem, – szóltam alázatosan, – szó sincs dobálózásról. Már gyermekkoromban mindig megvert az anyám, valahányszor nyiámszszal dobálóztam.

Egy csomó röpirattal és nyugtalan lelkiismerettel távoztam. A röpiratokból meritettem a tárca elején olvasható adatokat, a nyugtalan lelkiismeretből nem meritettem semmit. De irtóztatóan bántott a tudat, hogy gyárunk egy hazugságon alapul.

Másnap fölhítt a felügyelő bizottság elnöke, figyelmeztetett a jubileumra s nyájasan igy szólt:

– Fiatalember, önnek ünnepélyünkön nagy szerepet szántam.

– Óh kérem…

– Elhatároztam, hogy ön fogja megcsinálni a beszédemet.

– Nagy kitüntetés, nagyságos ur, rám nézve. S mi a beszéd tárgya?

A kövér ur megvetően rám nézett.

– Hát még ezt is én mondjam meg!

– Az igaz, bocsánat.

Eltávoztam, nagy dilemmával a lelkemben. Már most melyiknek csináljak jobb beszédet?

Fölkerestem öreg főkönyvelőnket.

– Mondja kérem, Fuchs ur, melyik okosabb ember? A vezérigazgatónk, vagy a felügyelő bizottság elnöke?

Fuchs rám nézett zöld simlédere alól.

– Az hivatalos titok, – szólt komolyan.

Kínos töprengéseimnek azzal vetettem véget, hogy egyformán jó beszédet készitettem mindegyiknek. Nekem egyik se vessen szememre semmit.

A vezérigazgató beszédében agyondicsértem a felügyelő bizottság elnökét, az elnök beszédében agyondicsértem a vezérigazgatót.

Az elnök beszéde kijelentette, hogy a vezérigazgató a nyiámsz behozatalával nagyobb szolgálatot tett hazánknak, mint Drake Ferenc, a ki a krumplit behozta Amerikából.

A vezérigazgató beszéde viszont kijelentette, hogy az elnök az eszme propagálásával és szivós felügyelésével nagyobb szolgálatot tett hazánknak, mintha Kolumbus Kristóf a filloxérát kivinné Amerikába.

Az ünnepélyen a beszédek óriási hatást tettek. Csak a két ünnepelt izgett-mozgott. Még pedig mindegyik a másik beszéde alatt. Mindegyik megdöbbent azon, hogy a másik ilyen szép dikciót tud kivágni. S az ünnepély után mindegyik hivatott.

– Ön gyalázatosan oldotta meg föladatát. Hogy lehet ilyen ostoba beszédet csinálni? Kompromittálva vagyok.

– Kérem, nagyságos ur, mindenki el van ragadtatva…

– Az természetes. Hol hallotta, hogy a hivatalnokok ne legyenek elragadtatva, mikor a vezérigazgató beszél! Hisz akkor már csak a világ vége következhetnék… Az elnöké volt a jó beszéd. Iszonyuan lepipálta az enyémet. Kétségbe kellene esnem, ha nem tudnám biztosan, hogy nem ő csinálta. Csak sajnálom, hogy én ilyen tökfilkóra biztam az én beszédemet, mint maga. Elmehet.

Ugyanilyen jelenet folyt le köztem és a felügyelő bizottság elnöke közt. Ő is tökfilkónak nevezett és kutatta az ismeretlen zsenit, a ki a vezérigazgató beszédét csinálta.

Ilyen helyzetben még ember nem volt soha: hogy egyszerre tökfilkónak és zseninek nevezzék.

Elhatároztam, hogy megboszulom magamat. Este a banketten fölemelkedtem és azt inditványoztam, hogy beszédeim a tisztviselői kar költségén egy-egy diszes albumba leirassanak, egy példányban az igazgató, egy példányban az elnök számára.

Inditványom óriási lelkesedéssel elfogadtatott s a gyüjtés azonnal megindult. Én is adtam hozzá egy koronát.

A főmuftik persze nem tiltakozhattak ellene s ez nekem pokoli elégtétel volt…

De még ez éjjel elhatároztam, hogy elbujdosom e hazugságokon épülő Európából… elbujdosom Afrikába… ott letelepszem egy nyiámszfa alá… megeszem a gyümölcsét, megiszom a borát, ruházkodom a rostjaiból… de papirt nem készitek belőle soha!

TIMUR LENK HALÁLA.

Nem tudom, hogy és miként történhetett, de tény, hogy egy tragédiámmal megnyertem az Akadémia pályadiját.

Az irói pályám szépen indult. A lapok szivesen közölték cikkeimet, a közönség szeretett, könyveimet vásárolták, testem hőfoka normális, egészségem általában kitünő volt, balsejtelmek sem bántottak soha, s ekkor, mint derült égből a villám, lecsapott rám az akadémiai pályadij.

Hogyan? Hát annyira tehetségtelen ember volnék? Hát olyan rossz darabot irtam volna, hogy megfelel az Akadémia mértékének?

Ezt nem hittem magamról. Mély csüggedés fogott el s azt kivántam, vajha madár lennék, hogy az arcomon égő szégyenpirt a szárnyam alá dughatnám.

Gyermekeimre gondoltam, kiknek majd egykor mint képviselőjelölteknek a szemükre fogják lobbantani, hogy az apjukat az Akadémia megkoszoruzta.

Azt mondja a közmondás, nincs olyan rossz, a minek valami jó oldala ne volna. Az Akadémia koszorujának jó oldala a száz arany, mely nyomában jár, mint borunak a derü.

Még ha a pályadij odaitélését sulyos testi sértésnek minősitem is, még akkor is busásan kárpótolva vagyok a száz aranynyal. Elannyira, hogy nyugodtan mondhatom, s ez nekem jól esik, hogy az Akadémia ráfizet az üzletre.

Mikor ezekre a nehezen megmozditható aranyakra gondoltam, ugy éreztem magamat, mint a mesebeli hős, a kinek sárkányt kellett előbb megölnie, hogy a kacsalábon forgó tündérkastély kincseihez hozzáférhessen.

Fölmenteni az Akadémia palotájába, melynek a nagy Széchenyi szobra épp olyan határozottan hátat fordit, mint Deák a liberális klubnak. Mikor a portásnak megmondtam, hogy pályadijnyertes költő vagyok s pénzért jöttem, vasvilla szemekkel mért végig. Ugy látszik, hogy valamint a fővárosnál a dijnokokon, az Akadémiánál a szolgákon takaritják meg a nagyobb kiadásokat s az én dijnyerésem a szolgaszemélyzetre nézve fizetésredukciót jelentett.

– Földszint balra!

Benyitottam a jelzett ajtón, hol egy alacsony ur ült, olvasásba elmélyedve.

– Badár Pál koszorus költő vagyok.

Rám nézett.

– Honnan kapta a koszorut?

– Az Akadémiától.

– Csak nem?

– De igen; a Timur Lenk cimü tragédiámért.

– Ön az? – S levette pápaszemét, hogy jobban láthasson.

– Én vagyok.

– Mondja csak, ifju ember, honnan veszik önök a szemtelenséget, hogy ilyen fércműveket be mernek ide nyujtani?

Örömteljes meglepetéssel néztem rá.

– Hihetek-e füleimnek? Az Akadémia nem tartja jónak az én darabomat?

– Nem bizony. Sőt hitvány merényletnek tekinti a benyujtás tényét…

– Óh, uram, ön megnyugtat, ön visszaadja bátorságomat, önbizalmamat… Most már kezdem remélni, hogy müvecském nem tartozik a legrosszabb alkotások közé. Sőt tán még a szinpadon is megállja a helyét.

– Hogyan, ön elő akarja adatni? – kérdé nyugtalanul a pápaszemes ur.

– Persze. Csak kell valami kárpótlás az Akadémia koszorujáért.

– Hát a száz arany nem elég?

– Mondtam már, hogy koszorus költő vagyok s földi kincs engem nem kecsegtet.

– Jó, tegyen a mit akar, de figyelmeztetem, hogy szabályaink szerint a dijat az aránylag legjobb munkának ki kell adni, ezért kapta meg ön. De élhetünk kikötésekkel. Az ön esetében a kikötés ez: becsületszavát kell adnia, hogy darabját se könyvben ki nem adja, se szinpadon elő nem adatja, különben nem kapja meg a száz aranyat.

A kis pápaszemes kigyó rám emelte savószinü szemeit s rajtam hideg borzongás futott át. Aranyat kinált, hogy eltegyem láb alól gyermekemet, a kedves Timur Lenket. Mily sokáig tartott, mig e világra hoztam, éjjel-nappal vele foglalkoztam; a szép Arabella, a kinek ezért házasságot igértem, géppel lekopogtatta az egészet, miközben könnyei csorogtak az irógép fehér billentyűire. (Hát még akkor hogy fognak csorogni, ha megtudja, hogy igéretemet nem tartom meg.)

És ezzel nemcsak Timur Lenk van megölve, hanem az én irói pályám is. Köztem és jövőm közt a nagy zsarnok kihült holtteste fekszik. Alkothatok-e shaksperei drámákat, ha első müvem fölött ily gyáva alkut kötök?

Az erkölcsi okok egész légióját hoztam föl e hitvány alku ellen. Szivem minden porcikája, agyvelőm összes sejtjei föllázadtak ellene. Ez volt a serpenyő felében; a másik felében sárgállott az arany… mit sárgállott! Csillogott, ragyogott, kiabált, rám nézett, démoni erővel átkarolt, hipnotizált. Elfogott az a szomj, mely ezrével kergeti az embereket Klondykeba, Afrikába, melyről Mefisztó beszél…

Elbuktam. Az arany démonai gunykacaj közt robogtak át testemen. Megtöröltem izzadt homlokomat.

– Ide a száz aranynyal! Elfogadom az egyezséget.

– Becsületszavát adja?

– Adom.

– Itt az utalvány. A pénztár kifizeti. Szerencsés kópé, ugyancsak becsapott bennünket. Mások egész évben körmölnek és nem kapnak ennyit.

A kiszáradt akadémikus nem sejtette, hogy lelkem nemesebb részét hoztam áldozatul. Ugy éreztem, mintha eladtam volna magamat az ördögnek.

Valami belső hang egyre ösztökélt, hogy az egész csomó pénzt dobjam a Dunába. Ez (óh, azonnal ráismertem az öregre) becsületes szivem hangja volt. De egy még belsőbb hang azt sugta, hogy tartsam meg. S ez üres gyomrom hangja volt.

S az üres gyomornak már a régi rómaiak idejében megvolt a maga filozófiája. Igen erős filozófia. Nem lehet előle kitérni. A sziv csak esdekel, a gyomor parancsol. A szivvel ki lehet egyezni, a gyomorral nem.

Fölösleges talán külön is kijelentenem, hogy gyomrom szavára hallgattam. Egy kicsit kacérkodtam a Dunával, mert átmentem a lánchidon; de a száz aranyat nem dobtam bele. Sőt egy próbának is alávetettem magamat. Igy szóltam magamban: Ha rosszat cselekedtem; szakadjon le alattam a lánchid! És nem szakadt le. Némileg megnyugodva tértem haza.

De odahaza elfogott egy kínos dilemma s ez rágódik bennem, mint a szú a büszke cserfán.

A kínos dilemma ez a kérdés volt: Jó tragédia-e a Timur Lenk vagy nem?

Az Akadémia megjutalmazta, tehát rossz.

De az Akadémia egyuttal leszidta a sárga földig, tehát jó.

S ha önök egy korán megőszült férfiut látnak sétálni a főváros utcáin lehorgasztott fővel: ez a korán lehorgasztott ur én leszek. S ezt a dilemma tevé.

Nehogy azonban a dilemma bacillusai megfertőztessék a világot, Timur Lenket a kályhába dobtam. Legalább halála szép volt, mint a velszi bárdoké.

AZ ÉN TŰZHÁNYÓIM.

Ha ezt a történetet más beszélné nekem, egyszerüen nem hinném el; de mivel én beszélem másnak, föltétlenül megkövetelem, hogy igaz voltában higyjenek.

Azt előre bevallom, hogy egy nagy hibája van a történetemnek. Az, hogy se boldog szerelem, se boldogtalan szerelem nincs benne. Affelől azonban megnyugtathatom önöket, hogy ha szerelem volna benne, az, ismert jószivüségemnél fogva, mindenesetre házassággal végződnék.

A történet szól Gáspárdi Pál közeli rokonomról, a ki a hitelbank pénzén Amerikába utazott. Csak az volt a baj, hogy a hitelbank erről nem tudott semmit. A bankok és a férjek mindig későn értesülnek. Szökése után azonnal megtettem őt távoli rokonomnak, a miben teljesen igazam volt, mert ő Amerikában volt, én meg Európában.

Mikor elfogyott zsebéből a hitelbank pénze, elkezdte kigyóbüvöléssel keresni a kenyerét. De oly kevés volt ez a kenyér, hogy kénytelen volt utána, nehogy éhen haljon, a kigyókat is megenni. Kenyérre kenve-e, vagy pedig csak ugy felszeletelve, mint a szalámit, azt nem tudom, mert járatlan vagyok az amerikai szokásokban. De azt tudom, hogy végre a nagy Amerikában nem akadt kigyó, a ki hajlandó lett volna általa büvöltetni magát, s minden kigyó békát kiáltott rá. Ezért az öreg otthagyta a keserves pályát, vagyis a kigyók ott hagyták őt egyedül a keserves pályán, – s szegény feje beállt szerecsennek egy cirkuszba.

Meg is tanult egy szép lovasmutatványt, de már a premiéren megbukott vele. A cirkusz ugyanis födetlen volt s miközben Pali bátyám a trakhéneni csődörön lovagolt, megeredt az eső. A cirkusz közönségének a fele szerecsen volt. A fehérek fütyöltek és krumplival dobálták Pali bácsit, a kit persze szerecsennek tartottak. De csak a mutatvány közepéig. Ekkorra a zápor fehérre mosta, mire a szerecsenek kezdtek fütyölni és burgonyával dobálózni, a fehérek ellenben tapsolni. (Mellesleg megjegyzem, hogy a krumplit, a mely amerikai találmány, ott már csak szinházban és népgyüléseken használják. Európában inkább mint étel van elterjedve.)

A direktor természetesen elbocsátotta az öreget, a ki le se szállt a trakhéneni csődörről, hanem azon piszkosan elvágtatott. A többi cirkuszlóra azonnal fölkapott a közönség, hosszu kötelekkel s üldözőbe vette őt, abból a célból, hogy egy népies látványossággal kárpótolja magát a cirkuszi boszuságért, még pedig az ugynevezett lincseléssel, melyet mifelénk akasztásnak hivnak. Amerikában nem oly szükkeblüek a hatóságok, mint nálunk. A vén Európában csak meghivott vendégek, előkelőségek s ezek is igen kevesen vesznek részt az akasztásban. Amerikában liberálisabban gondolkoznak s azt tartják, hogy az akasztás a nép számára fentartott ingyen mulatságok közé tartozik. S ha a hatóságok megfeledkeznek ebbeli kötelességeikről, maga a nép veszi kezébe az ügyet s minden komolyabb ok nélkül felköti valamelyik felebarátját. Ez pótolja náluk az ökörsütést.

Pali bátyámat nem érték utól. Ő addig vágtatott, a mig meg nem érkezett Kaliforniába, hol akkor még a hegyek, vizek és zsebek tele voltak aranynyal. Aranyásó lett.

Az aranyásók két főrészre oszlanak: a kik találnak aranyat és a kik nem találnak aranyat. Tisztelt rokonom az utóbbiakhoz csatlakozott. Mindennap remélte, hogy mint gazdag ember fog lefeküdni, de minden reggel mint szegény ember ébredt föl.

Rövid ott tartózkodása alatt annyira megnyerte az aranyásók rokonszenvét, hogy megválasztották polgármesternek. Amerika fölfedezése óta az aranytermő földeken ezt az állást mindig a legnagyobb tolvajok és orgazdák töltötték be, s tisztelt rokonomnak annyira fájt ez, hogy őt méltónak itélték e tisztességre, hogy megszökött és bemenekült Mexikóba.

Belépett a mexikói hadseregbe, még pedig tábornoki ranggal, mert nagy protekciója volt. Részt vett az indiánusok ellen inditott háborukban, még pedig, azt hiszem, nagy sikerrel és szép eredménynyel, mert azóta többször olvastam az ujságokban, hogy az indián faj kivesző félben van.

Aztán sokáig nem hallottam róla semmit, s mivel nem tartozott pénzemmel, teljesen meg is feledkeztem róla.

Egy napon táviratot kaptam Hamburgból. A Szabad Hanzaváros-hoz cimzett fogadó tulajdonosa jelentette, hogy egy Gáspárdi nevü amerikai ur érkezett oda, az ő vendéglőjébe, s látni kiván.

Én visszatáviratoztam, hogy látható vagyok mindennap délután két és három óra közt Borz-utca ötödik szám alatt, a kapu alatt balra. Bővebbet a házmesternél.

Ekkor a Szabad Hanzaváros tulajdonosa visszadrótozott, hogy az öreg amerikai haldoklik és gazdag örökségéről akar rendelkezni. Ezért már érdemes kimozdulni a Borz-utca ötödik szám alól (a kapu alatt balra).

Harmadnap már ott voltam szeretett rokonom ágya mellett. Nagyon rosszul volt. Kitárta karjait és igy kiáltott:

– Gyermekem… Mexikó… Bumbaló… Rataplan…

Megkértem, hogy csak beszéljen magyarul, mert az amerikai nyelvben kissé járatlan vagyok.

Erre hosszasan rámszegezte tekintetét, s láttam, hogy fokonként kezd magához térni.

– Hátralevő napjaim már csak percekből állanak, – suttogá, – azért nem is kérdem meg tőled, hogy mi ujság otthon. Csak egyenesen a dologra térek… Ne felejtsd el: Mexikó, Rataplan, Bumbaló…

– Mi ez, bácsi?

– Ez a te birtokod Mexikóban. Ezt szereztem s neked hagyom örökségül.

– Mi az? Miféle földbirtok? Szántóföld? Legelő?

– Két hegy. Két nagy hegy. Két óriási nagy hegy. Két óriási mexikói nagy hegy. Szóval az egyik Bumbaló, a másik Rataplan!

– Miféle hegy?

– Tüzhányó hegy.

A szám akkorára nyilt, mint egy vulkántorok.

– Mit csinálok én két vulkánnal? – kérdém félénken.

– Hja öcsém, – felelt az öreg, – vulkánt hagyhatok rád, de észt nem adhatok hozzá, hogy mit kezdj vele.

– Hát maga mit csinált velük?

– Semmit… már öreg voltam hozzá… fiatal erő kell az ilyesmihez… Jaj… a csörgőkigyó! – sziszegett fel az öreg hirtelen, – jeget ide.

Jeges borogatást tettem a lábára.

– Miféle csörgőkigyóról beszél, bácsi? – kérdém elámulva.

Az öreg e közben magához tért és sóhajtva felelt:

– Az indiánok egyszer éjjel csörgőkigyót eresztettek a táborunkba… a bestia éppen az én lábamra csavarta magát… no, de ezt meg kell mutatnom… nincs nálad véletlenül egy csörgőkigyó?

– Kö… köszönöm kérdését, nem szolgálhatok.

(Ez az ember azt hiszi, hogy én szivar helyett csörgőkigyót hordok a zsebemben.)

– Akkor nem mutathatom meg a kigyó-kalandot… De gyerünk tovább… A két vulkánt a mexikói kormánytól kaptam ajándékba, azon érdemeimért, hogy mikor kitört a forradalom, az ellenpárt parlamentjét a levegőbe röpitettem… Kétszáz ember halt meg, nem számitva a teremőröket, a gyorsirókat és az ujságirókat.

(Hisz ez rettenetes egy ember!)

– Ezzel a forradalom egy csapással véget ért. S azóta rend van Mexikóban. Én a vulkánokon kivül kaptam még három négyszög mérföld nagyságu őserdőt, melyben jaguáron kivül nem terem semmi. Ezt is rád hagytam. Itt a végrendeletem, már bejelentettelek a helybeli mexikói konzulnak is.

– Ki szoktak törni azok a tüzhányók? – kérdém.

– A Rataplan két év előtt tört ki utoljára. Óriási kitörés volt az, öcsém. Huszezer ember lakott akkor a vidéken s büszkén mondhatom, egynek se sikerült megmenekülnie. A lapokban egy-két bátortalan hang felszólalt, hogy a tulajdonos rendben tarthatná a tüzhányóit… De csakhamar elnémult mindenki, mert én a kormány főtámasza és megmentője voltam.

– Hát az ellenzéki ujságirók?

– Az ellenzékiek? Hisz mondtam már, hogy azok levegőbe röpültek.

Itt a haldokló harcos és robbantó megpihent egy kicsit, azután folytatá:

– A Rataplan egyáltalán derék, szorgalmas fickó volt… Mindennap bömbölt, s vasár- és ünnepnapokon 2-3000 métermázsa követ és lávát szórt ki… Külső alakja hosszu és hegyes, olyan Don Quixote-féle… A Bumbaló alacsony, köpcös és lusta… Igazi Sancho Pansa… A morgása is csak olyan, mintha elrontotta volna a gyomrát… Hanem azért ez is csinált néhány kitörést… de sohse vitt el többet két-háromszáz embernél… Eleget is bosszantottak vele a kollégáim a vulkán-tulajdonosok klubjában.

– Miféle klub az, bácsi?

– Majd azt elmondom holnap… jaj a csörgőkigyó… jeget, jeget… nem… a rumos üveget add ide… sokan ezt ajánlják a kigyó-reminiszcenciák ellen.

Kiivott egy kis üveg rumot, – azzal lefeküdt és elaludt. Én meg átvonultam a magam szobájába.

Másnap korán reggel meglátogatott a mexikói konzul. Ugy megszorította a kezemet, hogy azóta én is csörgőkigyó-reminiszcenciákban szenvedek, de nem jéggel, hanem szilvóriummal gyógyitom.

– Gratulálok, – mondá a konzul, – olvastam a nálam letett végrendeletet. Tudja-e, hogy a két tüzhányó önt a mexikói arisztokrácia sorába emeli? Ön élethossziglan tagja a mi főrendiházunknak.

– Mit jelent ez európailag?

– Azt, hogy ön bárói rangot visel mindaddig…

– Meddig?

– A mig az ellenzék föl nem robbantja.

– De hisz most nincs ellenzék!

– Kezd már lenni. A hajóhad fellázadt a mezei rendőrségről szóló törvény miatt, s polemizál a kormánynyal…

– Polemizál?

– No igen, lövöldözi a fővárost.

– Mi az ördög? Hát ez ott igy szokás?

– Higyje el uram, hogy ez a valódi szabadság.

(Kezdett a hátam borsózni.)

A konzul egy darabig föl s alá sétált, végre összevonta a szemöldökeit, s szólt:

– Rossz hirek jönnek az ön tüzhányóiról. Legyen szives tehát azokat, különbeni végrehajtás terhe mellett, átvenni.

– Mit ért ön különbeni végrehajtás terhe alatt?

– Ez nálunk Mexikóban igen egyszerü: revolverlövésekkel szoritjuk az illetőt.

– S szabad a végrehajtottnak visszalőni?

– Óh, kérem, csak méltóztassék!

– Igen? – kérdém vésztjóslóan. Ezzel elővettem a zsebemből a tizenkét személyre szóló revolvert s a konzulra szegezve, mondám:

– Vegye tudomásul, hogy én ezennel az ellenzékhez csatlakoztam, s a főváros helyett egyelőre önt fogom bombázni.

– Miért?

– Miért? Mert a hajóhadnak igaza van: én se helyeslem a mezei rendőrségről szóló törvényjavaslatot.

– Szerencsétlen! Ne feledje, hogy ez esetben köteles vagyok az ön birtokait konfiskálni, s a tüzhányói a kormány birtokába jutnak.

– Nem bánom. Én önzetlen ellenzéki férfiu vagyok.

A konzul kihátrált a szobából, én pedig jegyet váltottam Hamburgból egyenesen a Borz-utca ötödik szám alá (a kapu alatt balra). Bővebbet a házmesternél.

Igy csöppentem ki a mexikói főrendiházból, s igy lettem a mexikói ellenzék egyik vezérférfia. Csak azt várom a Borz-utca ötödik szám alatt, hogy az ellenzék partra szálljon.

KÜLÖNBÖZŐ UTASOK.
Felolvasás.

Uraim és hölgyeim!

Ne vegyék rossz néven ezt a megszólítást. Soha nem olvastam még föl csupán férfiakból álló közönség előtt. Most is, egészen keddig, azt hittem, hogy hölgyek is lesznek jelen, s aszerint csináltam a fölolvasást. Kedden tudtam meg, hogy férfiestély lesz, s az egész fölolvasást el kellett hagynom boldogabb időkre. Engedjék meg, hogy legalább a megszólitást megspóroljam, meghagyván a régit. A többi minden uj.

Azt hivén, hogy hölgyek is lesznek jelen, elhatároztam, hogy fölolvasásomban két irányelv fog dominálni: Humor és szerelem. De a körülmények változván, kidobtam a szerelmet és maradt a humor.

Erre csak azért figyelmeztetem a tisztelt közönséget, nehogy utólag kérdéseknek tegyem ki magamat.

Mikor a kör igen tisztelt megbizottja az önök nevében nálam megjelent, azt kérdezte tőlem:

– Mikor szeret ön fölolvasni: vacsora előtt vagy után?

– Legjobban szeretek vacsorálni, fölolvasás nélkül, – feleltem azzal a flegmával, melyet csak az angol regényekben és bennem lehet föltalálni.

– Jó, jó, – felelt a megbizott, azzal a flegmával, melyet csak bennem, az angol regényekben és ő benne lehet föltalálni, – hiszen fog ön vacsorálni is, de mikor akar fölolvasni?

– Mindenesetre vacsora előtt, mert akkor az éhes emberek a legrövidebb fölolvasást is hosszunak találják és igy keveset kell irnom, a jóllakott emberek pedig a legrosszabb fölolvasást is hajlandók jónak tartani. Már pedig én nem akarom félrevezetni a publikumot.

– Hát vacsora közben nem olvashatna föl?

– Mit gondol? Hogy én legszellemesebb ötleteim közben arról értesüljek, hogy az angol rostélyos kemény, a pincér pedig szamár. A mit különben ugy is tudok. Egyszer próbáltam ezt meg, kezdő iró koromban Kőbányán. A fölolvasás hosszu volt és komoly. Hőseim és hősnőim rakásra haltak, a közönség pedig evett. Mindent megettek. Mikorra elkészültem a fölolvasással, az illető kör kocsmájában csak emmenthali sajt volt. És mennyi emmenthali sajt! Sok emmenthali sajtot láttam már, de ilyen keveset még soha. És milyen kemény sajt volt. A század legkeményebb emmenthali sajtja. Én nem tudom, hogy Emmenthal mikor kezdte Európának a sajtot liferálni, de ez az első kibocsátásból maradt még meg.

E bevezetés után engedjék meg, hogy áttérjek fölolvasásomra.

*

Hajdan Budapest és Bécs közt se volt vasut, ma a József-körut 10-ik és az Erzsébet-körut 37-ik számú háza közt is van vasut. Ma a földszintről az emeletre is vasuton megyünk.

Mióta olyan sokféle közlekedési eszköz van Budapesten, azóta a legkülönbözőbb nézetek és fölfogások támadtak a fővárosban.

Egyik fölfogás például az, hogy karakteres ember nem ülhet omnibuszra. Az omnibuszra ülés diszkvalifikál.

Maholnap a lóvasuttal is igy leszünk. Mióta villámos vasutunk van, azóta a lóvasut lesülyedt a komfortábli szinvonalára. Bele lehet ülni, de nem elegáns. A villámos vasut, az a fiakker. Egy fiakker, melyen szakaszjegyek vannak és villámos világitás. Egy fiakker, melyen le is ülhetünk, meg állva is maradhatunk. Egy fiakker, mely sohse gorombáskodik.

Az omnibuszon az emberek taszigálják egymást s a szakácsné a piaci kosárral az ölében ül. Kiszállni és beszállni kínszenvedés.

A lóvasuton kevésbbé vad, de bizalmas tónus uralkodik. Az utas politizál a szomszédjával s különösen a konduktorral. Ha valaki egy viccet mond, mindenki nevet, az egész kocsi.

A villámos vasut egy uri szalon, hideg és fényes; senkise szól senkihez, gyorsan megy a föl- és leszállás, mindenki szót fogad a konduktornak (a mit a lóvasutnál sohse tesz meg).

Azt hiszem, mindenki attól a titokteljes mennykőtől fél, mely a kocsit hajtja, s ezért mindig meg vagyunk szeppenve egy kicsit.

A legnagyobb utazás vasárnap este a városligetből lóvasuton bejönni a városba. Utána egy hétig fáradt a polgár, nem a mulatságtól, hanem ettől a lóvasutazástól. De a következő vasárnap azért ugyanannyi nép van a városligetben, mint a multkor. Ugy látszik, ha a nép lóvasutat lát, nem tud okosan gondolkozni. Vagy tán az is a mulatsághoz tartozik, hogy összegázolva vergődjék haza csöndes hajlékába.

De térjünk át a komoly utasokra. Európai utazásaim közben különböző országokban gyakran találkoztam egy urral, a ki Svájcban épp ugy, mint nálunk és Olaszországban, névszerint ösmerte az összes konduktorokat; tudta, hogy a szalongulyás legjobb a szabadkai állomáson, a rosszböff Bázelben s az ecetes ugorka Avricourtban.

Már régen készültem rá, hogy meginterjuvoljam. A napokban teljesedett a vágyam. Budapest és Kolozsvár közt az étkező-kocsiban egy asztalnál vacsoráltunk.

– Rám ismer? – kérdém.

– Hogyne? Hisz együtt utaztunk Bécsből Párisba, Innsbruckon át, a 17-ik számu vonaton.

– Uram, ön sokat utazott, mondja csak, miről ismer rá a magyarra?

– Megjegyzem uram, – felelé ő, – hogy én a világot csak a vasuti kocsi ablakából ismerem s gyalog nem volnék képes egy magyart valamely más nemzetbelitől megkülönböztetni. De ha az én kocsiszakaszomba lép, azonnal megismerem.

– Miről?

– Képes arra, hogy ebéd után virslit egyék s e tekintetben hasonlit a némethez és az osztrákhoz. Tegyük fel, hogy az egyik állomáson fényesen megebédeltünk s a vonat visz tovább. A következő restaurációs állomáson a magyarok, németek és osztrákok a tormásvirslire vetik magukat, a harmadik állomáson pedig kávét isznak rá!

– Miről ismer rá az olaszra?

– Sohse eszik, de folyton szivarozik és köpköd.

– S a németre?

– Ha hárman vannak egy kocsiban, azonnal egyesületet alakitanak. Leszállnak a vonatról s mire visszatérnek, már tegezik egymást. A német társas-állat. Egyedül nem ér semmit.

– S a franciára?

– A legkönnyebb rájuk ismerni. Mióta a köztársaság alatt élnek, azóta minden utazó franciának rendjele van, Franciaországnak tett kivételes szolgálatokért. A francia nagyon tartózkodó. Ritkán beszél idegen nyelvet. Svájcban megkérdi, hogy Ausztriában vagyunk-e már és Ausztriában azt kérdi, Svájcban vagyunk-e még? Megmondjuk neki, hogy Ausztriában vagyunk s mikor az osztrák konduktor megszólitja németül, azt feleli franciául, hogy nem tud osztrákul.

– És az angol?

– Az angol az utazók mintaképe. Keveset beszél, utitársait sohse szólitja meg, rájuk se néz, mindig nyugodt és csendes, hetekig elutazhatik vele minden érintkezés nélkül. Csak lefekvéskor kell arra vigyázni, hogy a lábát az ölünkbe ne rakja…

– S mit tesz ön ilyen esetben?

– Nyugodtan és szó nélkül lelököm a lábát. Az angol elkiáltja: All right s az ügy el van intézve.

– Sok uti kalandja lehetett asszonyokkal? – folytatám.

– Sohse volt, uram, szavamra mondhatom, hogy sohse volt.

– És miért nem volt?

– Mert ehhez egy magányosan utazó hölgy kell. Már pedig ha a hölgy szép, nem utazik egyedül, ha pedig csunya, nincs kaland.

Ezzel búsan a pecsenyébe szurta villáját és igy szólt:

– A borjusnicli legjobb Cadix és Madrid közt, a 4-ik számu expresszvonaton.

KÜLÖNFÉLE SEBESSÉGEK.

Saját külön természettudósunk, a ki a természetnek és a tudománynak titkait szokta a napi lapok olvasóközönsége előtt föltárni, a minap egy érdekes tárcában elmélkedett a különböző sebességekről. Sok érdekes dolgot tudtunk meg belőle. Megtudtuk, hogy a ki a földön nagy ember, az a holdban még nagyon kicsi lehet, mert itt csak egyhatod rész annyit nyom a latban, mint a földön. Megtudtuk, hogy a földön voltaképp nincsen sebesség, mert a csillagok sebessége mindent fölülmul. Hiába dicsekszünk mi a villámvonattal, komikusak vagyunk, ha valamire azt mondjuk, hogy „nyilsebesen”,’ sőt a „villámsebesség” is lassusággá válik a bolondul vágtató égi testek mellett, ugy hogy mi voltaképp csigavilágban élünk. Azzal az egygyel dicsekedhetünk, hogy a föld nagy sebességgel forog a maga tengelye s a nap körül, de ebből nincsen semmi hasznunk, mert nem vesszük észre. Ez az iszonyu sebesség be van bizonyitva, el kell hinni, de érzékeinkre nézve el van veszve. De kárpótol ezért hiuságunk, t. i. azzal büszkélkedünk, hogy mi vagyunk a világrendszer mozdulatlan középpontja, s körülöttünk forog minden, még a nap is. Mellettünk szól a látszat.

De ne foglalkozzunk a tudományos sebességekkel, vannak sebességek, melyek közelebb állnak hozzánk, a mindennapi élet körébe vágnak és mégis kiszámithatatlanok. És fájdalom, kilátásunk sincs arra, hogy valaha a tudomány ki fogja azokat számitani.

Igy például, ki tudná egy hatkrajcáros omnibusz sebességét kiszámítani? Mikor annyi tényező működik abban közre! Először a kocsis jókedve. Ha a derék kocsis le tudja magában győzni azt a makacs előitéletet, hogy hat krajcárért nem érdemes a lovát megerőltetni, akkor a paripa koronként lódit egyet a járművön. De hol van ilyen fölvilágosodott kocsis? De ha a kocsis fölvilágosodott is, – a ló, az nem az. A hatkrajcáros omnibuszlovak rút önzésben és ázsiai kényelemszeretetben szenvednek. Az ő gondolkozásuk egészen független a hatkrajcáros taksától. Nekik mindegy, akár hat krajcárt, akár tiz krajcárt fizet az utas, – hisz nekik huzni kell őket. Önzésükben vonakodnak huzni, s kényelemszeretetükben minduntalan megállanak. Azonkivül az egyedüllétben bizonyos búskomor hangulat vesz erőt rajtuk; az egyfogatu omnibuszlovak mind világfájdalmasak, s ha verseket irnának, azok bizonyosan ilyen cimeket viselnének: „A kocsis ostora”. „Az omnibusz megtelt, ujra megtelt…” „Az üres zabos-zsák.” „Kerepesi-uton végig.” Mindmegannyi fájdalmas epizód az omnibuszló életéből… Már most tessék egy ilyen állatnak a sebességét kiszámitani.

Az uj-pesti, ó-budai és kőbányai lóvasut is a „lassan járj, tovább érsz” elvét követi. És évek óta jár lassan, a nélkül, hogy tovább ért volna egyfelől Kőbányánál, másfelől Uj-Pestnél és Ó Budánál. Az utasember azzal vigasztalhatja magát, hogy a kocsiban zümmögő légy egy másodperc alatt 7.6 méternyi utat tesz, mig a lovak sebességét centiméterrel volna képes csak megmérni.

Hát hazai vicinális vasutainkra miért nem terjeszti ki figyelmét a tudomány? Könnyü neki a Halley üstökösének a sebességét kiszámitani, de üljön neki a szegzárd-rétszilasi, vagy az esztergom-nána-csatai vasut sebességének, ott elreked a tudomány s nem huzza ki se a matematika, sem az asztronómia.

A hivatalos sebesség! Ez előtt is tehetetlenül áll meg az ész és a tudomány. Minisztérium, megye, törvényszék, ezek volnának az állomások, a honnan egy-egy ügynek a sebességét meg lehetne figyelni. No, itt már a bambusznád is büszkén ringatja hajlós szárait, mert ő egy másodperc alatt 0.07 millimétert halad; a szegény ügydarab még e mögött is elmarad, főképp ha restanciában ragad.

Egy szóval földi sebességeinkkel nincs mit dicsekednünk, s ha nem volna rá példa, hogy szabadságharcunkban az osztrákok mily bámulatos gyorsasággal tudtak futni honvédeink elől, igazán kétségbe kellene esnünk az emberi sebesség fölött. Ilyen látványtól azonban meg leszünk fosztva a legközelebbi muszka háboruig, a hol is a kozákok veszik át a futók szerepét. Addig is azonban szeretném, ha a magyar tudomány abban a kellemes helyzetben volna, hogy kiszámithatná, hogy egy honvédágyuból kilőtt golyó milyen sebességgel halad. Mert ennek sebessége és a muszkák sebessége közt szoros összefüggés van. Ez a legérdekesebb a „különféle sebességek” közt.

KEFE.
-Levél Asbóth Jenőhöz. -

Kedves barátom!

Valami tizenhat évvel ezelőtt a Koronaherceg-utcában sétáltam egypár barátommal, persze a déli korzó alkalmával. Egyszer csak te jösz velem szembe, megállsz s igy szólsz hozzám:

– Már megint itt lógsz?

Én tudtam, hogy ki vagy, de még sohasem beszéltünk egymással. Azért is igy feleltem vissza:

– Mi közöd hozzá?

– Hát tudod-e, hol vagy, gólya?

– A Koronaherceg-utcában.

– Nem. A birodalomban.

– Miféle birodalomban?

– Dupla gólya vagy, ha azt sem tudod, de majd megmagyarázza neked a birodalmi jegyző. Szervusz.

Én azt hittem, belém akarnak kötni s ezért, mig Asbóth ellépett, a megjelölt urhoz fordultam, a ki nem volt más, mint Hodossy Gida. Az összeütközésnek az lett a következménye, hogy beléptem az atlétikai klubba alapitó tagnak.

Akkor aztán megtudtam, hogy mi az a birodalom. 1880-ig a Váci-utca volt divatban, ott volt a déli és az esti korzó. Az atléták azonban összevesztek a Váci-utcával s Asbóth Jenő kiadta a jelszót a klubban, hogy divatba kell hozni a Koronaherceg-utcát. És az atléták megkezdték a sétát, a Kigyó-tértől a Kristóf-térig és vissza, a Koronaherceg-utcán végig.

Ez volt a birodalom. Asbóthot kinevezték birodalmi hercegnek, Rohonczy Ödönt miniszternek, Hodossy Gidát jegyzőnek, Szabó Nándit főtitkárnak, a tigrist, Beretvás Sándort a herceg személye körüli miniszternek. A birodalmat a hunnisták is lelkesen fölkarolták s igy egyesült erővel céljukat csakugyan el is érték. A szép asszonyok és leányok lassanként a birodalomba szoktak, mely mind a mai napig exisztál és virágzik. A föntebb elsorolt tisztikar eleinte még diplomákat is osztogatott a leányoknak, kik a birodalmat különös buzgósággal fölkarolták és zsúrokon megvédelmezték. E diploma őket birodalmi grófnőkké nevezte ki.

A beavatottak délben, este, mindig ezzel üdvözlik egymást: Jóóó reggelt! Lehetőleg elnyujtva és tömérdek ó-val. Ez azt jelenti, hogy az élet küszöbén álló ifju atlétának mindig reggele van, reményekkel teli reggele.

Ez a birodalom pompásan bevált: ott találkoztunk mindennap a kedves ösmerőseinkkel. A bálok és zsúrok eseményeit ott tárgyaltuk ujra. Valóságos szabad ég alatti zsúrok voltak ezek, hasonlatosak a sétahangversenyhez. S igy keletkezett egy széleskörü uri társaság, melyet az atlétikai klub látott el vidámsággal. E társaságnak megvoltak a maga külön kifejezései, szabadkőmüvesi jelei, mások előtt érthetetlen tolvajnyelve. Ezek közül legnagyobb népszerüségre a kefe tett szert.

Honnan keletkezett a kefe, ezt te magad sem tudod megmondani. Tény az, hogy a kefe egy varázserejü szó, mely szükség esetén ige, főnév, gyüjtőnév s a hunnista és atléta-dikcionáriumnak kétségtelenül legbecsesebb szava. De az alkalmazás mutatja, hogy mit ér. Ime:

Aladár. Én komolyan imádom magát, Mici!

Mici. Ez mind kefe!

Bármit mondanának Aladárnak, folytatná az udvarlást, de ezzel ugy le van sujtva, hogy még csak védekezni sem próbál, – hanem vagy komolyan folytatja, vagy felhágy az udvarlással. Más:

Margit. Te, Aurél komolyan udvarol Blankának?

Olga. Mi jut eszedbe? Hisz tudod, hogy Aurél csak kefélni szokott.

Jenő. Hogy mulattál M.-ék bálján?

Dezső. Nem volt az bál, csak olyan kefe.

Az ilyen mulatságról aztán többet nem beszélnek, ezzel agyon van ütve.

Viszont egy atlétára nézve az a legnagyobb öröm és dicséret, ha egy asszony azt mondja neki: Maga aranyos kefe.

Atléta-szójárás ez is: Mi az, mi az, mi az? De mindig háromszor ismételve és a lehető legmélyebb hangon. Ha egy fiatal pár bizalmasan beszélget s mikor a szalonba lépsz, hirtelen elhallgat, egy mély Mi az, mi az, mi az? őrült zavart szokott előidézni. A veszekedő feleket is le szokta csillapitani egy idejében odadobott Mi az, mi az, mi az? Hát még a vivásnál! Ha nagyot vágsz közbe, a másik azt mondja rá: te ló! Erre te még dühösebben bevágsz. De ha a megvágott alak igy kiált rád: Mi az, mi az, mi az? akkor rögtön lecsillapulsz s mindketten csöndesebb mozdulattal dolgoztok tovább.

Őrült hangya az, a ki bolondokat beszél, a ki anzágol, a ki szupécsárdásban a szomszédját föllöki, a ki ferbliben 17-tel nyolc forintot vág vissza 31 ellen.

Nyolc. Ez az atléták kedvelt száma. Nyolcat vissza, nyolccal beljebb, – mondják a ferbliben.

– Hány óra? – kérdi valaki reggel ötkor.

– Nyolc! – feleli vissza a kórus. Ez azt jelenti, hogy még nem szabad hazamenni.

– Gondolt-e rám, a mióta nem láttam? – kérdi a szép asszony.

– Nyolcszor naponta, asszonyom, – felel az atléta. A mire az asszony dühbe jön, mert tudja, hogy ez csak – kefe.

Nem biztos. Nincs az a lehetetlenség, a mire egy jóvérü, fiatal atléta ne vállalkozzék. De ha valami őrült abszurdumról van szó, akkor mégis mond annyit, hogy Nem biztos. Szóval ez a teljes lehetetlenség gunyos megjelölése.

Nénike. Ezzel az atléták a fess, fiatal hölgyeket szokták megjelölni.

Egyike a legujabb szállóigéknek ez: Kicsire nem nézünk. Ezt az atléta akkor használja, mikor jelezni akarja, hogy valami ügyben nem sajnálja a költséget vagy a fáradságot. Vagy olyankor feleli vissza, ha veszit és vigasztalják. Vagy ha buta pechek történnek vele, melyek minden emberfiát kihoznának a sodrából. Vagy ha azt akarja jelezni, hogy valamelyes akadályt vagy veszedelmet megvet. A mondás nem is olyan régi. A mult télen három atléta Mező-Turról Puszta-Kuniára szánkázott. A részeg kocsis letért az utról s a hóval boritott szántóföldeken hajtott, hol minden pillanatban szánostul fölfordultak. A kocsis minden fölfordulás után azzal vigasztalta a fiukat: Kicsire nem nézünk. S ezt a klubban fölkapták és népszerüvé tették.

Az atlétikai klub volt az, mely Kossuth halálakor a Nemzeti Szinház előadását meggátolta. A hiressé vált szállóigét: Uraságod, ugy látszik, idegen, a klubban állapitották meg. (Emlitsem-e, kedves Jenő barátom, hogy ebben neked oroszlánrészed volt.) Ma már ezt is csak a klubban használják.

Megemlitem még, hogy a klubnak egy szójárása teljesen átment a használatba s közszájon forog. Ez a visszaszivás. Ott született a klubban s parlamentárissá Horánszky Nándor tette, a véderő-vita alatt. Egy izben, a 25-ik paragrafus tárgyalása alkalmával Horánszky közbekiáltott Tisza Kálmánnak:

– Ahán, visszaszivja már.

– Bocsánat, én nem szivok vissza semmit, mert stb.

Bolond öröm volt ezért az atléták közt s a Hunnia-csónakdában Horánszkynak bankettet rendeztek érte.

Itt adom egy tiz év előtti kuglipiknik táncrendjét, melyen van egypár atléta jelszó:

Koszt előtt.

Csárdás. (Hajrá gólyák!)
Keringő. (Bolond az eset.)
I. Négyes. (Ne is ügyelj!)
Lengyelke. (Csak keverd.)
II. Négyes. (Legott – marad nyolc.)
Csárdás. (Dühösen, de kimélettel.)

Koszt után.

Csárdás. (Most vagy soha!)
Keringő. (Hölgy körül.)
III. Négyes. (Nyolccal beljebb.)
Polka française. (Csak szivesen.)
Lengyelke. (Áll a bál.)
Gyorspolka. (Fogjátok meg.)

Kedves barátom! A multkor, mikor a M. A. C. kaszinójában, az öreg urak vivó társaságának nagy tréfája alkalmával együtt vacsoráltunk, elmélkedtünk arról, hogy irni kellene már valamit az atléta-klub intim életéről is. A versengésről, báljairól eleget irtak a lapok, de arról az ezer apró bolondságról, mely e klub életét és a köréje csoportosuló társaságot oly kellemessé teszi, még soha. Itt az ideje tehát, a huszonötödik bál alkalmából, mely ezen a héten lesz, ezzel is kirukkolni. Fogadja tehát tőlem bajnokságod szeretetem jeléül ezt a kefét, mint főfő alakja, megteremtője az atléta-társaséletnek.

Az atlétikai klub volt Budapesten az első igazi sportegyesület, angol értelemben; azóta tömérdek keletkezett, különösen a kerékpár föltalálása óta. Annál nagyobb és komolyabb a mi klubunk hivatása, mert ma már rendes dolog, hogy bicikli-gyárosok sport-klubokat alapitanak, csak azért, hogy gyártmányaiknak reklámot csináljanak és keletet szerezzenek. Ezekben a sport-egyesületekben a szegény fiuk fölügyelet hiján agyonbiciklizik magukat, s a testedző sportot megfosztják minden komoly jellegétől. Emlékszel rá, hogy az őszszel majd minden bicikliverseny csunya veszekedéssel és verekedéssel végződött. Ilyen sportzüllés mellett szükség van rá, hogy az atléta-klub tekintélyével domináljon, irányt adjon, divatot szabjon, s az ifjuságot maga köré csoportositsa. Ezt tüzzétek ki föladatotokul s a klub virágzásának tetőpontjára fog emelkedni. Különben pedig: Jóóóó reggelt!

AZ ÉN GAZDÁIM.

Sok embernek igazán mesés szerencséje van. Ösmerek valóságos zseniket, a kik éheznek, s ösmerek határozott szamarakat, a kik közéletünkben előkelő helyet foglalnak el, s az élet oly kedvesen bánik velük, mint a Kisfaludy-Társaság főtitkári jelentése az évközben elhunyt alapitó tagokkal, a kik szivesek voltak az alapitványt befizetni. Én a peches emberek közé tartozom. Ha én kalapos volnék, az emberek fej nélkül jönnének a világra. Ha csizmadia volnék, láb nélkül, ha keztyüs, kéz nélkül születnének. Rokonaim közül a legszegényebbek hunynak el, a kiket én temettetek, dúsgazdag nagybátyám pedig az ország legegészségesebb vidékén lakik, s erősen számit rá, hogy halálom után megkapja a képeimet és a szép könyvtáramat.

Hogy önök egy pillantást vethessenek az engem üldöző pech (erre, hiába, nincs magyar szó) feneketlen mélységeibe, leszek bátor lakásaim történetét elmondani.

Megjegyzem, hogy a házbért a legégbekiáltóbb igazságtalanságnak tartom. Mert hisz laknia csak kell az embernek, nem kóborolhat hajléktalanul, mint a puszták hiénája. A sasnak van fészke, a gólyának is, a fecskének is – és egyik se fizet érte. A kaján háziurak azt mondhatnák erre: ugy van, de az emlitett madarak maguk épitik a házukat. Hát én nem épiteném meg magam? Adjatok telket, anyagot, – de nekünk ez is pénzbe kerül, nem ugy, mint a madárnak, mely szó nélkül ráépit a házra, s még hozzá meg van győződve, hogy az ő fészkéhez ragasztottak hozzá egy házat.

A lakást tehát az élet egy olyan természetes járulékának tartom, mint a levegőt, s rendkivül boszant, hogy évenként négyszer meg kell jelennem egy embertársam előtt s a nagy kékekből, a kisebb kékekből, ugyanakkora pirosakból s a kisebb zöldekből át kell nyujtanom egy csomót. Tehát összesen négy csomót.

Ezt csak annak a bebizonyitására hozom föl, hogy a háziur és a lakó természetes ellenségek. Oly csillagok, kik egymást kergetik. Párhuzamos vonalak, melyek soha sem találkoznak. Az lehet, hogy a gróf és az utcaseprő egy közös lobogó alatt találkoznak, de hogy háziúr és lakó közös érdekben egyesüljenek: olyan nincs, vagy (mint a Terézvárosban mondják) az nem létezik.

Mint diák, egy házaspárnál laktam albérletben. A férj öreg volt, az asszony azt a kort taposta, melyben mások már nem érdeklődnek iránta, de ő még érdeklődik mások iránt. Az asszonynak kék szeme, a férfinak műlába volt, melyet este cipőstől kitett az előszobába, hogy a cseléd korán reggel kifényesithesse. Egyszer nálam névnapi mulatság volt, s megittunk egy hordó sört. Iszonyu dolgok történtek. Az európai szinvonalról lesülyedtünk arra a szinvonalra, melyet közönségesen a sárga földdel szoktak jelezni. Az ünnepély fénypontja a Leszakadt a bécsi torony gombja cimü dal volt, melyet kétszázharmincegyszer énekeltünk, – mit mondok, üvöltöttünk el, s melyhez az országos statisztikai hivatal egyik elmés tisztviselője házigazdám műlábával ütötte a taktust. Mit mondok: nem a taktust, hanem az asztalt ütötte. A műláb vastól, fából és bőrből volt. Az asztal pusztán csak fától volt. De szétmentek mind: a vas, a fa, a bőr és az asztal. Csak barátaim nem mentek szét, hanem reggelig együtt maradtak. Én csak annyira emlékszem még, hogy hajnal felé enfőzte fekete kávémat a műláb egyik vasdarabjával kavargattam s nagyon csodálkoztam, hogy a csésze fenekén befőtt cseresznyét találtam. Később jöttem rá, hogy háziasszonyomnak összes befőttjeit, valami husz üveggel, megettük. Részint kávéban, részint marokkal. Ellenben nem ettük meg a baracklekvárját, – hanem a képekre kentük. Ilyképpen elkészitve, ezek lehettek az első szecessziós festmények Magyarországon.

Képzelhető, hogy ebből a muriból milyen botrány lett. A házigazdám műlába londoni gyártmány volt és mindenáron onnan akart ujat hozatni. Én azonban már akkor lelkes barátja voltam a hazai iparnak és még hozzá tudtam, hogy a hazai műlábipar mennyire pang, azért kijelentettem, hogy csak akkor fizetem meg a barátaim által okozott összes kárt, ha itthon készitteti a lábát. Bármennyit lábatlankodott is a szobámban, e kijelentésemtől nem tágitottam.

Végre ráállt, a műláb elkészült s ő fölcsatolta. Persze nem volt olyan jó, mint az angol. Anglia folyton háboruskodik mind az öt világrészben s a műláb-gyárosok számára folyton szállitja a szükséges féllábu embert. A magyar műláb-gyáros ellenben tengődik és tán azóta ez az iparág meg is szünt. Mert ez nem olyan ám, mint a fogászat! Lába csak kettő van az embernek, de foga harminckettő. És becsesebb jószág az a kettő, mint a szájban az a harminckettő.

Minduntalan megtörtént vele, hogy a lábát rosszul csatolta föl s ha a Király-utcában volt dolga, a Ferenc-körutra sietett. Igaz, hogy az elme igazgatja a lábat, de nem a műlábat. E miatt örökös szemrehányással illetett engem, s végre is meg kellett szöknöm a házból.

Második háziuram kefekötő volt. Az egész házban csak három lakó fért el, a többi részében kefét kötöttek. Sokszor hallottam, hogy a házasságokat az égben kötik, én kivántam, vajha a kefét is az égben kötnék. Tudja az Isten, én a kefekötést csendes mesterségnek tartottam. Pedig nem az. Talán nagyobb zajt csinál a kazánkovács, élesebben ostromolja füled dobhártyáját a lakatos, – de ez mind nem olyan kellemetlen, csikorgó, fülhasitó, idegbántó zörgés, mint a kefekötés. Ez a sokféle hang, mely a rosszul becsavart vasuti fék nyikorgásához hasonlitott, vesémig hatott és velőmet hasogatta. Barátja vagyok a vesémnek velővel s tovább állottam.

Mikor már a távol lenge köde eltakart, vettem észre, hogy háziuram leányában gyöngéd érzelmeket hagytam hátra. Miből vettem észre? Abból, hogy minduntalan egy kefét küldött utánam ajándékba. Először egy bajuszkefét, melybe be volt hímezve ez a név: Emma. Azután egy suvikszos kefét. Majd egy sárkefét. Továbbá egy cilinderkefét és egy padlósuroló kefét. Pár hét leforgása alatt szobám olyan volt, mint egy országos kefekiállitás. Valami negyven darab kefét helyeztem el a szögletekben, a falakon, az asztalokon, a könyvespolcon, a fürdőszoba különböző részeiben. Pénzem gyakran nem volt, kefém mindig. S ekkor is az én öröklött pechem jutott az eszembe! Ha Vanderbilt vasutkirály leánya bolondult volna belém, akkor kefe helyett most volna: egy expresszvonatom, egy vegyesvonatom, egy gyorsitott személy-vonatom és egy lassitott gyorsvonatom, néhány étkező- és hálókocsim. Hja, de hát ilyen az élet!

Az öreg kefekötő egy napon, egész váratlanul beállitott a lakásomra s villogó szemekkel nézett körül.

– Ön ezt a sok kefét mind nálam lopta, lakó korában, – mondá azzal a fagyos nyugalommal, mely a kefekötőket annyira jellemzi.

– Alávaló rágalom.

– Hát honnan vette?

Elpirultam. Ha ő kérdi, akkor nem tudhatja, hogy a lányától kaptam, tehát nem árulhatom el.

– A boltban vettem.

– Ugy? Ezek azonban mind az én gyártmányaim.

És itt (szégyenkezve vallom be) a hizelgés hitvány mezejére léptem.

– Természetesen. Hisz ön a főváros első kefekötője.

Egy ideig hálásan nyugtatta rajtam tekintetét. Aztán hirtelen elkiáltotta magát:

– De minek magának ennyi kefe?

– Kefe-amatőr vagyok.

– Mi az?

– Szenvedélyes kefegyüjtő. Az egyik ember szivarvégeket, a másik elhasznált bélyegeket gyüjt, én keféket.

– S mi célja van ezzel?

– Semmi.

– Hazudik, folyton hazudik, – szólt azzal a fagyos nyugalommal, mely a kefekötőket annyira jellemzi.

– Uram!

– Eh, lári-fári, mindent tudok. Ezeket a keféket az én leányom küldi.

Éreztem én, hogy elsápadok. De a kefekötő is érezte.

– No, ugy-e, hogy igazam van? Óh, az apai szem előtt nem lehet eltitkolni semmit.

– Igaza van, – suttogtam megtörve.

– Szereti ön a leányomat?

– Nem.

– De hajlandó elvenni?

– Nem.

– No hallja, ez már szemtelenség! Azonnal pakkolja össze a keféket!

S mivel én nem mozdultam, ő maga kiteregetett egy csomó ujságot a földre s belepakkolta az összes keféket. Még az én saját keféimet is, a fogkefékkel egyetemben. Azután megigérvén, hogy ha még egy kefét kapok a leányától, letöri a derekamat, a nagy podgyászszal eltávozott.

ELSŐ BÁLOM.

Tizenhat éves koromban történt meg rajtam, hogy apám egy óriási alternativa elé állitott. Azt kérdezte ugyanis tőlem, hogy mit akarok inkább látni: akasztást-e vagy bált?

Mert akkortájt esett meg az a nagy dolog, hogy Szegfü Bandit statáriális uton akasztófára itélték s a kivégzés arra a napra volt kitüzve, a melyre a gazdászok bálja. Tudniillik a bál után való reggelre.

A bál is zártkörü volt, meg az akasztás is, mind a kettőn csak meghivott vendégek lehettek jelen. S ha a gazdászok báljára annyian mentek volna, a hányan az akasztásra menni szerettek volna, akkor Csuka Márton bálelnök nem konstatált volna harminc pengő deficitet a gazdászsegélyző-egyesület javára.

Kérdeztem az öregemet, hogy nem mehetnék-e el mind a kettőre, mert egyiket se láttam.

– Elmehetni elmehetnél, de nem eresztelek. A fiatalember lassan tapasztaljon. Egyszerre sok volna egy napra bál és halál, öröm és borzalom. Hát csak válaszsz.

– Majd előbb tanácsot kérek egypár embertől.

Legelőször is elmentem az öreg Mihály hajduhoz, a kit a legokosabb embernek tartottam a vármegyében. Valami háboruban ellőtték a ballábát, ettől lehetett talán annyi tapasztalati esze, mert iskolába sohase járt s ezen a lövésen kivül semmi se történt vele az életben. Kérdeztem tőle, hogy mi nagyobb mulatság, akasztást látni, vagy bálba menni?

– Én az akasztásra szavazok; az igaz, hogy most már az se ér semmit. Régente, mikor a gonosztevő ugy rohadt le a kötélről, érdekesebb volt. Megtörtént, hogy mikor harmadnapra engem állitottak ki őrül, mint vármegye huszárját, az akasztófa alá, az akasztott ember ugy rugott meg, hogy elestem.

– Aztán mit csinált vele?

– Hát megfogtam a lábát s egy nagy ménkü követ kötöttem rá. Az aztán elvette a kedvét a rugódozástól. Most hamarább végeznek a bünössel. Meghal az tüstént.

– Hát a bálról hogy gondolkozik?

– Az sem ér már semmit. Elfagy az embernek a lába, aztán pénzt se kap érte.

A dolog magyarázata az, hogy harmadéve a megye-bál alkalmával a szegény hajduk a megyeház kapuja alatt egész éjjel sorfalat képeztek a csikorgó hidegben. Ott fagyott el a megmaradt fél lába Mihály gazdának. Szerencséje, hogy a másik lába fából volt. A többinek kettő fagyott el.

Láttam, hogy a bál dolgában nem kompetens, odább mentem.

Második bizalmasom a Marci kocsis volt, a kinél titokban pipálni és huszonegyezni tanultam. Ez, mikor hallotta, hogy bálba készülök, megcsóválta nagy szürke fejét s azt kérdezte, hogy hány fogam van?

– Huszonhat, – felelém elbámulva.

– No hát holnapra kettővel kevesebb lesz.

– Mi az ördög?

– Ugy bizony. Én kétszer voltam bálba, egyszer a Kerge Pistánál, egyszer a Csupor Gáspárnál, de mind a két helyen kiütötték két-két fogamat.

– De nem parasztbálról van most szó, hanem uri bálról.

– Antul rosszabb. Biztos fölfordulás.

– Miféle fölfordulás?

– Kérem ifiur, én még a hányszor bálból mentem haza az urakkal, mindig fölfordultam. Persze a gyeplő nem az én kezembe volt…

– De ha gyalog megyek haza.

– Gyalog? Az se jó, mert a hóban megvirradni bajos, megfázik…

– Hát azt hiszi, hogy én becsipek, aztán a hóba fekszem?

– Be se csip? Akkor el se menjen a bálba, akkor nem ér egy hajitófát az egész mulatság.

Láttam, hogy a népies körök nézeteivel nem boldogulok. Elmentem egyenesen a nagybátyámhoz s ezzel a kérdéssel üdvözöltem:

– Bácsi, mi az akasztás?

– Attól függ, hogy kit akasztanak. Mert ha például téged fölhuznak, az bün.

– A Szegfű Bandi akasztásáról van szó.

– Az a törvény végrehajtása.

– Ez nem bün?

– Dehogy, a társadalom kötelessége, a mivel a bünt sujtja, a bünösöket irtja.

– A törvény mindig akasztással végződik?

– Ohó, hát akkor ki söpörné a megyeház udvarát, ki mosogatna az alispán konyháján, ki pucolná a megyei urak csizmáját, ki hordana a hajduk helyett vizet?

– Hát erre is szoktak itélni bünösöket?

– No, csak a kisebbeket, a kik nem öltek embert.

– Most már én hová menjek, az akasztásra-e vagy a bálba? – kérdém.

– Tudod, öcsém, bált még láthatsz eleget, de akasztást nem igen, azért menj el – mind a kettőre.

– Hát mi az a bál tulajdonképp, hivatalosan?

– A bál egy olyan dolog, a hol a cigányok elnyerik az urak pénzét, a nélkül, hogy leülnének velük kártyázni.

– De nekem nincs ám pénzem.

– Neked nem is kell, te fiatal vagy, robotolni fogsz.

– Ezt se értem. Mi az?

– Fölér a föntemlitett vizhordással, cipőpucolással, söpréssel.

– De hisz’ én nem vétettem semmit.

– Az mindegy. Ezen minden fiatalembernek keresztül kell menni. Ha a négyesben az öreg Bürgözdinének nem lesz párja, te fogod elvinni, te szaladsz a bundákért, te hozol be frissitőt, te legyezed a mamákat, te kapod a barackokat az öreg uraktól, téged fog a cigány visszategezni, te gázolsz el egypár uszályt és te vágod el magadat a keringőben.

– Már ezt nem vállalom, jó táncos vagyok.

– Az mindegy, ezen is keresztül kell menni minden fiatalembernek.

Sarkamon fordultam s ott hagytam a tréfáskedvü nagybácsit. Fölkerestem a két legkompetensebb szakembert: a cigány-hóhért és a bálrendező bizottság elnökét. Ezeket éppen rossz kedvükben találtam. A cigány azt mondta, hogy csak menjek el a bálba, elég ha a magam akasztásán ott leszek; az elnök ur pedig arra kért, hogy csak menjek el az akasztásra, ott legalább senkinek se leszek terhére.

Mérgesen és csüggedten tértem haza. Még szerencse, hogy otthon mindjárt az édesanyámmal találkoztam, a ki igen erélyes és szigoru asszony volt, s ezzel fogadott:

– Hallom, hogy te a bálba és az akasztásra készülsz.

– Habozom. Még nem döntöttem.

– Nohát megkönnyitem a döntést. Nézd, itt van két bot, egy vékony és egy vastag. (Meg is mutatta.) Ha nem mégy bálba, ezzel a vékonynyal elverlek; ha pedig elmégy az akasztásra, ezzel a vastaggal verlek el. Érted?

– Hát mért nem tetszett hamarabb mondani? – mondám és kezet csókoltam az édesanyámnak.

…A bálba mentem, mely megbukott. Az akasztás is megbukott, mert Szegfü Bandi az éjjel megszökött a tömlöcből. (Persze a hajduk megint ott álltak spalért a kapu alatt.) Máig is él valahol s őszül a becsületben. Hat fia, négy lánya és huszonkét unokája van. Halálos vétek lett volna ezt az embert fölakasztani.

UTOLSÓ BÁLOM.

Többet nem megyek bálba. Fehér keztyüimből és nyakkendőimből végeladást rendezek, frakkomat a zálogházba számüzöm, klakkomban török dohányt tartok. Nem nekem való a tánc, megárt az éjjelezés, köhögök a táncterem porától és náthát kapok az éjszaka hüvösségétől. Ha a bálok idejét átteszik délutánra, talán-talán még rászánom magamat egyre, kettőre. Este tizre készen leszek a souper-csárdással, s aztán – aludni megyek.

Aludni! Milyen kellemes dolog az! Olyan keveset aludtam világéletemben! Kicsi koromban igen rossz voltam, s éjjeleimet mindig sirással töltöttem. Később többet voltam beteg, mint egészséges, s a betegség kegyetlenül éppen az álom jótéteményétől fosztott meg. Még később éjjeleimet irással töltöttem, s lassankint az a nézet vert bennem gyökeret, hogy az éjszaka ébrenlétre van berendezve. Ekkép könnyen vált belőlem szenvedélyes bálozó.

Emlékszem, a legelső bált, valami hazafias célra, hetedik gimnázista koromban rendeztük. A vigadó kis terme volt a szinhelye első föllépésünknek. Milyen lázas izgatottsággal futottunk mi cigánytól nyomdáig, hol a meghivókat nyomatták, nyomdától virágos boltba, hol a bálanya csokrát készitették, boltból megint boltba, hol kotillion-jelvényeket készitettek, persze mindenfelé fiakkeren. Bajusz, az fért volna ránk egy kevés, de hencegés már semmi. Ha a kocsis és a lovak osztoztak volna büszke önteltségünkben, akkor tova robogtunkban lóvasuti kocsikat és emeletes házakat gázoltunk volna agyon, s Pest talán még ma is romokban heverne.

Merészségünk annyira ment, hogy kávéházban is mutattuk magunkat, sőt már a gimnázium kapujában szivarra mertünk gyujtani, a mi mind szigoruan tilos volt az iskolai törvények szerint. Persze ez a merészség csak a bált megelőző két hét alatt ragadt bennünket ennyire. E két hét alatt még a tanárok is respektálták rendezői bokros elfoglaltságunkat s nem hivtak föl felelni. Okosan tették, mert mi nem is tanultunk semmit. Annál jobban sikerült a bál. A tanárok és tanulók családjai mind jelen voltak. A gyöngébb diákok őrülten táncoltatták a tanárnékat, mi rendezők a legjobb táncosokat hordtuk oda. A német nyelv professzorának két lánya szakadatlanul keringett, mint a vihar. Huszan álltak legények sorban, s várták, mig rájuk kerül a sor. A német nyelvben voltunk leggyöngébbek.

Ott volt W., a matematika tanára is, egyetlen leányával. Szürkülő haju, ráncos képü özvegy ember volt ez a tanár, nagyon hallgatag, csöndes természetü; alapos tudós hirében állt, ki a világtól visszavonulva élt leányával, Elzával. Egyetlenül maradt ez, azt beszélték, három leány közül, kik régen meghaltak, mikor a tanár ur még nem volt szürkülő haju és ráncos képü. Elza maradt meg, a legöregebb és a legcsunyább. Az öreg tanár és öreg lánya csak a temetőbe jártak. Évek óta ez volt az első mulatság, melyen megjelentek. Megtisztelve éreztük magunkat, de nem örültünk, mert azt se tudtuk, hogyan közeledjünk e barátságtalan emberhez, a kitől még eddig egy szót sem hallottunk, a mi nem a matematikára vonatkozott. Fáztunk, tőle is, meg a leányától is… Csakhamar el is feledkeztünk róluk. Engem négyest rendezni szólitottak, s én rohantam a ragyogó, suhogó, mosolygó párok közt, s selyem vállszalagom hosszan uszott utánam a levegőben. Gyönyörü látvány lehetett!

Láztól kipirulva fejeztem be a négyest, természetesen egy kis csárdással, s aztán kifelé lebegtem, klakkommal legyezve arcomat. Az ajtónál az öcsém fogott meg s a fülembe sugta:

– Te, W. tanárnak a lánya még semmit se táncolt. Ugyan vidd már el egypár turra.

– Eh, nagyon vén, nem hozzám való, – kiáltottam rá az öcsémre, méltóságom és ifjuságom érzetében.

– Vigyázz, meghallja! – s oldalt mutatott.

Oda fordultam. A matematikai professzor lánya nagy szürke szemeivel találkozott tekintetem. Bizonyosan zavarba jöttem volna, ha Muki viharosan oldalba nem lök s a fülembe nem rikoltja:

– Eredj a gardrobba, a Bella legyezőjéért.

Mindent feledve száguldottam a legyezőért. Nagy dolog az, mikor az ember gimnázista létére Bella legyezőjéért futhat! Mikor visszafelé jöttem, szembe lépegettek velem W. tanár ur és leánya. A lány sirt. Jól láttam, bár csipkés kendővel igyekezett betakarni arcát. Bundát öltöttek s elmentek. Miért? Nagyon rosszul esett nekem ez az ő távozásuk. Bella legyezője lassan hanyatlott alá kezemben, néma üdvözlete gyanánt a távozó szomoru párnak. Ugy szégyeltem magamat. Szerettem volna a legyezőt darabokra szaggatni. Azt se tudtam miért? Bella jó darabig várt a legyezőre.

Szép idők voltak azok! Sokszor visszatértek még azután. Nem tagadom, hogy meglehetős szerencsém volt a hölgyek körül. Mint önálló piknikrendező nagy népszerüségnek örvendtem. Gyorsan zajlottak le az esztendők. A zajban meg se hallottam a szárnyaló idő intő szárnysuhogását. Jóformán azt se tudtam, hány éves vagyok. Éjt és napot összeolvasztottam, munkával és mulatsággal egyaránt. Rám nézve az éj hiába váltotta föl a napot: nem vettem figyelembe egyiket se. Valamint az éj nem birt lefekvésre, ugy a nappal nem birt fölkelésre. Igy éltem egykor Budapesten.

Egy rég elfeledett nóta hangja csendült meg lelkemben, mikor mostanság meghivót kaptam ama gimnázium báljára, hol én is diligenter frequentáltam iskoláim egykoron. Elmentem ebbe is, mint elmentem minden bálba, a hová meghivtak. Elmentem a gyermekek közé, a boldogok közé – utódaim közé. A világfi a bakfisek közt.

Jól mulattam és sokat táncoltam, ki is fáradtam – egy kissé. Egy gyönyörü kis tizenhat éves leány mellé szegődtem, vele táncoltam, vele sétáltam s ugy vettem észre, sokkal szebb dolgokat beszéltem rózsaszin fülecskéjébe, mint husz évi bálozásom alatt bárkinek. Ő barátságosan mosolygott rám s hálás publikumnak mutatkozott. Egy keringőre mással ment el s én azalatt az ő háta mögött egy délszaki növénycsoport mögé huzódtam. A kis leány lihegve tért vissza helyére.

– Rózsika! – szólitá meg a mellette ülő barátnéja, – hát a gavallérod hova lett?

– Mit tudom én? – felelt Rózsika türelmetlenül, – örülök, hogy itt hagyott.

– Ugyan mért?

– A Milike már csufol vele, hogy nekem csak egy kopasz fejü, roskadt lábu udvarló jutott.

– Az igaz, hogy én is majd elestem vele a polkában.

S a két lány nevetett.

Én nem. Fölálltam, s a vis-à-vis tükrök közé léptem. Gyönyörüen világitott a hold a fejem tetején. Ez volt e szelid égi test boszuja: nem vettem észre az égen, leszállt csöndesen a fejemre. Körülnéztem. Csakugyan én voltam ott a legöregebb ember. Gyerünk haza, aludni. Fáradt vagyok.

HOGY VAN, SVARCZ UR?

Valamelyik télen, vonatkésés miatt, késő éjjel érkeztem a fővárosba, s átfázva bementem az Ungerleider-kávéházba, hogy forró teát igyam.

A másik asztalnál ült egy ur, a ki előtt tiz üveg sör állott. A sör állott, ő ült. De ülése is bizonytalan volt. Elázottnak látszott.

– Fizetek! – szólt a főpincérnek.

A főpincér odament.

– Husz üveg sör, – szólt fagyos nyugalommal a főpincér.

A gazember arra számitott, hogy a részeg ember mindent duplán lát, s azért mert husz üveg sört fölszámitani.

A részeg ember végignéz az üvegeken.

– Csak tizenöt volt.

– Husz, kérem.

Ekkor fölkeltem. Az igazságot éjjel is pártfogolni szoktam.

– Ön téved, csak tiz üveg volt, – mondám fagyos nyugalommal.

(A háttérben e pillanatban a tulajdonos megnyomta a kidobási gombot, a mire megszólalt egy csöngettyü s megjelentek a konyhai tüzlegények, hogy engem erőszakos uton eltávolitsanak.)

– Ez az ur csak tiz üveget fizet, – ismételtem fagyos nyugalommal, – különben ha nem tetszik, én Schmidt rendőrfelügyelő vagyok.

Az ilyen jámbor csalásnak óriási hatása szokott lenni. A hullámok elsimulnak, a tüzlegények sietve visszavonulnak s az igazság istennője diadalmaskodik. Igy volt ebben az esetben is.

A részeg ember kifizette, a mit megivott, aztán fölállt, kezet nyujtott és igy szólt:

– Én Svarcz vagyok.

Ez a mi ösmeretségünk története. Azóta majdnem mindennap találkozom vele az utcán, nyájasan üdvözöljük egymást, s halad mindegyikünk tovább a maga utján.

Ösmeretségnek nevezhető ez? Nem. Barátságnak? Még kevésbbé. Csak azt tudom róla, hogy ha berug, a tiz üveg sört nem husznak nézi, mint más becsületes ember, hanem tizenötnek, meg azt, hogy sárga cipője és hosszu vörös szakálla van. A cipőt Sárkány F. Pétertől vette, a vörös szakállát apjától örökölte, a kinek a szakálla ugyan fekete volt, de az időben a szomszédjukban egy ur vörös szakállat viselt, s ennyi magyarázattal minden ember megelégedhetik. Őszintén szólva, egy cseppet se érdeklődöm Svarcz ur iránt, s ha egy napon azt olvasnám az ujságban, hogy elhunyt, nem esnék nehezemre a meghatottság könnyeit visszafojtani. Ahhoz se kellene sok unszolás, hogy a szokásos koszorut mellőzzem. Azt az embert pedig egyszerüen őrültnek kellene tartanom, ki arra akarna rávenni, hogy a megboldogult kihült hamvai fölött emlékbeszédet mondjak.

Szóval, a mi viszonyunk nem ellenséges, nem is barátságos, csak egyszerüen közömbös. Körülbelül olyan viszonyban vagyunk egymással, mint a hármas-szövetség egyes tagjai. Vagy mint két szomszédos csillag, melyek hidegen szikráznak egymás közelében, de különben nem vesznek tudomást egymásról.

És mégis egy napon, meg kell vallanom, intim összeköttetésbe kerültünk egymással. A sors megadta, hogy Svarcz urról oly bizalmas részleteket tudjak meg, a minőket legközelebbi rokonaimról se tudok.

Egy esős őszi napon fölszálltam a villámosra. Előtte való nap olvastam Jellinek igazgató ur évi jelentésében, hogy a zuglói vonal pang, nem jövedelmez, s mint részvényes, elhatároztam a vonal föllenditését. Azután meg villámoson járni sokkal előkelőbb, mint konflison, ha már fiakkerre nem telik. Különben is az ebéd előtti szivarozásról csak ugy szokik le az ember, ha egész délelőtt a villámos vasuton ül. Én tehát mindezen szempontok által vezetve, fölszálltam, megmutattam szabadjegyemet a kalauznak, de hátul, kint maradtam, hogy rágyujthassak.

A mint körülnézek, az első, a kit megpillantok, Svarcz ur volt. Ő is mustrált engem. Épp ugy bizonyos zavarral, mint én. Másodszor kerültünk igy össze életünkben zárt területen, s éreztem, hogy a megszólitás kényszere ólomsulylyal nehezedik rám. Évek óta, ama bizonyos kávéházi eset óta, ösmertük egymást, mint a hogy a szemközti ház lakói az ablakból ösmerik egymást, évek óta köszöntünk egymásnak, de tulajdonképp oly távol voltunk egymástól, mint Mezei Mór attól a gondolattól, hogy megválasztatása esetén helyét Visontai Somának adja át.

Vad idegennel, a ki a vasuton szembe ül velem, könnyü megismerkedni s órákig elbeszélgetni, de egy régi, jó ismerősömmel, a kiről sejtelmem sincs, hogy kicsoda: nagyon bajos.

Na, de beszélni csak kell!

– Hogy van, Svarcz ur? – kérdém nagyon nyájasan, de vontatottan, hogy időm legyen a gondolkozásra.

Más ember erre azt mondja, köszönöm, jól, s aztán valahogy döcögünk tovább a mindennapi társalgás sablonjai közt; de Svarcz ur komolyan vette a dolgot, elfintoritotta az arcát és szólt:

– Nem a legjobban; az éjjel őrült oldalfájásom volt s kénytelen voltam négy órakor fölkelni.

(Mi közöm nekem az ő oldalfájásához?)

– A feleségem kérdezte is: Mi bajod, Svarcz, hogy ugy nyöszörögsz? De én a fájdalomtól szólni se tudtam…

– Ugyan?

– Egy óra hosszat járkáltam föl s alá a szobában, még cipőt se tudtam huzni, mert nem voltam képes lehajolni…

– Pardon, egy kérdést: mind a két oldala fájt?

(Rendesen sulyt fektetek arra, hogy idegen embereknek mindkét oldalával tisztában legyek.)

– Nem, csak a jobboldalam. Ez az én gyönge oldalam, mióta leestem a lóról.

– Ah, ön lovagolni szokott?

– Gyerekkoromban történt, hogy leestem a városligeti hintalóról… Egyszer csak azt mondja a feleségem, a ki igen okos asszony: Svarcz, dörgöld be az oldaladat sósborszeszszel. Jó gondolat volt, keresem a sósborszeszt, helyette megtalálom a petróleumos üveget és bekenem az oldalamat.

– Hát a szagát nem érezte?

– Mióta a suviksz-gyáram leégett, csak égett suviksz-szagot érzek. Akkor azt mondja a feleségem: Takarodj innen ki azzal a petróleummal, nem állom a szagát. Kimentem a konyhába, látom, a cseléd nincs otthon. Reggel nyolckor jött haza, a feleségem fölpofozta és elkergette, én védelmeztem, hozzám vágta a tepsit, én megráncigáltam a haját, ő hazament az anyjához. De estére majd visszajön, mert tudja, hogy már a hét elején vettem két nemzeti szinházi jegyet a pénteki premiérre.

Svarcz ur megpihent. Én bután néztem rá.

– De ez nem tartozik a dologhoz, – folytatta ő zavartalan nyugalommal, – az oldalfájásomról akartam önnek beszélni. Az az érdekes, hogy minden héten kétszer, kedden és pénteken, rendesen visszatér.

– Bár többször is visszatérne, – mondám önfeledten.

– Hogy érti ezt? – kérdé Svarcz vizsga szemekkel.

– Bár többször is visszatérne az életben az az idő, az ifjuság, mikor még derékfájás nem kínzott bennünket,

– Bár ugy volna!

A kocsi megállt. A többi utassal egy kövér ur is fölszállt, a ki nagyot ütve széles tenyerével Svarcz ur hátára, igy szólt:

– Hogy van, Svarcz ur?

Svarcz ur azonnal hátat forditott nekem, elfintoritotta az arcát és szólt:

– Nem a legjobban; az éjjel őrült oldalfájásom volt s kénytelen voltam reggel négy órakor fölkelni.

Én pedig áldásomat adtam rájuk, s lábujjhegyen, halkan, lassan távoztam.

A HADNAGY UR.

November óta Lajosnál buzgóbb olvasója nem volt a hivatalos lapnak. Az első lap az volt, melyet a kávéházban a kezébe vett, buzgón végiglapozta, s a mily kíváncsian fogta föl, épp oly boszusan csapta az asztalhoz. Szegény, a honvédhadnagyi kinevezést várta. Egyéves önkéntesből lett közhonvéd, ebből pedig tiszt. Az aranyos atillát Tiller már régen elkészitette, a kard már szinte rozsdásodni kezdett az almáriom sarkában, s a köpenyegben nem ő, hanem békés molyok feszitettek a láda fenekén. Ezer fölösleges dolgot talált a hivatalos lapban, a minél az ő kinevezése mind fontosabb volt. Még Blaustein Lázárnak Kékkövire történt magyarosodása is hamarabb jelent meg! Ez már csak nagy malicia attól a Salamon Ferenctől, a ki inkább irná Budapest monográfiáját, mint szerkeszti a hivatalos lapot, melyhez nyilvánvaló, hogy nem ért. Az eset után irt is levelet Salamonnak, hogy talán már papirkosárba dobta az ő kinevezését; vigyázzon, mert ő nyilatkozni fog ellene, s még más uton is elégtételt fog szerezni magának.

Salamonnak szerencséjére eljött az április elseje, s e napon hozta Európa katonai köreit élénk izgatottságba a hir, hogy Maáthé Lajos honvédhadnagygyá kineveztetett. Mikor belépett a Kammon-kávéházba reggelizni, először is Vince, volt cseh zsandár s most magyar pincér, gratulált neki kellő alázattal (ő csak strázsamester volt), s kérdezte a hadnagy urat, hogy nem a kassza mellé parancsolja-e a kávét? A kasszában trónolt ugyanis a szép Paula, a ki gratulációval készült megédesiteni a cikóriával tiltott viszonyban élő kávét.

De ő nem látott Paulát, nem kasszát, kávét és Vincét. Fölkapta a hivatalos lapot, s elmerengett a néven, melyet sajátjának vallott.

Katonásan köszönt Paula kisasszonynak s hazarohant, szorongatván a „Budapesti Közlöny”-t, melyért hiába kiabált a jótorku Vince. Otthon némi bámulattal hallotta, hogy az üdvözlő táviratok Mac Mahontól, Moltkétól, Albrecht főhercegtől még nem érkeztek meg. Edelsheim-Gyulai sem kereste még őt, de várta a katonaszabó inasa, jelentékeny kontóval. Ez nem notabilitás, hanem a – fény árnya. Az inast egy hatossal és kellő biztatással elbocsátotta. Az egy hatost megtarthatja, a biztatást adja át gazdájának.

*

Soha ilyen sebesen civil katonává nem vált. Pár perc alatt egy nyalka tisztjével több volt a m. kir. honvédseregnek. Ugy csörtetett alá a garádicson, hogy a ház összes szobalányai kifutottak, s összecsapták kezöket. Lajos egyenruhás megjelenése határozottan a nap eseménye lett cselédkörökben, a mit többrendbeli elsózott levesen kivül az is bizonyit, hogy este a házbéli suszterlegény elverte az elsőemeleti zsidó-doktor szakácsnéját, a ki a katonatiszti-kar felsőbbségét a suszter-kar fölött a rántásnimfák kapualatti ülésében a leghatározottabban állitani merészelte.

De mit törődött Lajos a hátamögött kitörő villongással. Ő sietett oda, hol az ő aranyos egy csillagára két még aranyosabb csillag fokozott fénynyel fog ragyogni. Sietett a Sándor-utcába, s micsoda örömmel ragadta meg a kilincset, melyet „civilkorában” annyit koptatott.

Egy lépéssel a szoba közepén termett, s nagyot szalutálván, ropogtatta:

– Jelentem alássan, berukkoltam.

„Ő”, Bella, visszaszalutált, körülcsodálta a boldog Lajost, kihuzta a kardját, s végül kijelenté: kár, hogy – sarkantyuja nincs.

Ezek a lányok micsoda telhetetlenek! Ha sarkantyu pengene a lábán, akkor bizonyosan azt kivánta volna, hogy – lóháton jött légyen.

– Menjünk sétálni! – szólt Bella a mamához. Lajos se kivánt egyebet. Végigsétálni a Kerepesi-uton! Hogy fognak szalutálni neki a bakák, őrmestertől lefelé. Mily kényesen és büszkén fogja ő azokat visszaszalutálni. És Bella szemeiben micsoda nimbuszt fog nyerni. Mily nagyság egy hadnagy! Előtte legföljebb csak József főherceg – következik.

Szép április elseje volt, a nap bolondul sütött, s az aranyzsinór csak ugy szikrázott. Végigmentek a Vas-utcán, ki a Kerepesi-utra, Lajos feszit, vigyáz, tekintget, csörömpöl, udvarol, sehol egy árva baka. Végre egy szalutálás az Esterházy-utca sarkán: a konstábler köszönt (három nap előtt a „Lulu”-ban egy vaniliát fizetett neki). Bella csodálkozik. Hát a konstáblerek is szalutálnak? „Hogyne? Thaisz Elektől kezdve – mind.” Kissé odább három konstábler megy el mellettük köszönés nélkül. „Hát ezek?” „Hja, ezek titkos rendőrök!” „Egyenruhában?” „Hja, hogy ne tudja meg senki, hogy ők – titkos rendőrök.” A Nemzeti Szinház előtt (Lajos már messziről meglátja), egy baka makacsul olvassa a szinlapot. Lajos ugy csörömpöl, hogy majd kettétörik a kardja. A bitang nem fordulna meg a világért! Hah, a Hatvani-utca felől sietve közeledik egy önkéntes. No végre! Te nem menekülsz.

– Szervusz Lajos! – riad a közkatona.

– Hah! őrség!… vagy ugy! Fordulj be és aludj! Hisz ez Pista. – Gyönge szervuszt bocsát utána.

A kaszinó sarkán ujabb köszönés a – lájbhordár részéről, ki bizalmas mosolylyal kiséri a kalapemelést. Ez a civilruhákra s a nagy zálogházra gondol.

Igazodj, Lajos! egy főhadnagy lejt el mellette, s ő keményen emeli jobb kezét a sapkához. „Ki volt ez?” „Egy ezredes.” Csakhamar jött egy őrnagy, utána egy kapitány, megint egy főhadnagy. Lajos alig tudta emelgetni a karját, s nem szünt meg sorra bemutatni őket Bellának, mint hires tábornokokat. Eközben majd megette a méreg. Hátha még Bella tudná, hogy bizony kisebb tisztek voltak azok. De dicsősége igy is tönkre volt téve. Mit gondol Bella? Hisz neki csak egy konstábler meg egy hordár szalutált voltaképp, ő pedig belefáradt a sok köszönésbe. Bementek a Franciskánusok templomába, s Lajos már szökésen gondolkozott (ő nem teszi meg még egyszer azt az utat), mikor a mama szerencsére rosszul lett, s fiakkeren tértek haza… Óh, istenek, a Népszinház felől egy század baka közeledett pergő dobszóval. Mekkorát szalutálna most neki ez az egész tömeg egyszerre… Hogy ő most nem tud gyalog lenni! Óh baka, óh mama!

A KARÁCSONYFA TÖVISEI.

Édes ennek még a szúrása is: piros öröm fakad nyomába piros vér helyett. Megszurt ujjunkat mosolyogva szopjuk be, s a fájdalom könnyein át is a sziv derüje sugárzik ki a szemekből. Kedves vagy te legtövisesebb fenyő, a természet örök ifjusága, mely zöld ágaiddal hirdeted életerődet a meghalt, hideg világ fölött. Kedves vagy a havas ormán, a hófergetegnek közepette, hova legbüszkébb, legsudarasabb, legtörzsökösebb fái az anyatermészetnek nem elég merészek követni: lent csuszó moha huzódik csak meg árnyékodban. Kedves vagy a gazdag, tarka asztal közepén, melyhez gyermekkorunk legigazibb boldogsága füződik; a mult homályán keresztül most is felém sugárzik a fény, mely terólad, óh büszke fa, beragyogta gyermekszivem tündérvilágát. És e fény legragyogóbb karácsony ünnepén; megaranyozza a bánatot, felejteti a fájdalmakat, s a dermedt sziv enged jótékony sugarainak…

*

De elég a szentimentálizmusból, mert különben a jövő karácsonyra nem marad semmi. Legyünk gyerekek, s játszszunk máriást dióba, ez ugysem nehéz addig, mig van hozzávaló fogunk, a mivel a nyereséget feltörjük, mikorra fogunk elfogy, elfogy a kedvünk is…

*

Apró unokaöcséim és unokahugaim előtt, igy karácsony felé, roppant tiszteletben állok. Annyi kézcsókot a római pápa sem kap még olyan esztendőben sem, mikor Lonkaynak sikerül hozzá elvezetni a „Vatikáni magyar zarándoklat”-ot. Hiába teszem magamat gyülöltté leckefölkérdezéssel, a francia nyelv examinálásával, azzal, hogy nem játszom el nekik, mikor ők „szinházasdit” játszanak – Blahánét (ezt a szerepet kitüntetésképp adják nekem), hiába vonakodom lónak lenni: azért a kedves Sipulusz bácsi maradok, s cuppog a kézcsók, térdemre ülnek, nyakamba másznak; a kinek a fülét meghuzom, az viszonzásul az én fülemet – csókolja meg, pedig máskor pityergésre huzza szájacskáját. Azután egyszerre csak az ölemben terem a sok képeskönyv, de mindegyiknek igen sok a baja: az egyik foszlik ki a kötéséből, a másiknak kihullottak a képei, a harmadiknak csak a táblája van meg… és ezt mind a kis Jézuska hozta, tavaly ilyenkor, be szép volna, ha ez idén se feledkeznék meg a jó gyermekekről. Föltétlen tekintély lévén előttük, szentül hiszik, hogy direkt összeköttetésben állok a kis Jézussal, a nagyobbak tán sejtik is, hogy közel rokona vagyok, sőt föl is csapok Jézuskának, – a krisztus segitségével. Ártatlanul cselekszik azt, a mit mi sablonszerüleg „gyöngéd célzás”-nak nevezünk.

A legkisebbik, a Gyuluska, szintén roppantul buzgólkodik, hogy fakardjával lenyesse a nadrágom végére száradt sarat. A földre ül és jó erősen belémkapaszkodik, hogy el ne döntse a kard. Elsározza a kis kezét és kabátomba töröli. Pompás gyerek! Azonnal elhatároztam, hogy a – szobaleánynak nem veszek krisztkindlit, mert hanyag. Köszönöm neked ezt, Gyulus!

*

Betoppanok a nővéremhez.

– Ejnye Sipulusz, jó hogy jösz! Elfogyott a kék pamutom, magam nem mehetek el a Dorottya-utcába, mert nagymosás van, a papucs nagyon sürgős, itt van két forint.

– Éppen jókor! Most jövök a Dorottya-utcából, Idának hoztam sárga pamutot.

– Ejnye, te szegény! Különben a Deák-utcában is vehetsz.

– Az ám, csakugyan, az ugyis ott van a Dorottya-utca tőszomszédságában.

– Tudod, azért bizom rád, mert az ilyesmihez ti férfiak legjobban értetek… papucs…

– Ühüm! (Kérem! még nem vagyok ám házas.)

Gyalogoltam a Dorottya-utcába. Mostanság különben én, hála sógornőim és nővéreim nagy számának, mindenhez értek. Kalap, fisü, fésü, medaillon, karperec, gyerekjáték, síp, trombita, ólomkatona, ruhaderék, ehhez mind „te értesz legjobban”, a mi annyit jelent, hogy annyit gyalogoltam a városban, a mennyi fölér a magyar atlétikai klub legnagyobb ezüst-érmével. Ah! két hét mulva, mikor majd egy könyvről beszélek nekik, hallani fogom: „miket beszél ez a Sipulusz összevissza”; hogy női kalapról elő merjek hozakodni, arról nem is álmodom, mert ugy kinevetve még ember nem volt, a hogy én lennék… persze két hét mulva.

*

Égető szükségem volt már nyakkendőre. Bemegyek a Hatvani-utcába, Rutkay Vilmoshoz. Hát kit találok ott, – a sógornémat, a ki roppantul elpirult és zavarba jött, mikor engem meglátott. (Hohó!)

– Mit csinálsz itt? – kérdém.

– Egy… esernyőt veszek. Tudod, a régi már egészen rongyos.

(„Hogyne tudnám! Hisz csak két napja okoztam közfeltünést vele a Kammon-kompániában, hol senki se hitte, hogy az enyém, olyan szép volt!” monologizáltam – befelé.)

– De te, Sipulusz, mit keressz itt?

– Én? Már mint én? Én bizony éppen egy nyakkendőt akartam venni!

– Milyen pazar egy fráter vagy te! Hisz annyi a nyakkendőd, hogy akár hármat viselhetnél egyszerre.

(Isten látja – nyakkendőmet. Egy van, de az „zseniál”, mint manapság minden tizéves Alfréd; hol kiforditom, hol be, hol le, hol meg föl; ez négy!)

– Az ám, igazad van. Nohát akkor egy négyágu, ollós penicilust veszek.

– Penicilust? Hisz két nap alatt el szoktad vesziteni. Micsoda haszontalanságokra akarod te kidobni a pénzedet!

– Penicilust mondtam? Milyen szórakozott vagyok! Tárcára gondoltam, szépen kihimzett pénzes, arcképnek való tárcára.

– Tárcára! Ugyan ne bolondozzál, hiszen soha sincsen pénzed!

– Az már igaz! No akkor spórolok és azért Rutkay ur, adjon nekem egy darab fehér inggombot.

Kifizettem az érte járó négy krajcárt, s némi tanácsokkal szolgálván sógornémnak az esernyővásárlás körül, kézcsókkal elbucsuztam. Soha ilyen uzsorát! – Ez a négy krajcár karácsony estén kamatozik nekem: nyakkendőt, zsebkést és pénzestárcát. És még hozzá van egy inggombom!

…Benéztem abba a barátságos kerti házba is, hova dobogó szivvel lépek, s dobogó szivet találok. Lépteim neszére gyors mozgás nesze kelt a nagy szobában, valamit a zongora mögé rejtett a kis leány; csak a villogó gyöngyök gurultak szét áruló csörtetéssel, s egy szál piros pamutot láttam a fekete hajon, mely az ő piruló arcába csüggött. A gyöngyök ugy ropogtak lábaim alatt… de nem vette észre senki. Szegény kis ragyogó szikrák, társaitokra mennyivel szebb sors vár, három nap mulva előveszem Shakespeare-emet, s „Romeo és Julia” tragédiájának lapjai közül fogjátok felém sugározni: „Eddig.” Meddig? A meddig Romeo és Julia boldogsága tart…

MUKI.

Nem alaptalanul uralkodik a világon az a hit, hogy a kit Mukinak hivnak, az eo ipso jámbor ember. János már igen szelid név, Jancsi kissé hamiskásan hangzik, de Muki, ez az abszolut jámborságot fejezi ki. Hogy a tárcának Muki a cime, ez már azt jelenti, hogy nem lesznek benne lovagias kalandok, szöktetés halavány holdfénynél, titkos találkozók remegő csillagvilágitásnál, párbaj és szerelem. Minden Muki lefekszik este 10-kor, szive választottjának nem udvarol sokáig és romantikusan, hanem elveszi hamarosan, párbajt nem viv és a törvényekkel össze nem ütközik. Ha Ádám apánkat Mukinak hivták volna, a kigyó képében csábitó ördögöt valószinüleg agyonüti, de semmi esetre se nyul a tiltott gyümölcshöz. Igy mi még most is a paradicsomban volnánk. Ki tud nekem egy hires gazembert vagy egy szörnyeteg királyt mondani, a ki Muki? Egyetlen angol királyról emlékezik burkoltan a történelem: földnélküli Jánosról, a mi más szóval annyit jelent, hogy Muki; de ez is becsületes ember volt.

A mi Mukink, a kiről e történetet irom, hivataltársunk volt „az anyósok hosszu élete ellen biztositó első hazai szövetkezet”-nél. Alpénztáros volt, a legkitünőbb hivatalnok, a kit valaha ismertem. Oly rendesen járt, mint a legjobb genfi óra; az igaz, hogy belső szerkezetét minden délben fölhuzta két porció pecsenyével a „Vidám kucséber”-nél. Első volt a hivatalban s utolsónak hagyta azt el. Főnökeink őt állították elénk mintaképül, s a boldogtalan a hivatalos fölfogást a szorgalomról tökéletesen korrumpálta. Azelőtt már szorgalmas számba ment, a ki 9-kor ment föl, de Muki működése óta a szorgalmasság fogalma reggel 8 órakor kezdődött s délután fél 3-kor végződött. Nincs veszedelmesebb ember egy hivatalban egyetlen tulságosan pontos és szorgalmas hivatalnoknál; ez megrontja az egész hivatalt.

A világ tele marokkal szórja, uton-utfélen kinálja élvezeteit, de Muki azok közül csak a dominózás problematikus gyönyörüségeit foglalta le. De ezeknek valódi szenvedélylyel élt. Ebéd után bevettük magunkat a kávéházba, s mikor a pincés Muki alakját az ajtóban megpillantotta, már csörömpöltek a márványasztalon a pettyes dominókockák. Mindig fogott magának pasasérokat, a kik sötét estig rakták vele egymás végibe a kockákat, az ő személyes fölügyelete alatt. Micsoda épitészeti remekeket tudott ő kisütni! Szemirámisz függőkertjeinek, a római circus maximusnak alaprajzai szülemlettek keze alatt, s a fantasztikusan vezetett kocka-kacskaringóknak mindig tudott adni valami olyan alakot, mely – szerinte – történeti alappal bir.

Mi egész határozottsággal a legtudományosabb dominójátékosnak tartottuk a kontinensen, bár a nemzetközi dominójáték fejlettségének ez idő szerinti fokával egyáltalán nem voltunk tisztában s e tudomány vezérférfiait még hirből sem ismertük. Ez azonban nem akadályozott meg bennünket abban, hogy vicceket ne csináljunk rá, egyszerüen azért, mert Mukinak hivták. A hivatalnok-viccek az esztétika „Komikum” fejezetében egy külön alfajt képezhetnek. E viccekben nem nagy a változatosság, nem is viccek, csak ugy néznek ki, mintha viccek volnának. De hatásuk nagy és biztos, a mit megmagyaráz az, hogy az összeszokott hivatalnokoknak idővel tökéletesen egyformává lesz az eszükjárása, ugyanarra a dologra ugyanazokat a megjegyzéseket teszik, mindegyik elveszit valamit az egyéniségéből s fölvesz valamit a többiekéből. Igy közelednek egymáshoz s majdnem egy emberré lesznek. Kár, hogy az emberek fölhagytak azzal a jó bibliai szokással, hogy 1-200 évig éljenek; mert be lehetne bizonyitani, hogy ha tiz ember 100-150 esztendeig dolgozik együtt egy hivatalban, a második század közepén már tökéletesen egyformává lennének: külsőleg, belsőleg, vonásaikban, szokásaikban, ruházkodásban, kosztban. A tiz emberből egy ember lenne.

Már most ha az összeszokott hivatalnokok közül valaki viccet mond, csak középszerüt is, mindenki viharosan nevet, mert ő is ugyanazt mondta volna, s igy a viccet saját gyermekeként üdvözli. Azért nincs sehol olyan mulatságos élet, mint egy régi törzshivatalban.

A mi hivatalunkban már hosszu idő óta ez a vicc járta: „Muki”. A ki valamit rosszul csinált, „Muki” volt, ha valaki rossz élcet faragott, „Muki, Muki” kiabált az egész hivatal; ha valaki beirt, hogy beteg, nem jöhet hivatalba, ismét csak „Muki”-t bömböltünk, a mi annyit tett, hogy az ipse füllent, mert az éjjel lumpolt és most alszik. Egyszóval, a mi csunya, furcsa, nevetséges, rossz volt, arra mind azt mondtuk: „Muki”.

De egyébként is rájárt a rud szegény Mukira, a ki semmiképp sem érdemelte meg e bánásmódot, de mint rettentő passziv természetü embert, őt kezdtük ki mi, rakoncátlan fiatalok. Tőle kértünk pénzt és frakkot kölcsön, tőle kértünk szivart és tüzet, ha gyufa nem volt kéznél, ő zsirálta váltóinkat, ő fizette a propellert, ha Budára mentünk a „Politikus krájzler”-be.

S mindezekért fekete hálátlanságot aratott. Még csak nem is dominóztunk vele.

Sokáig türt, de végre kifogyott a türelemből. Meg kellett nekünk mutatnia, hogy ő kicsoda, mi ennél az intézetnél. A sajtó fogja örökre elnémitani a szószátyárkodókat, a csufolódókat s megérdemlett magaslatra fogja őt emelni.

Óriási gondolata támadt. Ezért magáért megérdemelte volna, hogy Adolárra kereszteljék.

Egy napon egy derék uriember öngyilkosságának a hirét hozták az ujságok. Addig soha hirét se hallottuk, de az ujságok napokig emlegették, hogy mily kitünő hivatalnok, szerető férj, gondos családapa, önzetlen hazafi és tekintélyes, köztiszteletben álló polgár volt az illető.

Ez adta meg neki az eszmét. Ime, egy teljesen ismeretlen emberről, egyszerü öngyilkosság által, milyen nagyszerü tulajdonságuk sülnek ki. Az ember szinte bámul, hogy eddig titokban maradhatott.

Ő is igy fog tenni, belőle is lehet köztiszteletben álló öngyilkos.

Egy napon Muki nyomtalanul eltünt. Elutazott Esztergomba, s onnan három táviratot küldött Budapestre. Egyet a „Budapesti Hirlap”-nak, egyet a „Magyar Nemzet”-nek, a harmadikat a „P. Lloyd”-nak. A távirat szövege a következő volt:

„Cs. Mukit, az anyósok hosszu élete ellen biztositó első hazai szövetkezet alpénztárosát átlőtt szivvel találták meg a 3 korona-vendéglőben, hova ma délben szállt.”

Ezután fölült az omnibuszvonatra s este a fővárosba érkezett. Egész éjjel nem hunyta le szemeit, a főváros utcáin barangolt s reggel hatkor egy kávéházban ült, várva a lapokat s a rehabilitáló nekrológot. Legelőször a „Budapesti Hirlap”-ot hozták. Lázasan lapoz az ujdonsági rovatig, ott megpillantja a nevét s mohón olvassa a következő napihirt.

– (Szenzációs sikkasztásnak) jöttek ma a nyomára az „anyósok hosszu élete ellen biztositó első hazai szövetkezet” pénztárában. A gyanú x. y. főpénztárosra és Cs. Muki alpénztárosra irányul, kik ma reggel a fővárosból eltüntek. A hiány mintegy 10.000 forint. Mint esztergomi levelezőnk egy távirata jelenti, Cs. Mukit ma átlőtt szivvel találták meg az ottani 4 korona vendéglőben. A végzetes lövés egy hatlövetü revolverből történt, melyben még öt golyó bentmaradt. A gyorsan előhivott orvos már csak a beállott halált konstatálhatta. A szerencsétlen ifju utóbbi időben igen könnyelmü életet élt s titkos szerelmi viszonyaira költekezett jövedelmén felül. Valóban elszomoritó az az erkölcsi romlottság, melybe társadalmunk sülyedt. Ezuttal hamar utólérte végzete a fiatal bünöst, ki büneért önmaga büntette magát. A főpénztárost országszerte körözik.

Muki hátradőlt a széken oly rémülten, mint mikor a dominóban „blank” és „egy” van, ő pedig dupla nyolcast szorongat a markában. Sikkasztás, könnyelmü élet, szerelmi viszonyok, fiatal bünös: e fogalmak bukdácsoltak keresztül a fején, mint a lelőtt galamb.

Hozták a többi lapot. Remegve nézte meg a „Nemzet”-et és a „P. Lloyd”-ot, melyek szintén szerelmet és erkölcsi romlottságot emlegettek, csupán a kérdéses esztergomi vendéglő koronáinak s a csőben maradt revolvergolyóknak számára vonatkozólag volt eltérés köztük. Az orvos azonban mindegyikben gyorsan elősietett, de ennek dacára csak a beállott halált konstatálhatta.

Félőrülten rohant hivatali főnökéhez, s töredelmesen bevallott neki mindent. A főnök elhitte neki, s elnevette magát, dacára az intézetet ért csapásnak. De akkor nevetett csak igazán, mikor délben jött a staféta a rendőrségtől, hogy a főpénztárost elfogták, s a 10.000 forintot hiány nélkül megtalálták nála. Természetesen kiderült, hogy Muki teljesen ártatlan a dologban. A szegény fiu csak akkor mert előjönni lakásáról.

Másnap óriási revokáció jelent meg a lapokban. 1. Muki nem sikkasztott. 2. Nem ölte meg magát. Tehát a hozzá füzött kombinációk is mind elesnek. Vagyis: nem élt könnyelmü életet, nincsenek szerelmi viszonyai, s nem fiatal bünös. Nem ezt az eredményt várta ő.

Félkettőkor megjelent a hivatalban, hol már mindent tudtunk, s azért falrengető „Muki”-riadallal fogadtuk.

Háromnegyed kettőkor bekopogtatott a virágárus, egy óriási koszoruval, melynek fekete szalagján aranybetükkel pompázott: „Mukinak, a legjobb barátnak, hivatal-társai.”

Muki könnyekig meg volt hatva.

– Tehát ti nem hittétek a gaz hirt a sikkasztásról?

– Hogy hittük volna? Egy percig se. Rehabilitáltunk és fényesen eltemettünk volna, – felelém.

– Pista! – s karjaimba borult.

– Muki!… fizesd ki a virágárust.

Kifizette, s a koszorut haza vitte emlékül.

Muki alpénztárosból csakhamar főpénztáros lett. De Mukinak egész életében megmarad. Ebből nem lehet avanzsirozni. Nem is bánta többé, a koszoru mindennel kibékitette. Látta, hogy szeretjük.

A MI KEDVES JÓZSEFVÁROSUNK.
Felolvasás.

Tisztelt hölgyeim és uraim!

Gimnázista korom óta a Józsefvárosban lakom s vagy tizenöt éve, hogy könyveket és szindarabokat irok, de a Józsefvárosban soha még fölolvasást nem tartottam. Ugy látszik, azok az urak, a kikkel majdnem mindennap együtt voltam, nem kiváncsiak arra, hogy én milyen vagyok, mint fölolvasó. Ők ismernek kivül-belül, ösmerik a hangomat, a nézeteimet, tán még a könyveimet is. Tudják, hogy a kapucinert világosan, a regalitászt sötéten szeretem. Tudják, hogy blank bélára nem szoktam bemenni, s a pénzemmel nem szoktam kijönni. Szóval, mindent tudnak rólam, s igy történt, hogy fölolvastam már a Ferencvárosban, a Tisztviselő-telepen, Kőbányán, ugyszólván körülolvastam a Józsefvárost, de magában a nyolcadik kerületben még nem olvastam.

Most azonban változott a helyzet. Pár hét előtt megválasztottak a kerületben városatyának. Most már izgatta barátaimat a kérdés: Hogy olvas föl egy városatya? Ez ritka látvány, ezt már érdemes megélvezni. És tüstént fölkértek.

Igy kerültem én ide, a mélyen tisztelt Józsefváros szine elé.

Mondhatom, hogy a Józsefvárosnak őslakója vagyok. Nem akarom ezzel azt mondani, hogy mikor Magyarország még tengerfenék volt, én már akkor a Józsefvárosban laktam, de azt mondhatom, hogy mióta Pestre hoztak iskolába, azóta mindig itt lakom. Hat hónapig laktam a Lipótvárosban, hatig az Erzsébetvárosban és huszonöt esztendeig a Józsefvárosban. Laktam a Baross-utcában, mikor még Stáció-utca volt, a Rökk Szilárd-utcában, mikor még Bodzafa-utca volt s gesztenyét vettem a Rákóczi-téren, mikor még Borju-térnek nevezték. A külföld és hazánk különféle helyein, hol szintén huzamos időt eltöltöttem, mindenütt igen jól éreztem magamat, de Budapesten szivem a Józsefvároshoz nőtt. Hogy miért? Azt magam sem tudom megmondani. A Lipótvárosban a házak igen nagyok, komorak és az emberek igen hallgatagok. A Terézváros és Erzsébetváros nagyon lármás, a Ferencváros nagyon decentralizált s ezért erejevesztett, élettelen. Már csak azért se laknám ott, mert roppant messze van a szinházaktól s közel van a vágóhidhoz. A vágóhidtól pedig jó minél messzebb lakni. A Belváros nagyon szép, ha üzletem vagy irodám volna, csak ott tartanám. Lakni soha! A Belváros olyan, mint egy átjáró-ház. Keresztül-kasul járnak rajta az idegenek. A mi józsefvárosi asszonyaink is odajárnak imádkozni, vásárolni, sétálni és a szinésznők fotografiáit nézni. A Váci-utca, Koronaherceg-utca és Kossuth Lajos-utca a legdivatosabb része a fővárosnak. A mi kerületünknek egyetlen sétálóhelye van: a Muzeum-kert. Kora tavasztól kezdve itt üdülnek gyermekeink, dadáink és katonáink. A felnőtt civilek onnan teljesen kiszorultak.

Nem panaszképp mondom. Én nem panaszkodom és nem irigykedem. Nem irigylem a Terézvárostól az Andrássy-utat, az Erzsébetvárostól sem irigylem a Dob-utcát. Budától sem irigylek semmit. Budát én mint nyaralóhelyet és fürdővárost fogom fel, nekünk pestieknek tulajdonképp nyáron mind Budán kellene laknunk, hogy hosszu életüek lehessünk a földön. Mert azt mondják, hogy ott jobb a levegő, jobb a viz, kevesebb a por, kisebb a lárma és rosszabb a kávé. S a rossz kávé is hozzátartozik az egészséghez, mert a bölcs budaiak ennek következtében tejet isznak s ennek következtében kevésbbé idegesek, mint mi, kávéivók. A budaiak átlagos életkora legalább tiz évvel nagyobb, mint a pestieké, s az emberi kor legvégső határát, melyet a boldogult főpolgármester oly gyakran kivánt a pestieknek, mindig a budaiak érték meg. Buda jó oldalaival tisztában is vagyunk mi pestiek s nyáron tömegesen tódulunk a jobbparti hegyek közé, nagy örömére a derék sváboknak, a kik pokoli kéjjel nyuzzák le rólunk azt a kis bőrt, a mit az adófelügyelőség szives volt rajtunk meghagyni. Budakeszen drágábban élünk, mint Osztendében, s vannak emberek, a kik ezt üdülésnek nevezik!

Ez különben nem tartozik a Józsefvároshoz. Maradjunk meg kerületünk kereteiben. Miben vagyunk mi különbek, mint a többi kerület? A körut minden kerületet végighasit, ez tehát nem csupán a mienk. Ezzel nem dicsekedhetünk. Vásárcsarnoka és elüljárósága is van minden kerületnek, ezt is hagyjuk. De például nagyon mostohán állunk hidak dolgában. Az nincs nálunk egy se. Az uj, negyedik hidat is a Belváros kapta, a Belváros egyáltalán mindent kijár magának. Pest alapitásakor is a legjobb helyet, a Dunapart mellett, a kapzsi belvárosiak foglalták le. Hol voltak akkor kerületünk törzsfőnökei, mikor Árpád apánk leütötte a cöveket és igy szólt: No, itt lesz a Józsefváros? Még a ferencvárosiak is jobb helyet kaptak, mint mi. Igaz, hogy később őket az elevátorral és a vámházzal teljesen elzárták a Dunától s ezzel tönkretették a városrész fejlődését: de vigasztalhatja őket az a tudat, hogy görbébb főutcája még városnak nem volt, mint nekik a Soroksári-utca. Egyetlen szép utcájuk az Üllői-ut. Ennek is a szebbik fele a mienk.

Nagy botránynak tartom, hogy kerületünkben kevés a gimnázium (a minta-gimnázium s a tavaszmező-utcai gimnázium nem számit, oda nagyon kevesen férnek) s gyermekeink külföldre, a Ferencvárosba és egyéb városrészekbe viszik a tanpénzt. Csak villámos vasutra egy vagyont költenek. S ezt élénken helytelenitem, mert egyetlen villámos vasuti részvényem sincs. Összes vagyonom az Első Hazai Takarékpénztárban van – váltók alakjában. A Rákóczi-téren nagyon szépen elférne egy gimnázium, sőt igen jól állana ennek a térnek. De ebbe a gimnáziumba csak józsefvárosi gyerekeket vennénk föl. Be kell bizonyitania, hogy be van oltva és itt pinckázott a Práter-utcában: különben nem veszszük föl. Sőt meg kell igérnie, hogy itt is telepszik le. Mert hogy nálunk tanuljon és aztán elmenjen a Terézvárosba demokratának, ezt nem engedhetjük meg. Nem engedhetjük meg, hogy a mi kerületünkből tudományt exportáljanak.

Egy nagy bánata van minden igazi józsefvárosinak, s ez az, hogy a kerepesi-temető utját állja a városrész extenziv fejlődésének. A másik bánata az, hogy a főváros legcsúfabb épülete, az öreg Rókus, itt van a mi kerületünkben, odakönyököl kihivólag a Kerepesi-utra, s mi eltávolitásáért hiába könyörgünk az előtte álló Szüz Máriához, nem segit rajtunk: vasból van. De vigasztal bennünket a tudat, hogy egy kis lábtörés, karficamodás esetén nem kell a szomszédba mennünk. De viszont, hol van az megirva, hogy az összes trencsénmegyeiek a mi kerületünkben ápoltassanak? Pláne a város költségén, mert ugyan a betegápolási költségekből a vármegyék egy fityinget se fizetnek meg a fővárosnak.

A Kerepesi-ut remek hely, igazi amerikai élet pezseg rajta reggeltől estig. De arculatján a Rókus egy olyan csunya bibircs, melyet mielőbb elpusztitandónak vélek. Ugy értesülök, hogy a mi kerületünkben van a botanikus kert is. Én kétszer akartam megnézni, de mindig zárva volt. Egyszer azt mondta az ott álló rendőr, hogy csak nyáron van nyitva. Mit szól ahhoz Rudnay, hogy az ő rendőrei a botanikát nyári foglalkozásnak tekintik? Másodszor azt mondta egy városi szolgaféle alak, hogy azért van csukva, mert rendezik a friss állatokat. Nagyon ajánlanám, hogy vegyék be az uj városi törvénybe, hogy városi szolgának csak az vétetik fel, a ki némi botanikai müveltséggel bir.

Igy tehát a botanikus kert titkainak ismeretétől elestem, de annál jobban ösmerem az Orczy-kertet. Minő kedves egy hely ez! Még az én diákkoromban a honvédek nem voltak olyan szigoruak, mint most, s mink egész könnyen, minden protekció nélkül bejutottunk, ha tanulni akartunk. Ma már a Ludovika igazgatósága csak a kis gyerekeket ereszti be s ezeket is csak a dadák társaságában, mert illő, hogy valaki gardirozza a – dadákat. Az én időmben az Orczy-kertben még remek kis tó volt, egypár csónakkal, s mi ott szereztük első regattista-babérainkat, hogy aztán később a városligeti tavon annál jobban érvényesülhessünk. Akkoriban a kültelki geológusok azt állitották, hogy az Orczy-kerti tó összeköttetésben van az Adriai-tengerrel. Ezt én csak most kezdem hinni, mióta az Orczy-kerti tó eltünt. Hová lett? Visszatért az Adriai-tengerbe.

Engedjék meg, hogy egy prózai megfigyelésemet közöljem. Diákkoromban ugy tapasztaltam, hogy az Orczy-kerti békák sokkal kövérebbek, mint a városligetiek. Sokan ezt ugy magyarázták, hogy az Orczy-kertben jobb üzleti viszonyok vannak, mint a Városligetben. Az optimisták azt mondták, hogy ez onnan van, hogy a jószivü honvédkadétok megosztják kenyerüket a tó lakóival.

A pesszimisták nézete ellenben az volt, hogy a honvédek oly komisz prófontot kapnak, hogy felét a tóba hajigálják s ettől hizik a béka.

Mi igaz ezekből a mendemondákból, nem tudom. De tudom azt, hogy a békák dobálása volt egyik főpassziónk tanulás közben. Volt ugyan ott egy tábla, mely ezt megtiltotta, de minket éppen ez ingerelt. Sőt ez juttatta eszünkbe a dobálódzást. E tó partján ismerkedtem meg első szerelmemmel. Ő szőke volt, az apja pedig pék. Az apjának egy kis háza volt a Tavaszmező-utcában, a lánynak pedig lencséje a balfüle cimpáján. Egyszer ránk esteledett s én fölajánlottam, hogy hazakisérem őket. Tudniillik őt és a nagynénjét. Haza is kisértem s jutalmam az lett, hogy kijött az öreglegény s azt mondta, ha még egyszer hazakisérem Málcsit, eltöri a derekamat. Ekkor tizenhat éves voltam s beláttam, hogy kissé kellemetlen volna, ha éltem tavaszán, a Tavaszmező-utcában eltörnék a derekamat. Még tán az érettségit se tudnám letenni. Igy tehát lovagiasan meghátráltam. De Málcsival többször találkoztam a tó mellett, s együtt hallgattuk gyakran a békák filharmóniai hangversenyét. (Sohse játszottak hamisan, se szubvenciót nem kértek a várostól.) A Málcsitól megtudtam, hogy papája gazdagságának alapja az, hogy ő süti a városligetben árult óriáskifliket. Igyekeztem tőle azt is megtudni, hogy hol árulják a friss óriáskifliket, mert a mi a városligetbe jut, az régi és kőkemény.

Az dacol még a dinamittal is, annak a szétrobbantására valami uj fajta puskaport kell majd föltalálni. S ki tudja, talán épp ez az óriáskifli népszerüségének a titka, mert ha a fővárosi csemete egyet megvesz, azon három napig is elmajszolhat. Szóval, jól kihasználja. A foghúzás is csak ugy jó, ha jó sokáig tart. Had’ dolgozzék a doktor.

De Málcsi nem árulta el a friss óriások tartózkodási helyét, valamint nem árult el egy másik titkot se, tudniillik azt, hogy az ő papája sütötte a kerületben a legkisebb zsemlét, s ez volt gazdagságának igazi alapja. Akkor azok a liliputi zsemlék csodaszámba mentek, ma, fájdalom, általánossá lettek. Nemcsak az emberek satnyulnak, hanem a zsemlék is. Régente, ha egy vizes-zsemlét a kávéba apritottunk, ugy megdagadt, mint egy spongya. A zsemle megitta a tejet, mi megettük a zsemlét s mind a ketten meg voltunk elégedve. Ma? A zsemlék annyira megkicsinyedtek, hogy teljesen el is fogytak, s igy – nincs mit apritani a tejbe.

Az önök megnyugtatására elárulom, hogy Málcsit nem vettem feleségül. A hűtelen férjhez ment, mielőtt én az érettségit letettem. Gyorsan felejtettem, a mi a Józsefvárosban nem volt nehéz. Mert még sok zöld salugáteres ablak, muskátlivirág és csinos kis lány volt akkor a Józsefvárosban. S akkor még a kerttel körülvett kedves uriházakban családi mulatságok, nem pedig zsúrok voltak.

Jó, őszinte, komoly vacsorát kaptunk, az igaz, hogy reggelig táncoltunk érte. S nem kellett olyan fegyverekkel harcolnunk, mint a mai fiatalságnak, mely sztrájkol, ha csak teát kap kis, vékony kaviár-szeletekkel. Mert ezzel nem lakik jól az ember, ha csak ötven-hatvanat meg nem eszik az ember.

Örömmel látom ma, hogy a Józsefváros szép asszonyok és leányok dolgában nem hanyatlott. Mondhatom, hogy mikor itt körülnézek, egész passzióval vallom magam városatyának… Önök azért rendezték ezt a mulatságot, hogy a szegények könnyeit letöröljék. Jól teszik! Mert bizony mondom önöknek, – s most a tréfa elhal ajkamon, – ha a szegények könnyei mind gyöngygyé válnának, akkor a drágagyöngy értéktelenebb dolog volna a földön a kavicsnál.

SVARC KONTRA FARKAS.

Két óriási fájdalom dult egyszerre bennem. Rettentőn fájt a szivem és irtóztatón fájt a fogam. Azt olvastam özvegy Klimmstein Mihálynénak két év előtt hozzám intézett levelében, hogy a nagyobb fájdalom megöli a kisebbiket. A feladat tehát igen egyszerü: nagyobbá kell tenni az egyik fájdalmat, hogy a másik kisebb legyen.

Elhatároztam, hogy nagyobbá fogom tenni a szivem fájdalmát.

Még egyszer elmentem a hűtelenhez, kinek kedves apja épp tegnap dobott ki, mikor a leányka kezét megkértem. Azt hittem, hogy ott fogom találni vetélytársamat a kis hamis karjai közt s ez oly óriásivá fogja növeszteni szivem fájdalmát, hogy a fogfájás eltörpül mellette és a foghuzás fölöslegessé válik.

Nagyot csalódtam számitásomban. Épp akkor érkeztem oda, mikor vetélytársam a lépcsőn lefelé gurult. Röptében elkaptam s megkérdeztem, hogy miért gurul?

– Szórakozásból.

– Ez önt mulattatja!

– Nemcsak mulattat, de egészségemet is előmozditja. Sokat ülő hivatalnok vagyok s ez az egyetlen testmozgás, a melyet naponként végezek. Olyan ez, mint a biciklizés, csakhogy nem a bicikli gurul, hanem én gurulok.

A szeme közé nevettem.

– Nekem beszél ilyeneket? Hisz tegnap ugyanitt én gurultam lefelé, pedig majdnem becsületszavamra merném mondani, hogy engem sem nem mulattat, sem az étvágyamat nem mozditja elő.

– Ön tehát az én vetélytársam, nyomorult?

– Micsoda? maga ilyen húrokat penget? Akkor guruljon tovább.

Ezzel összegöngyölitettem és tovább lóditottam. Hadd szórakozzék!

E percben óriásilag éreztem a fogfájást, a mi azt mutatta, hogy a szivem szenvedése apadt. Természetes is, mikor vetélytársamat éppen most lökték ki.

Becsengettem a zord apához. A szobaleány fogadott, a ki eddig annyi borravalót zsebrerakott.

– Nos? – kérdém, – a másikat is kidobták?

– Ki.

– Tehát kit szeret a kisasszony?

– Senkit sem szeret.

– Hát nincs harmadik?

– Nincs.

– Ő tehát teljesen szabad?

– Teljesen.

– Köszönöm. Pá!

S boldogan ellejtettem. Szivem alig sajgott, ellenben a fogfájás félőrültté tett.

Hazamentem, s gondolkoztam rajta, hogy mit csináljak. Akkor állit be hozzám Svarc Izsó barátom, a ki jelenti, hogy neki lovagias ügye van.

– Micsoda?

– Ösmeri ön Farkas Oktávot?

– Ösmerem.

– Hát akkor tudja azt is, Farkas Oktáv mire büszke?

– Ezt valóban nem tudom.

– A szakállára. Nos, én megsértettem a szakállát, mire ő pimasznak nevezett.

– Mit mondott ön a szakállára?

– Azt, hogy süsse meg.

– Sulyos dolog, ha valakinek egyebe nincs, mint a szakálla. Provokálni fogom.

Ha az embernek a foga fáj, valóságos élvezet felebarátait provokálni. Igazi szórakozás. Föltettem a monoklimat, fölhuztam a sárga kabátomat és a galambszinü keztyümet, vagyis átalakultam provokantyu-vá (a hogy az én időmben a párbajsegédeket nevezték).

Svarc sápadtan nézett rám.

– Ennek emberhalál lesz a vége, – mormogá.

– Valószinünek tartom, – feleltem s eltávoztam.

A mint az utcán megyek, egy hatalmas szakállu ember jön velem szemben. Pompás, ezt a sors küldte elém. Ezzel fogom a provokálást stilszerüvé tenni. Egyenértéket nyujtok Farkasnak. Nem utasithatja vissza a kihivást.

Egyenesen neki mentem.

– Hogy hivják? – kérdem.

– Fekete Mór.

– Foglalkozása?

– Semmi.

– Okosan teszi. Ilyen szakállhoz nem is kell foglalkozás. Nézze, egy szivességet tehetne nekem.

– Mit?

– Jőjjön el provokálni Farkas Oktávot.

– Szivesen.

A legnagyobb nyugalommal csatlakozott hozzám. Az ilyen embert, a ki nem sokat okoskodik, hanem tesz, szeretem. Még csak azt sem kérdezte meg, hogy ki vagyok, vagy hogy kicsoda az a Farkas Oktáv.

A mint a provokálandó házában a lépcsőn haladunk fölfelé, egy ajtón ezt a fölirást látom: Fogorvos. Az impressziók embere vagyok és ötleteim után szoktam indulni. Besiettem a fogorvoshoz, Fekete követett, s kérésemre leült az előszobában. A következő percben egy orditás hangzott. Én orditottam, mert kihuzták a fogamat. Mikor kijöttem, Fekete ur kérdé:

– Pofonütötte?

– Kit?

– Azt az urat.

– Hogy jut ez eszébe?

– Mert orditott.

– Nem ő, én orditottam.

– Hát magát ütötte nyakon?

– Ne beszéljen bolondokat, kihuzta a fogamat.

– Hát ebből áll a provokálás?

– Dehogy; oda csak most megyünk.

Fölballagtunk a második emeletre. Egyik ajtón ezt a fölirást láttam: Önsegitő iparbank. Mi ez? Ez vagy egy udvarias bank, mely ezt mondja: Én iparbank, önt segitem, vagy azt jelenti, hogy önmagát segiti. Tegyük föl, hogy az első eset áll, s akkor itt föl lehetne venni egy kis olcsó pénzt. Az impressziók embere vagyok. Próbáljuk meg.

Ujra leültettem az előszobában Fekete Mórt, s bementem az önsegitő iparbank igazgatójához, a ki nem volt más, mint Farkas Oktáv.

– Mivel szolgálhatok? – kérdé, miközben azt a bizonyos szakállát simogatta. Igaza volt, ha nekem ilyen szakállam volna, én is simogatnám.

Bemutattam magamat.

– Igazgató ur, egy kis pénzt szeretnék a banktól fölvenni.

– Miféle hipotékái vannak?

– Ha szabad volna kérnem, beszéljünk csak magyarul.

– Kik a kezesei?

– Az egyik én vagyok.

– S a másik?

– Fekete Mór.

– Ki az?

– Azt nem tudom.

– Hát akkor hogy meri ajánlani?

– Mert épp olyan szakálla van, mint önnek.

– Az nem elég.

– Szóval nem ád pénzt?

– Nem.

– Jó. Az ügyet befejeztük.

Az ajtóhoz mentem és kiszóltam:

– Fekete ur, legyen szives bejönni.

Farkas megdöbbenve látta a konkurrens szakáll bevonulását. Fekete ur otthon érezte magát kollégájánál, mert széket fogott és leült. Én krakélerkoromból rám maradt arcomat öltöttem föl és recsegő, de emelt hangon szólék:

– Svarc Izsó ur nevében van szerencsém öntől fegyveres elégtételt kérni.

– Pardon, Svarc urnak ehhez nincs joga. Hisz ő sértett meg.

– Egygyel több ok arra, hogy megverekedjenek.

– Óh nem, kvittek vagyunk.

– Pardon, ő önnek egész higgadtan azt az ajánlatot tette, hogy süsse meg a szakállát, mire ön pimasznak nevezte őt. Engedjen meg, a szakállsütési ajánlat nem sértés, mert ha önnek meg van sülve a szakálla, sőt ha csak félangolosan van kisütve…

– Hagyjon kérem békét a szakállamnak…

– Bocsánat…

– De ne sütögesse itt a szakállamat…

– Engedje meg, ez a tárgyhoz tartozik, a szakállsütésen alapul…

– Elég!

– No hepciáskodjék, én csak párbajsegédi kötelességemet teljesitem… A szakállhoz semmi közöm. Mi közöm is volna? Süsse meg a szakállát…

Farkas sápadtan fölugrott.

– Ön is? – sziszegte.

Láttam, hogy itt tettlegesség lesz s intettem Feketének, hogy támadjon. De elhültem, mikor rápillantottam. Szemei vérben forogtak és szakálla remegett. És láttam, hogy dühe ellenem fordul. Szent Isten! Elfelejtettem, hogy ő is tulajdonosa a becsületrend nagyszakállának s igy Farkasnak szükebb kollégája. Mire a gondolkozásban ideértem, a két szakállas már megragadott és kihurcolva leguritott a lépcsőn…

Lent a kapuban várt Svarc Izsó. Elém lépett és igy szólt:

– Megváltoztattam a nézetemet. Kérem, ne provokálja Farkas Oktávot.

Elájultam mérgemben. Csak arra emlékszem, hogy a mentők vittek haza s másnap azt olvastam a lapokban, hogy szerb disznókereskedő vagyok és szivszélhüdés ért. Sikerült inkognitómat megőrizni.

ADÉL.

I.

Hatszáztizenhét nyakkendőt vásároltam Propperfi Adolf rövidáru-kereskedésében két hónap leforgása alatt. A kereskedés állt Propperfi Adolfból, Propperfi Adolfnéból, egy kisasszonyból és egy inasból. Kivülök a rövidáruk tömege volt jelen az üzletben, – rövidebb árukat láttam már életemben, de többet nem egy rakáson.

Annak, hogy én Propperfi Adolfnál hatszáztizenhét nyakkendőt vásároltam, megvan a maga oka. Őrülten szerelmes voltam Propperfi Adolfnéba. Az asszonynak vöröses haja, az arcán négy szeplője és a nyakán egy lencséje volt. Különösen ez a lencse, mint az üvegből való a napsugarakat, egy pontra gyüjtötte össze szerelmemnek különben meglehetősen szétágazó sugarait: és ez a pont az asszony volt.

Mikor legelőször a boltba léptem, azonnal megtetszett az asszony. Eredetileg tyukszemgyürüt akartam venni, de a kezdődő szerelem oly hirtelen idealistává tett, hogy nem mertem oly prózai tárgygyal kirukkolni és ibolyaparfümöt kértem. Mikor kifizettem, az asszony rámnézett és igy szólt:

– Nyakkendőt nem parancsol?

– De kérek.

Nem tudtam ellentállani. Azonnal megvettem három darab nyakkendőt. És jövőm képe sötéten rajzolódott elém. Eszembe jutott, mikor egy tejcsarnoki kisasszonyba voltam szerelmes. Reggelre tejet ittam. Villásreggelire tejet ittam. Ebédre tejet ittam és rá fekete kávé gyanánt, tejet ittam, csakhogy őt láthassam. Lassanként egészen átváltoztam. Ha valaki a lábamra lépett, bocsánatot kértem, ha párbajra hivtak, kijelentettem, hogy elvből nem verekszem, arra meg éppen nem voltam rábirható, hogy valakit én provokáljak. Átkozottul meggyávultam és elszelidültem. De természetem teljesen megváltozván, eltejesedvén, szerelmemből is aludttej lett és erre otthagytam a boltot. Otthagyván a boltot, ujra visszatértem a husételhez és boritalhoz, s régi vérem is csakhamar visszatért, s két hét alatt már annyira helyreálltam, hogy egy goromba zongoramester levágott egy darabot a fülemből, Fodor vivótermében.

A tejben való dőzsölést most a nyakkendőben való duskálás korszaka váltotta föl. Ezzel kecsegtetett a jövő.

Másnap ujra megjelentem a boltban, harmad- és negyednap ujra. Mindig nyakkendőt vettem. Mikor negyedszer beléptem, a bolti kisasszony elpirult és némi jelentőséggel pislogott Propperfinére. Hogyan, hát már sejtenének valamit? A szerelem még sem olyan sötét verem, mint a hogy mondják: ők már látnak benne engem.

Propperfi Adolfra néztem. Nem látszott félelmes embernek. Tejes koromban talán meghátráltam volna előle, de most nem. Nem néztem ki belőle, hogy képes legyen neje csábitóját lelőni. Még csak nyilvános botrányt csinálni is hiányozhatott belőle az erély. Szóval egy vigjátéki férjnek látszott, a ki nem fog megtudni semmit a neje viselt dolgairól.

Előre!

De azért két hónapba és hatszáztizenhét nyakkendőbe került, a mig az asszonynyal egy komoly szót szólhattam.

Ez idő alatt az egész szomszédságot elnyakkendősitettem.

Nyakkendőt kapott a házmesterem és viceházmesterem, a villámos vezetéket lerakó munkások, a szomszéd csizmadia összes inasai és legényei, a pékinasok, kiknek összes ruhájuk fehérnemüből állott, ehhez az én három forintos selyemnyakkendőmet viselték. Ha reggelenként elhagytam a házat, valamennyi boltajtóból és kapuból a megnyakkendősitett lakosság nyájas üdvözlete hangzott felém.

És e nagy áldozatnak mi volt az eredménye?

Az, hogy a két hónap leforgása után, mikor Propperfi ur Balatonfüredre utazott, igy szóltam az asszonyhoz:

– Négyszemközt szeretnék önnel beszélni.

Összemosolygott Adél kisasszonynyal.

– Én értem önt, – szólt és megszoritotta a kezemet.

E pillanatban a másik kezemet is megszoritotta valaki.

– Értem önt, – sugta a fülembe Adél.

– Mi értjük önt, – folytatta Propperfiné.

– Nem értem önöket, – hebegtem zavartan.

– Négyszemközt akar beszélni? – folytatta az asszony.

– Ott.

– Talán gyerünk az utcára.

– Ezt ön négyszemköztnek nevezi?

– Mit törődik idegen emberekkel?

– Hogy az ördögbe ne törődném?

– Az már más.

– De tán a lakásán tehetném tiszteletemet.

– Nálam?… Jó.

– Köszönöm. Mikor?

– Ma délután három órakor.

– Köszönöm. Angyal! – és bár törődöm az idegen emberekkel, kezet csókoltam Propperfi Adolf nejének, a ki oly csodálatra méltó hidegvérrel fogadta és elfogadta ajánlatomat.

II.

Ha az ember lovagias kalandra megy, jól kell ismernie a földrajzi helyzetet. Kapuk és emeletek száma, lépcsők kanyarulatai, ablakok mind jól bevésendők az elmébe, hogy veszedelem esetén bajba ne keveredjék a lovag.

Kellő óvatossággal jelentem meg én is Propperfi Adolf házánál, s a harmadik emelet hetvenötödik ajtón becsöngettem.

Maga az asszony nyitott ajtót.

Először is az lepett meg, hogy óriási puccban fogadott. Talpig selyem, tele ékszerekkel.

– Valahová készül? – kérdém, miután kezet csókoltam és a szalonban helyet foglaltam.

– Nem, csak önt vártam.

– Nagyon kegyes, – és ujra kezet csókoltam.

– Térjünk a dologra, – szólt az asszony és pirulva huzta vissza a kezét.

– Mi… Mi tetszik? – kérdeztem kissé meglepetten.

– Oly régen vártam már a mai napot!

– Igazán?

– Régen tisztában voltam már magával.

Közelebb rukkoltam.

– S számithatok viszontszerelemre?

– Azt képzelheti. Egy ilyen ur, mint maga.

– Óh, asszonyom, mily boldoggá tesz, – és ezzel mind a két kezét elkaptam.

De az asszony gyorsan kiragadta a kezét és tapsolni kezdett.

– Tivadar, Tivadar! – sikoltotta mögöttem egy női hang. Megfordulok és kit látok ott? Adélt, felém tárt karokkal.

– Senkise maradt a boltban? – kérdeztem bambán a két nőre bámulva.

– Itt van ő, – szólt Propperfiné, – legyetek boldogok, édes gyermekeim.

Magamhoz tértem.

Szépen vasalt cilinderemet fölvettem a karszék alól.

– Hölgyeim, – mondám hidegen, – köszönöm, hogy alkalmat adtak erre a kis bizalmas beszélgetésre. Mert már régóta készülök megmondani önöknek, hogy anyagi viszonyaim, fájdalom, nem engedik meg, hogy szegényen nősüljek. Isten önökkel.

És eltávoztam.

-&-

Tartalomjegyzék

- A NAGYSÁGOS RAB-URAK KÖZT.

- ÉLÉNK DERÜLTSÉG A BORBAN.

- SZENT JAKAB RENDJELEI.

- EGY KISDIÁK EMLÉKEIBŐL.

- AZ UNSZOLÓ JÓBARÁTOK.

- SZERELMEIM.

- ÉSZAK CSILLAGA.Norvég szomorujáték 2 felvonásban.

- AZ ÉHSÉG BACILLUSAI.

- A MONTE-CARLÓI FOGOLY.

- EGY MAMELUK NAPLÓJÁBÓL.

- A MINTA-ASSZONY.

- A PAPAGÁJ.

- ÉLETEM LEGVIDÁMABB EPIZÓDJAI.

- Első epizód.

- Második epizód.

- A dalárda.

- BANDAZUR KIRÁLY.

- ELSŐ RÉSZ.Európában.

- MÁSODIK RÉSZ.Afrikában.

- PELIKÁN UR GYANUJA.

- I.

- II.

- III.

- PELIKÁN UR MÁSODIK GYANUJA.

- MESÉK FELNŐTTEK SZÁMÁRA.

- ELSŐ MESE.Krisztián.

- MÁSODIK MESE.A borbélyné.

- HARMADIK MESE.A Sárosfürdő.

- A NYERŐ.

- A BERGERÉK ZSÚRJA.

- AZ ÖRÖK VÁNKOS.

- A MI EBÉDÜNK.

- A ZSIRÁF.

- A KERESZT ÉS ÜGYNÖKE.Egy haszontalan ember elbeszélése.

- MIKROMEGALOSZ UR LÉGIÓJA.

- GIBRALTÁR HERCEGE.

- A BALATONI ÖZVEGY.

- AZ ÖZVEGY FOLYTATÁSA.

- NYÁRI DÉLUTÁN.

- A VASEMBER.

- REGGELIZÉS EGY ISMERETLENNEL.

- A NYIÁMSZ.

- TIMUR LENK HALÁLA.

- AZ ÉN TŰZHÁNYÓIM.

- KÜLÖNBÖZŐ UTASOK.Felolvasás.

- KÜLÖNFÉLE SEBESSÉGEK.

- KEFE.-Levél Asbóth Jenőhöz. -

- AZ ÉN GAZDÁIM.

- ELSŐ BÁLOM.

- UTOLSÓ BÁLOM.

- HOGY VAN, SVARCZ UR?

- A HADNAGY UR.

- A KARÁCSONYFA TÖVISEI.

- MUKI.

- A MI KEDVES JÓZSEFVÁROSUNK.Felolvasás.

- SVARC KONTRA FARKAS.

- ADÉL.

- I.

- II.