EMLÉKFÜZET 

FUCHS ZSIGMOND

NYOMDÁSZSÁGÁNAK NEGYVENEDIK 
ÉVFORDULÓJA ALKALMÁBÓL

BUDAPEST, 1906. ÉVI DECZEMBER HÓ 8-ÁN
KIADJA A PALLAS-NYOMDA SZEMÉLYZETE

REFLEXIÓK

Előszó helyett, közli a jubiláns
Rövid visszapillantást vetek az elmúlt negyven esztendőre, melynek végpontján szaktársaimnak ragaszkodása és szeretetüknek megnyilatkozása örökké feledhetetlen lesz előttem. – Nem személyemről lészen itt szó, hanem a letünt kornak egyes jelenségeit óhajtanám kinematografszerüen bemutatni, hogy fiatal szaktársaim a múltat a jelennel összehasonlítva, a nyert impressziókból megérthessék negyven évnek nagyszerű fejlődését.
Mert nagy változások mentek végbe a nyomdászat terén 1866 óta, mely évben a Kunossy és Réthy nyomdába tanoncznak felvétettem. Belépésem nem a mai törvényszabta sablonok szerint ment végbe; nem kellett akkor iskolai bizonyítvány, mely ma a fiú intelligencziájának fokmérőjéül szolgál, nem kérdezték tőlem: hány iskolát végeztem, hanem az izmok és azok rendben való fejlődése szerepelt mérvadó tényezőként ezen aktusnál, pedig – most jön a java – nem is gépmester, hanem betüszedő akartam lenni. Négy reáliskolát végeztem és csak a magyar nyelvtanból való bukásom után határoztam el, hogy az iparnak legintelligensebb munkásai közé felvételt keresek és így lettem nyomdász. Köszönet érte Aujeszky tanáromnak.
De, hogy visszatérjek arra az időszakra, a melyben a karnak izmai és nem az előtanulmányokkal járó intelligenczia volt mérvadó egy noviczius felvételénél: csodálkozni kell még ma is, hogy lehettek érett és képzett nyomdászok oly rövidlátók és korlátoltak, hogy szakmánk elsajátításának eszközéül a test erősségét, a karok izmosságát vegyék mérvadónak. Valószínűleg úgy elmélkedtek a jó öregek – bár ezek akkor fiatalok voltak – hogy ép testben ép lélek is lakik és így fogékonyabb mindazon studiumnak befogadására, a melyet a nyomdászpálya – hogy valaki hivatott művelője legyen – okvetlenül megkövetel.
Ámde az elméletre alaposan ráczáfol az élet. Mert misem bizonyítja meggyőzőbben, mint a letűnt kornak ezen említett jelensége, hogy az állati életnek ezen egyik legfontosabb szövete, az erős izomzatnak birtoka, nem képesíti az egyént a szellemi életnek, az értelemnek azon fokára, a mellyel a nyomdásznak bírnia kellene, hogy helyét nemcsak mint szakember, hanem mint intelligens munkás, a társadalomban is méltóképen betölthesse. Negyven év példája bizonyítja, hogy még a nyomdászpálya sem bír azzal az átalakító erővel, hogy előképzettség és rátermettség nélkül valakinek intellektualitását oly mérvben nevelné, mely szakmájára méltóvá tenné.
Ennek a negyven esztendő előtti felfogásnak az árnyékai még ma is ránehezednek az ifjú intelligens és önérzetes gépmester szaktársak törekvéseire, a mennyiben a szaktársi életben, inkább rosszhiszemüleg, mint elfogultsággal, hol nyiltan, hol burkoltan, a gépmesteri kar szellemi nivóját a haladó kör fejlettségével nem akarják összhangzatban látni. Pedig a mi a multban a főnökök és faktorok mint a nyomdászságnak akkori úgynevezett szellemi elitjei hibájából vagy korlátoltságából szokásjoggá vált, azt legfeljebb az akkori kiválóságok felfogására jellemzésül lehet feljegyezni; az ma már nemcsak törvény szerint lehetetlen, hanem a kor előrehaladottsága és fejlettsége folytán a gyakorlatban is régen idejét multa és csak e korszakból fenmaradt törmelékek emlékeztethetnek bennünket azokra az időkre, a melyben nem az intelligenczia, a szakképzettség, a szaktársi érzület, hanem a nyers erő dominált és játszott mérvadó szerepet. Ezen nyers erőt az idők változtával az intelligenczia váltotta fel, a szakképzettség pedig önérzetet csepegtetett azoknak az ereikbe, a kik ma, a szervezkedés korszakában, a nyomdásztársadalomnak legbiztosabb támaszai és az önzetlen kollegialitásnak leghűbb követői. – Így látom gépmester szaktársaimat ma.
***
Midőn Fabriczky szaktársamhoz – a kivel most negyven év után véletlenül egy fedél alatt munkálkodom – mint első „gspánomhoz” utasítva lettem, már az első egyéni benyomások, az első szakbeli útbaigazítások után, szivembe zártam azt a szelídképü, jó, ma már öreg embert, a ki a szedőszekrény titkaiba, a szedéstechnika elemi fogalmaiba beavatott, Ligeti és Kondovszky szaktársaim pedig egyúttal arról gondoskodtak, hogy a zene iránt fogékonyabbá legyek, a mihez az általuk rendezett „hétfői matinék” és az időleges délutáni hangversenyek nagyban hozzájárultak, hogy én ma a „népszerű” filharmonikusoknak szorgalmas hallgatója vagyok. Nekem, mint önkéntelen, de lelkes hallgatónak, a „deputát” huzáson kivül, csak az őrnek szerepe jutott, nehogy főnökeink váratlan megjelenése disszonancziát teremtsen a művészetnek szentelt hajlékában.
A „compress”-szedés korszakának lejárta után feltárult előttem a sokoldalúsága végett még ma sem teljesen kiaknázott „mesterszedés” kincsesbányája. Egy ideig, a míg a „compress” tárnák szomszédságában mozogtam, még jó dolgom volt, de midőn ezekben ízlésem szerinti kincseket feltalálni nem tudtam és felügyelet nélküli kirándulásokat tettem a távolabb eső, talán a „bányamesternek” is ismeretlen tárnákba törekedtem, akkor gyakorlatilag bemutatták nekem a ma már kaszárnyákból is kitiltott büntetésnek formáját. Tanítómesterem nem tűrte a „magasabb szárnyalást” vagy a mélyebb gondolkodást és e konzervatív felfogás hajtott engem Gollinger nyomónak a karjaiba, a mely ténykedésemmel örökidőkre elbúcsúztam a szedőszekrénytől. De minek is köszönhettem e szíves fogadtatást? Talán a másfélévi jó magaviseletnek? vagy pedig a szakmámban való némi előrehaladottságnak? Dehogy is, csak a „muskulus”-nak köszönhettem, hogy nyomó lettem és a hogy Gollinger tanítómesterem nyilván büszkélkedett, hogy „ein solcher Kerl muss a’ guter Drucker werden”.
Itt a forrása annak, a mit bevezető soraimban bővebben körülirtam és a mit saját magamon tapasztaltam, a nélkül, hogy akkor annak mélyebbreható és generácziókat sujtó ferdeségét elbirálni tudtam volna.
Gollinger tanítómesteremmel a Deutsch-féle nyomdába kerültem, mert ő azt magától értetődő dolognak tekintette, hogy engemet is elvigyen, én pedig mitsem tartottam természetesebbnek, mint a tanítómesteremet követni.
E jelenség felett nem akarnék átsiklani a nélkül, hogy annak psichologiai oldalát meg ne világítsam. Mi késztetheti a tanítómestert és mily eszközök alkalmazásával vitte véghez, hogy tanítványát magához bilincselje? Miben rejlik az oka annak, hogy a tanítvány örömest, sőt áldozatok árán is követi tanítómesterét, hogy már azzal is kifejezést adjon ragaszkodásának, szeretetének? A közös megértés, a közös tisztelet, és akármilyen különösnek is tetszik e két tulajdonság a tanító és tanítvány közt, mégis úgy áll a dolog, mert a tanítványban is van érzék, becsvágy, az előbbre való törekvésnek hajlama és ha azt a tanítómester a tanítvány keblében fentartani, fejleszteni, sőt fokozni képes, akkor nemes kötelességet teljesít és hálás utódot nevel, ki magának saját erejével a nyomdásztársadalomban helyet biztosít. Tanítómesteremnek ezen irányzatát követtem én is és felszabadulásom után természetesen érintkezést, összeköttetést kerestem szaktársi körökben, de hiába, a fiatalságot, mely még nem eléggé „kiforrt”, nem igen szivesen látták, különösen a gépmesteri körökben, a hol egyesek bálványozása, tömjénzése és az egyéni hiúság legyezgetése révén volt lehetséges némi közeledés. Pedig ha visszagondolok az akkori félistenekre – a kiket a kor feltartóztathatatlan haladása és fejlődése már régebben leszólított a piedesztálról – mosoly jő ajkamra, nem mintha kicsinyelni akarnám elődeinket, hanem azért, mert ők, a kik a multban mint a gépmestereknek szakbeli vezetői szerepeltek, a kor maradiságát fel nem ismerték, mely kor pedig – a körülötte felcsillanó jelenségek után itélve – már a fejlődés csíráját hordta magában. Külföldről jött gépmesterek domináltak úgy a fővárosban, mint a vidéken, az idevaló számba se jött, pedig elég jó anyag hevert ép e miatt parlagon és sok használható és fejleszthető tehetség a középszerűségen felül nem emelkedhetett. Ezen állapotokat a gépmesterek indifferentizmusa nemcsak támogatta, hanem jó ideig fenn is tartotta, mert elégedetteknek érezték magukat a maradi állapotban, elégedettek voltak a jelennel a nélkül, hogy a jövővel és annak feladataival már jó előre foglalkoztak volna. Gondolkodó ember az ilyen minden szaktársi életet kizáró helyzettel, mely az önérzetnek sírásója lehetett, nem tudott megbarátkozni; ezért éveken át próbálkoztam a gépmesterek közti viszonyt bensőbbé, őszintébbé, kollegiálisabbá tenni, a mit kezdetben a fiatalok többszöri intim összejövetelével véltem elérni; de hiába, mind, mind a kolomposok, azaz a főgépmesterek után szaladtak. Ez a jelenség figyelmessé tett és nagyot gondoltam: hátha a „nagyok” hiúságát fel lehetne használni egy oly test alkotására, mely a budapesti gépmestereket és nyomókat magába egyesíti A gondolatnak tett volt a követője s a fent ecsetelt szimptomák felhasználásával elértem azt, hogy 1882–1883-ban a „nagyok” közreműködésével, azok szerepeltetésével megalapítottam a „Budapesti gépmesterek és nyomók körét”.
Mi minden eszközt kellett felhasználnom e czél elérésére, arról majd a „Budapesti gépmesterek köre” 25 éves fennállása alkalmából számolok be, de jellemző tényül konstatálható, hogy a kör alapítása óta, ha nem is mindig a körből kifolyólag – hogy miért, az más fejezetre tartozik – gépmester szaktársaim a szokásos összejöveteleken, akarva nem akarva, lassacskán szakdolgokkal is kezdtek foglalkozni és ez úton tovább haladva, évről-évre fokozatosan fejlődött a szakművelődés iránti érdeklődés, mely ma már mint egy fontos kiegészítő része a szervezetnek, állandóvá lett. Ez volt a czélom, a mely után áhitoztam és a mit el is értem.
A régi, maradi kor kihalt elmúlt és új élet keletkezett annak romjain, a melynek kiépítésén továbbra is óhajtom kivenni részemet.
***
Miután jubilánsunk fenti Reflexiókban önmaga vázolta pályafutását, alábbiakban röviden összefoglalva közöljük életrajzát:
Fuchs Zsigmond szül. 1853-ban Budapesten. Szüleit a gondviselés nyolcz gyermekkel áldotta meg, kik közül ő volt a legidősebb. 1866-ban lépett be tanoncznak az akkori Kunossy és Réthy-féle nyomdába, a honnét másfél évvel később Gollinger mesterével a Deutsch-féle nyomdába ment. Itt felszabadulva, 1872-ig maradt és akkor Bécsbe ment. 1873-ban katona sorba kerülvén, elhagyta helyét. 1874-ben Dick testvéreknél dolgozott, innét rövid idő mulva a Légrády-nyomdába került, a hol 1877-ig volt, ekkor Schlenker Samuval bérbe vették az akkori „Magyar Hirlap” nyomdát, de ez se tartott sokáig és 1879-ben éjjeli gépmesteri állást foglalt el a rég megszünt Schlesinger és Wohlauer-féle nyomdában. Ezen helyen nyolcz évet töltött el és végre a sors hányattatásai után 1887. év végén a Pallas nyomdájába került főgépmesternek, a hol bőven nyílott alkalma érvényesíteni tudását és e tizenkilencz esztendő maradandó emlék, mert ettől kezdődött tulajdonképen az ő pályafutása és irodalmi munkássága.
A jubiláns élete javában, a legjobb egészséggel jubilálja 40-éves pályafutását, mely bizony bőven volt tüskékkel kirakva és ha most félig-meddig rózsás viszonyok között van, azt meg is érdemli. Az elmult negyven év alatt kivette részét mindabból, a mi intelligens munkás ember szakmája fejlesztését illeti. Alapította a gépmesterek és nyomók körét; a Magyar Nyomdászat, Grafikai Szemle, Szakkör Évkönyve, Szakegylet Évkönyve, Gépmesterek Szakbizottsági Értesítője és a német szaklapok is mind arról tanuskodnak, hogy mily előszeretettel ápolta és kedvelte a jubiláns a szakirodalmat. Elnöke a gépmesterek köre szakbizottságának, alelnöke a Szakkörnek, melynek tanfolyamán a géptechnika előadója. Önálló munkája: A szines festékek a nyomdászatban. Buzdítja, serkenti a fiatalabb generácziót, szinte örvend annak, ha egyik-másik a szaklapok hasábjain szerepel mint szakíró; személyzetével úgy bánik, mint apa a fiával, de egyuttal szigoru főnök, ki megköveteli a jó munkát. Általában az egész intézet munkásai és tisztikara szeretik és kedvelik a jubilánst, kit az Isten sokáig éltessen.
(r.)

Kedves Fuchs barátom!
Negyven esztendei munkásságának ünnepét üljük. Megjelennek mindazok, kik őszinte örömmel üdvözlik a jubilánst; közéjük sorakozom én is. Ha rólam volna szó, elfogna talán a bánat, negyven munkában eltöltött esztendő, hogy megöregszünk, megvénülünk. De ez nem igaz, mert szép iparunk szolgálatában, melyet ön mindenkor művészetté varázsolt, teste, lelke és nagy tudása oly üde maradt, mint volt és így kivánságom csak az lehet: hogy mint a magyar nyomdászok egyik tanítómestere, maradjon tovább is példája annak, hogy munkásember hová törekedjék, mesterségét hogyan szeresse, művelje.
Önhöz őszintén ragaszkodó igazgatója:
LÖWENSTEIN ARNOLD

Negyven esztendőt tölteni nyomdászműhelyben, ez igazán nagy dolog és méltán ünnepelhetik ebből az alkalomból a kollegák a kollegát; de negyven esztendőn át lankadatlan buzgalommal dolgozni és szeretettel viseltetni a becsületes munka iránt, mint Fuchs Zsigmond barátom, az olyan nagy dolog, hogy az ünnepeltetésben részt vehet mindenki, a ki a becsületes munkát nagyra tartja. Hajtsátok meg tehát ti becsületes munkások mind a tisztelet zászlaját Fuchs Zsigmond előtt jubileuma alkalmából és adjátok meg neki mind azt a tiszteletet és nagyrabecsülést, melyre ő bőven rászolgált. Nagy örömömre szolgál, hogy én is köztetek lehetek.
ZILAHI SIMON

Negyvenéves jubileum! A mikor egy szaktársamnak jubileumáról olvasok: önkéntelenül eszembe jut az a szomoru tény, hogy: vénülünk... Ime, ismét egy kiváló művelője szakmánknak bizonyítja, hogy már nem soká taníthat, nevelhet jó szakerőket a mi mesterségünknek; mert hej, vénülünk; a munka megőröl bennünket mindnyájunkat – Fuchs Zsigmond önérzettel tekinthet vissza pályájára, mert tettel, szóval, tollal fáradhatatlanul szolgálta szakmáját tanítva, oktatva az alája rendelteket, a mióta csak szakmáját műveli. És teljes megnyugvásul szolgálhat, hogy becsülettel töltötte be hivatását. Kitartást, jó egészséget a további hasznos munkához!
GELLÉRI MIHÁLY

Mindig emlékezem közös munkásságunk idejére! Panaszom volt a szerkesztőségre, a munkatársakra, a korrektorokra, a kiadóhivatalra, egyszóval mindenkire, a ki a Nagy Lexikon munkájában közreműködött, de a nyomdára, a Pallas műszaki személyzetére, az érdemes főgépmesterre panaszom nem volt soha. S míg a fentiek igen valószínűen rám is panaszkodhattak, megnyugtat az a tudat, hogy t. Fuchs Zsigmond barátomnak ellenem nem volt panaszra oka soha. S még ha lett volna is, eddig bizonyosan megbocsátott volna, mint én is megbocsátottam rég, az ellenem vétetteknek.
Dr. BOKOR JÓZSEF, 
a Pallas Nagy Lexikona szerkesztője

Tisztelettel és hálaérzettel adózom Fuchs Zsigmond úrnak, ki negyven év óta munkálkodik a magyar nyomdaipar terén ambiczióval és ösztönszerű törekvésével – a mellyel a tanulni vágyókra is oly lelkesen tud hatni – megteremtette a sajtó útján elérhető legszebb szinprodukcziókat és a magyar nyomdászatnak a külföldön is szép hírnevet szerzett.
Kivánom őszintén, hogy szerető kartársai körében boldogan és megelégedetten még igen sok ideig legyen a mi büszkeségünk. 
MOLNÁR MÓR 
a „Ny. M.” szerkesztője

Salve! Üdvözöllek régi jó pajtásom, kinek a Gondviselés kegye teljes egészségben engedé megérni e napot, melyen negyven évvel ezelőtt Gutenberg hívei sorába léptél.
40 év! Majdnem ugyanolyan idős barátságunk és ezen hosszu időt látom lelki szemeim előtt elvonulni. Látlak (1869-ben) tanonczként – mindig a legmagasb törekvéssel eltelve – a „Borsszem Jankó”-ban mint annak nyomóját megörökítve.
Látlak (1872-ben) Bécsben és (1877-ben) Pancsován a Wittigschlager-féle nyomdában mint gépmestert, ott faltad a kölcsönkönyvtárt, hogy tudásod gazdagítsd és ott éltük át ifjuságunk egyik legszebb részét.
Aztán mint főgépmestert látlak (1880-ban) a Schlesinger és Wohlauer nyomdában, hol a megerőltető éjjeli munka daczára volt elég időd horganylemezekkel sikerült színnyomatokat előállítani.
Aztán – sajnos – elváltak utaink; de ha nem is működtünk tovább együtt, a szaklapok által mindig értesülve voltam, hogy ma is még épp oly lelkesült híve vagy Gutenberg művészetének, mint voltál ifjukorodban.
És így mint ifjukori barátod és szaktársad, csak szívem sugallatát követem, ha e mai örömünnepeden legőszintébb kivánataim nyilvánítom: Tartson meg az Uristen tovább is jó erőben, egészségben, boldogságban – ad multos annos! 
KÁLLAI ÁRMIN 
nyomdatulajdonos

Fuchs Zsigmondról
A nyolczvanas évek elején, a mikor a mai Könyvnyomdászok Szakköre alakult, a magyar szakirodalom még csak ismeretlen fogalom volt.
A ki abban az időben a magyar szakirodalom fejlesztésére áldozta szabad óráit, miként ezt Ács Mihály, Szabó Elek, Tanay József, Pusztai Ferencz és még többen tették, a német nyelvű szaktársak hideg, mondhatnám ellenszenves viselkedésével találkoztak.
Volt akkor egy kisebb társaság, a mely kiváló német nyelvű szakférfiakból csoportosult, mint Kalhanek Nándor és Rezső, Krause József, Brózsa Ottó, Müller Ágoston, Lettler Peregrin, Bauer J. M. és még néhányan, a kik bizonyos megállapított napokon a „Virágbokor” sörcsarnok asztala körül igen tanulságos eszmecserékre gyülekeztek és a fölmerült ujabb nyomdai szakkérdéseket alapos tudással tárgyalták.
Ennek a társaságnak én egyszer-egyszer szívesen látott vendége voltam. Itt fogamzott meg bennem a gondolat, hogy ezt a szép német vitázást értékesíteni kellene a magyar szakma fejlesztésére. Szóvá is tettem az eszmét, eleinte idegenkedtek tőle, de utóbb, a mikor meggyőződtek, hogy a „Magyar nyomdászok társasköre” nem sovén testület, lassan-lassan megbarátkoztak az eszmével s egy-kettő kivételével be is léptek a mai Szakkör, akkor még Társaskör tagjai sorába.
Az elsők között volt Kalhanek Nándor, Bauer J. M. és a mi mai ünnepeltünk: Fuchs Zsigmond.
Minden embernek, a ki tudását nem rejti véka alá, hanem hasznosítja, kamatoztatja azt pályatársai művelésére, dicséretes történelmi multja van.
Fuchs Zsigmond egyénisége akkor kezdett kialakulni, a mikor elhatározta, hogy belép a magyar társaskörbe. És attól a percztől kezdve, a mikor belépett, hűségesen kitartott és kitart ma is a Szakkör mellett, a mely azóta terebélyessé nőtt.
A gyakorlati mesterfogásokról írt tanulmányait, czikkeit német nyelven írta ugyan meg, de magyar érzéssel. Egyetlen szaktársa sincs, a ki, mint ő: a mit megtanult, ne csak magának, de a szaktársainak is tanulta volna. Tudását mindig előzékenyen osztotta meg a fiatal nemzedékkel, a melynek az ő működése valóságos iskola volt.
A mikor ezt a kis történelmi adalékot Fuchs Zsigmond negyvenéves pályafutása alkalmából fölelevenítem és a jubileumi üdvözlőkhöz csatlakozom, legyen szabad reménységemnek kifejezést adni, hogy a magyar szakképzés és szakirodalom e kiváló művelőjét úgy egészsége, mint munkakedve sokáig fogja képessé tenni arra, hogy hasznos szolgálatait a közügynek szentelhesse.
LÁNG JÓZSEF

Karczolatok Fuchs Zsigmond barátom jubileumára
Mikor én vagy negyven év előtt nyomdász lettem, a vidéken az olyan nyomót vagy gépmestert, a kiről tudták, hogy „olvasni és írni is tud”, nagy tisztelettel környékezték. Ha pedig a mesterségét még hozzá jól is értette, ő volt úr a nyomdában.
A faktorral is megesett, hogy csak úgy tudta vele szemben tekintélyét a metrompázs előtt fentartani, ha kivágta: „Pszt! Er kann lesen und schreiben!” Azaz tud olvasni és írni.
Hogy ez így volt hajdan, ötven-hatvan év előtt, arról tudnak még.
***
Látom ábrázatát e bevezetés olvasásakor kérdő jellé alakulni, mondván: mi köze ehhez az én nyomdászságom negyvenéves jubileumának?
Hát valami köze van.
A mikor én 1882-ben néhány barátommal a Typographia megmagyarosításával a magyar nyomdászati szakirodalom megteremtését tűztem czélomul, akkor még nagyon németek voltak a fővárosi nyomdászok, sőt a legnémetebbek voltak a szerephez nem jutott magyarok.
Ön, kedves Fuchs barátom, ez időben ugyancsak a németekhez tartozott. Megjegyzem, hogy az igazi németekhez. Ellenfelem volt a magyarosításban; sőt erősen czikkezett is ellenem. A magyarosítókat leszavazták a németek. Szóval megbuktunk. Erre még sokan emlékeznek. Arra is, hogy a magyarok lapot alapítottak és tovább küzdöttek a nyomdászok magyarosodásán. Ön pedig tovább czikkezett ellenünk.
Országra szóló nyomdászháboruság volt ez. E háboruskodás közepette lettem én faktora és mindene az akkor még kisebb méretű Pallas-nyomdának.
Első főgépmesterem elhagyott. Másról kellett gondoskodnom. Olyanról, a ki nemcsak gépmester, hanem intelligencziájánál fogva több van a koponyájában a rendesnél. (A Pallasban ennek „Szerchli” a gyűjtő neve.) Ekkor jutott eszembe, hogy van nekem egy elvi ellenfelem, a ki gépmester is és nagyon jól – „tud olvasni és írni”. Ön volt ez a gépmester. Magamhoz kérettem és megegyeztünk, ön lett a Pallas-nyomda sajtóosztályának művezetője, vagyis a mi nyelvünkön szólva: „főgépmester”.
Az új hivatallal járó lámpaláz Önben is megvolt; de én ismertem emberem s biztos voltam benne, hogy eszével, akaraterejével megállja helyét. Az időközben általam kiadott Magyar Nyomdászat sokat köszönhet Önnek úgy annak mellékletei kiállításában, mint czikkei révén. A Saulusból Paulus lett és a jelen korban Ön már pompás magyar szakíró és szakmájában kimagasló alak és egyszersmind a magyar nyomdászati szakirodalom egyik legtermékenyebb írója.
Tudja ezt az országban mindenki. Az én tollam az Ön szaktudását már nem öregbítheti.
E kiváló tulajdonsága mellett még a kiváló, gondos családapát is üdvözlöm önben. Nevelt két derék fiat a hazának, kik már jurisdoktorok.
Én már visszavonultam a nyomdászságtól, de mindig jóleső érzéssel gondolok arra az időre, a mikor Ön nyomdavezetőségem alatt minden téren munkatársam volt.
Fogadja nyomdászságának negyvenéves jubileuma alkalmából baráti kézszorításom; engedje a Gondviselés, hogy családja és szaktársai örömére még sokáig jó erőben és egészségben tevékeny részt vehessen a nyomdászat művészetében.
PUSZTAI FERENCZ

Gelegentlich meiner Budapester Reise im heurigen Sommer besuchte ich auch die Buchdruckerei „Pallas” und hatte das Vergnügen, dortselbst Herrn Betriebsleiter Fuchs kennen zu lernen. Es erfüllt mich stets mit Freude, wenn ich an die liebenswürdige, echt kollegiale Aufnahme, die ich dortselbst gefunden, denke. Die mir in freundlichster Weise zur Ansicht vorgelegten Druckarbeiten hatten mein lebhaftester Interesse erweckt und kann ich dem Unternehmen nur gratulieren, das einen solch tüchtigen Mitarbeiter wie den Herrn Jubilanten sein eigen nennt.
Diese Jubiläumsfeier gibt mir nun willkommenen Anlass, Herrn Betriebsleiter Fuchs für sein konziliantes Entgegenkommen nochmals bestens zu danken und kann ich nur aufrichtig wünschen, dass es dem Gefeierten noch lange gegönnt sein möge, seine schätzenswerte Kraft in den Dienst Gutenbergs zu stellen, es gereicht dies seinen Fachkollegen gewiss nicht nur zur grössten Freude, sondern auch dem gesamten Stande zu Ehre!
Ein dreifaches Hoch dem Jubilar!
Wien, 
KARL SCHEWEL 
techn. Leiter der Buch- und 
Steindruckerei R. Spies & Co.

A mit róla hallottam, tőle láttam, az mind mesterének jó izlését dicséri.
A társaságban megszokott humorát, a munkában egészséges gondolkozás váltja fel, mely lehetővé tette, hogy negyven évi érdemdús, de fárasztó tevékenység daczára is megtartotta észbeli rugékonyságát és munkabírását. 
Helyes irányban nevelt két fiának észbeli előrehaladottsága méltán dicséri apjuk fenkölt gondolkodását, melyre mi szaktársak is büszkék vagyunk, hogy azt már negyven éve oly kitűnően érvényesíti Gutenberg örökében.
JAUERNIK NÁNDOR

Den Empfang Ihrer Einladung zum 40-jähr. Jubiläum des Kollegen Sigmund Fuchs bestätigend, bedauern sehr lebhaft, dass in unseren Adern poetischer Blut nicht rolle und müssen uns bescheiden, in ganz prosaischer Kürze einige Zeilen zu senden: „Dem Arbeitsveteranen zum 40-jährigen Jubiläum unsere herzlichsten Grüsse und wünschen demselben, er möge noch mehrere Dezennien in geistiger und körperlicher Frische der Kollegialität erhalten bleiben.” Gott grüss’ die Kunst!
Graz, den 12. October 1906. 
KARL SCHIECHE 
d. z. Obmann

A mi festéket negyven év alatt összevissza kevertél, oszoljon fel eredeti alkatszíneire és váljék szivárványszíneiből dicskör azon homlok körül, a mely negyven év alatt mesterségünket oly dicsőségesen vitte előbbre!
KNER IZIDOR

Visszaemlékezés
Harmincz év előtt e sorok irója a Légrády testvérek nyomdájában a Csernátony Lajos „Ellenőr” czímü lapjánál volt alkalmazva. Tanay Ödön volt a metteur s ugyanakkor a jóval fiatalabb Tanay József szintén szedő volt ugyane lapnál. A nagy tekintélynek örvendett Mussil Alajos volt a főgépmester, ki abban az időben két szakfelolvasást is tartott – az ilyen akkor ritka volt, – az egyiket a kopirozható festékekkel való nyomásról, mi akkor ujdonság volt, a másikat a deczimálszámozásról. Volt a keze alatt egy fiatal, nyalka gépmester, ki a felolvasások utáni igen sűrű szakvitatkozások alkalmával mindig kivette a maga részét. Nekem ez a fiatal ember, ki, midőn levetette az ő kék bluzát, kifogástalan elegancziával öltözködött, mindig annyira imponált. Velünk szedőkkel csak ritkán állt szóba, lehet azért, mert vidékiek lévén, ő mint hamisítatlan „Pester Kind”, bennünk szintén az általuk lenézett „Speckmichlik”-et látta. A sors aztán nemsokára elsodort innen; felkerültem Bécsbe. Mikor ismét Pestre jöttem, a nyomdászok egy része mozgolódni kezdett, lelkes kis csapat áramlatot indított az egyleti élet megmagyarosítása és magyar szakirodalom megteremtése érdekében s csakhamar az áramlat engem is magával ragadott. Ádáz harcz keletkezett köztünk és a magyarosodás ellenségei közt s ezek között becsületesen kivette részét az én gépmester-ideálom, ki nem volt más, mint az igen tisztelt jubilánsunk, Fuchs Zsigmond. S hogy intézkedik a sors? Rövid időn belül megalapítják a Pallast, Pusztai lesz a faktor, én a segédje s midőn vagy három év multán elhagy főgépmesterünk, eszembe jut az én gépmester-ideálom, ráterelem Pusztai figyelmét s ő lesz a Pallas főgépmestere. Idestova húsz esztendeje dolgozunk együtt s mondhatom, érzek magamban olyan megnyugvást, mint pl. Rákosi Jenő, ha felfedez egy költőt, regény- vagy drámaírót, ki csakugyan beválik. Fuchs Zsigmond mint főgépmester fényesen bevált, érdemeit, tudását nem kell dicsérnem, ösmerjük mindnyájan, ezeknek hódolunk mindannyian. S mit gondol a tisztelt olvasó, Fuchs ezen képességeit magával hozta? Korántsem. Intelligencziát és ambicziót hozott magával főgépmesteri állására s sokszor, igen sokszor volt alkalmam őt megfigyelni, mikor a szakkönyveket böngészte; ő tudott olvasni és irni, vagyis tanulni és tanítani. Ez utóbbi állításomat igazolja a keze alól kikerült számos gépmester, kik nagyrészt neki köszönhetik kiváló munkás voltukat és azok, kiknek elméjét szakírói tollával megvilágította. Kívánom, hogy a Mindenható tartsa őt még számos éven át ép erőben, jó egészségben becses családjának és a magyar nyomdászatnak, hogy még számos nemzedéknek lehessen vezetője, tanítómestere.
GRIESZ EDE

Hogyan, az örökifjú Fuchs Zsigmond is jubilál? Negyven éves nyomdász volna már ő?... Persze, persze, hiszen annak is van már vagy harmincz éve – s ő akkor sem volt már mai gyerek – hogy együtt veszekedtem át vele néhány esztendőt egy fővárosi sötét odúban – a világosság szolgálatában.
Úgy illenék, hogy ezen alkalommal kikeressem emlékezetem tárházából mindazon dicséretes dolgokat, miket a jubilánsról tudok. De elállok ettől, mert magam is megrögzött jubiláns vagyok, a ki már több jubiláris kapitulácziót szolgáltam végig s akadhatnának, a kik félreértik szándékomat és a dicséretet – dicsekvésnek minősítenék.
Azért hát nem dicsérlek, öreg bajtárs! Tekints vissza az elmult negyven esztendőre. A mit átéltél, a mit végeztél szép mesterségünk és a köz javára, ékesebben szól az minden dicséretnél.
„Gott grüss’ die Kunst!”
BENDTNER JÓZSEF

Abban az időben, a midőn én Fuchs Zsigmondot megismertem, valóságos fehér hollóként csudáltuk őt, mint olyan ritkaságot, a ki gépmesteri mivolta daczára, oly bravurosan kezelte a tollat, mint akár a zurichtoló kést.
Azóta jó egy-két évtizedecske maradt hátunk mögött de nem nyomtalanul; mert Fuchs Zsigmond már egy egész kis gépmesteri írógárdát teremtett maga köré, a kik alaposan leczáfolják azokat a valamikor nem is egészen alaptalanul elterjedt vicczeket, melyek gépmester-szaktársaink írói és irodalmi képzettségét tárgyalták.
Ennek a még kicsiny, de folyton fejlődő gépmester-gárdának atyamesteréül méltán tekinthetjük Fuchs Zsigmondot, a ki ha ma negyvenéves nyomdászságát is üli: ez nála nem a pihenés korszakának határkövét, hanem a további cselekvés jelző-oszlopát jelenti, a mihez adja meg neki a jó sors továbbra is azt a testi és szellemi frisseséget, a mellyel jelenleg rendelkezik.
TANAY JÓZSEF

40 év!... Valamelyik tábornok ünnepelte nemrég nagy pompával szolgálati jubileumát. Igen nagy volt a parádé, az ünnepeltetés; ugyan mit is ünnepeltek olyan nagyon, mi az érdem? Tán az, hogy irtó háboruban rombolta a kultura évszázados alkotásait, vagy gyilkoltatta halomra az embereket?
Munkában eltöltött negyven év után ünnepel kartársunk. Negyven évnek fáradságos munkanapjai után végre egy ünnepnap! A szív, a szeretet, az érdem ünnepe: sok-sok munkálkodás, fáradságos küzdelem a mások, az embertársai javára. Előbb szorgalmas gyűjtése a tudásnak, majd annak értékesítése az ifjabb nemzedék javára.
Önzés a kívánságom: jubiláljon még néhány évtizedet a jubiláns ilyen hasznos munkálkodásban a mi javunkra.
AUGENFELD M. MIKSA

Kedves Zsiga barátom!
Nyomdász működésednek negyvenéves ünnepe alkalmából fogadd tanulótársadtól a legjobb szerencsekivánatokat. Büszkén lépek azok közé, kik téged méltónak tartanak hosszu pályafutásod megünneplésére!
Kivánom, hogy a Mindenható engedje meg, a szerzett szaktársi szeretet állandósításával és szép szakmánk dicsőségére, az élet legvégső határáig való működésedet!
KOKÁLY IGNÁCZ

Ejnye, ejnye, hát már negyven esztendőt morzsolt le Gutenberg hajlékában Fuchs Zsigmond barátom? Ha igen, igazán nem csodálom, hogy eltérnek a szokásos 25 és 50-től és Őtet 40-nel is jubilálják. Hisz agilisabb, ambicziósabb szaktársat az én hosszu prakszisom alatt alig ismertem még.
Élénken visszaemlékszem a régi jó időkre, mikor a hasznosat a kellemessel (nem tagadom, hogy az utóbbi volt a kellemesebb) összekötve, együtt lehettünk, a hol mindig Fuchs barátom vitte a szót: leginkább szakügyek fölött vitatkozva, előadást tartva és kapaczitált, a kit csak lehetett, hogy szintén tartsanak valami felolvasást; így került a felolvasó asztal elé a gépmesterkörben Ő mellé, a ki legutóbb a gép lényegével foglalkozott, az öreg Mussil Alajos, a ki az ultramarinnyomásról, az én csekélységem, a ki a hengeröntésről, Protschkó Mihály, a ki a záróeszközökről, a „Platten” Bauer, a ki a „Bronz de bleu” és még többen, a kik más hasznos szakdolgokról értekeztek.
Ez izzadások után természetesen jól esett egy kis hűsítő, a mely mellett kollegiális szeretettel töltöttünk egy kis kellemes órácskát.
Természetes, hogy mindezekután Fuchs tisztelőinek a száma szaporodott és a tisztelet átplántálódott az ifjabb nemzedékre is és így nem csodálom, ha negyven éves jubileumát is megünneplik, mely alkalommal szívből kívánom neki, hogy továbbra is legyen része abban a szeretetben, mellyel most körülveszik és éljen soká jó egészségben, erőben, örömünkre és büszkeségünkre.
KRAUSE JÓZSEF

Találmányok sorozata a könyvnyomtatás mestersége. E mesterség egyik eszköze, a prés, oly tökéletes gép, hogy Gutenberg után még évszázadokig élt vele a világ. Nagy lépés utána a gyorssajtó. De még abban az időben is, mikor már a gyorssajtó is megvolt, a tökéletesnél is tökéletesebb gép – kétféle minősítésű volt a nyomda személyzete. Voltak „szedő urak”, meg „nyomók”.
Tetszik érteni...!?
Valami nagyobb intelligenczia, iskolázottság, művészi érzékre valló minden egyéb tette a szedőt urrá. Utána következett, a semmi, sok semmi, végre a – nyomó. Akkora különbség volt közöttük közfelfogás szerint, mikor én a nyomdába kerültem, mint a huszártiszt meg a forspontkomiszárius között.
Az idő azonban halad.
Valaki fölfedezte, hogy Gutenberg a könyvnyomtatás mesterségét találta fel. Megindult a harcz s folyik. Folyik oly buzgósággal, kitartással, hogy bizony ma már ura, mestere a nyomó az ő tökéletesnél tökéletesebb gépjeinek s oda jutottunk, hogy aligha nem más mestere lesz a nyomdának.
Vigyázzunk szedő társaim. Harczoljuk meg mi a harczot. Ha a nyomók birtak felemelkedni arra a magaslatra, hogy még a hibás szedést is tudják olyan tetszetős külsővel világgá ereszteni, hogy a hibát csak hozzá értő veszi észre, emelkedjünk fel mi is a tudásnak arra a magaslatára, hogy a magunk mesterségében, a szedésben legyünk mesterek.
De hát miért mondtam én el ezt most?
Azért, mert a mi jubilánsunk, Fuchs Zsigmond ur egyike hazánkban a legelsőknek, ki a nyomtatás emelésére, művészi magaslatra juttatására, pályára lépte óta küzdött, küzd. Tanult, tanul és tanít.
Sok és nagy siker koronázta eddigi fáradalmait; szaporodjanak sikerei, nemes törekvéseit koszoruzza mindnyájunk tisztelete, szeretete.
Isten éltesse soká, nagyon soká.
SZABÓ ELEK

Reminiszenzen
Wenn unter gleichberechtigten Fachgenossen die Sprachen- und Nationalitätenfrage zum Gegenstande einer Erörterung aufgeworfen wird, so geschieht dies nicht im Interesse der Kollegen, sondern nur um die Ambition Einzelner zu fröhnen, denn überall, wo sich der Chauvinismus noch bemerkbar machte, galt es nicht der Fortschritt zu huldigen.
Als in den achtziger Jahren im Buchdruckerverein die leidige Magyarisirungsfrage aufs Tapet gebracht wurde, wurden die Jünger Gutenbergs ans ihrer Lethargie aufgerüttelt und wie ein Mann standen sie Alle am Bord um die Heisssporne in die Schranken zu setzen. Allein kaum, dass in der Generalversammlung ein Sieg mit 2 Stimmen Majorität errungen wurde, war das Strohfeuer auch schon erlöscht; nun sollte aber die Arbeit von den „Siegern” erst beginnen, um die versprochenen Reformen durchzuführen. Es ergab sich jedoch, dass nur sehr wenige ernstlich gewillt waren für die allgemeine Interessen uneigennützig zu arbeiten, da es viel leichter ist Kritik zu üben, als durch mühvolle Aufopferung and eisernen Willen Gebrechen abzustellen und Verbesserungen durch neue Ideen vörzunehmen.
Die neue Aera begann wohl unter sehr günstigen Auspizien, da die Eifersucht der beiden grossen Parteien zu immer regeren Thätigkeit anspornten; allein für die Dauer ging es nicht, da der Indifferentismus unter den Mitgliedern immer mehr um sich griff; es musste eine neue Aktion begonnen werden, um das Interesse der Kollegen für das allgemeine Wohl zu gewinnen. Aus diesem Anlasse erschien in der „Typographia” im deutschen Theile unter dem Titel: „Ein ernstes Wort” ein Artikel-Cyklus, in welchem die falsche Auffassung der initiirten Bewegung der „Magyar Typographia” mit beredten Wörten bekämpft und eine neue Richtung angegeben wurde, auf welcher Basis Fortschritte und Verbesserungen der materiellen Lage der Mitglieder zu erzielen wären. Diese Artikel erschienen stets mit der Chiffre „?” und wurden mit der grössten Discretion behandelt, damit ja nicht die Person des Schreibers mit der Materie des Besprochenen verquickt werden könnte.
Nachdem dies schon über zwanzig Jahre verstrichen, kann ich jetzt das Pseudonym des Autors anlässlich seiner Jubiläumsfeier lüften, da ich hindurch den Beweis erbringen will, dass es zur damaligen Zeit auch uneigennützige Kollegen gab, die im Verborgenen allgemeine Interessen förderten und zur Aufklärung der Massen durch Schrift und Wort Vieles beitrugen.
Die Idee zur Artikel-Serie „Ein ernstes Wort” entsprang im Café „Gutenberg” am Széchenyiplatz (Neugebäude), der Jubilar und ich besprachen eingehend das Thema, brachten es dort zu Papier und hernach wurde das so entstandene Manuscript von einem Comptoiristen der Firma Sch. & W., alsó von einen Nichtbuchdrucker abgeschrieben und dann zum Druck befördert; allein schon beim Erscheinen des ersten Artikels schlichen sich mehrere sinnstörende Druckfehler ein, deshalb besorgte ich als Redaktionsmitglied der „Typographia” die zweite Korrektur und nahm auch Aenderungen in dem Artikel vor, in Folge dessen betrachtete man mich als den Autor, da die Herstellung der „Typographia” damals in den Händen unserer Gegner sich befand. Diese Artikel erregten wegen des Inhalts und Bearbeitung der Materie das grösste Aufsehen, der Zweck wurde erreicht, der Indifferentismus unter den Buchdruckern war mit einem Male gebrochen, man interessirte sich sehr lebhaft für die „Typographia”. Der Samen, welchen wir damit gesäet, trug im Jahre 1885 die ersten Früchte, und wenn nicht das überwuchernde Unkraut die Saat mit dem Pfluge verdrängt hätte, würden dann nicht so viele Jahre der Unfruchtbarkeit gefolgt sein. Nach Jahren endlich gelang es wieder den internationalen socialdemokratischen Geist das Unkraut auszujäten und eine ganz neue Generation übernahm die Führung zur Hebung der allgemeinen Interessen.
Wir haben stets nur Fortschrittliches angestrebt, wenn es uns nicht gelungen ist, alle Projekte zur Verwirklichung zu bringen und im Kampfe auszuharren, so lag dies in den damaligen ungesunden Verhältnissen. Nachdem wir heute Beide schon dort angelangt sind, wo man Berufs-Jubiläum feiert und wir der Buchdruckerkunst ein ganzes Menschenalter ehrlich gedient haben, erübrigt uns nur noch den neuen idealen unsere Bewunderung auszusprechen. Wir freuen uns, wenn ein Körnchen von den Samen, welcher unseren früheren Initiative entsprungen, heute noch gute Früchte tragt. Schliesslich kann uns zum Trost gereichen, dass unser Bemühen nicht ganz erfolglos blieb, da heute noch unsere Ideen sich aufrecht erhaltend, allerdings stets verbessert, der modernen Neuzeit angepasst werden.
TSCHUTSCHEGG VINCZE

Zu Guttenberg’s Zeiten da gab’s nur Pressen,
Und Meister war er allgemach,
Die schwarze Kunst, die er besessen,
Hat Freud und Leid der Welt gebracht.
Nur heute giebt es viele Meister
In der schwarzen Druckerkunst,
So auch den Maschinenmeister
In Platten, Satz und Farbenkunst.
Und Jeder, der bei diesen Zeiten
Schon 40 Jahr’ berufstreu war,
Kennt die Freuden und die Leiden,
D’rum wünsch’ ich Frohsinn immerdar.
Auch dir mein Freund wünsch’ ich vom Herzen
Noch lange Jahre Fröhlichkeit,
Kein Sorg’, noch Kummer, weder Schmerzen
Soll stören deine Lebenszeit.
SCHULZ JÁNOS

Negyven évig nyomdásznak lenni nem sok; hanem egy nagy felelősséggel járó bizalmi állást húsz éven keresztül lelkiismeretesen betölteni, mint Fuchs Zsigmond szaktárs: az már számottevő esemény. E derék szaktársunknak most ünnepeljük negyvenéves jubileumát és hisszük és reméljük, hogy tiz év mulva megünnepelhetjük jó kondiczióban ötvenéves „arany” jubileumát.
WOHL KORNÉL

Negyvenévi munkásságnak legszebb jutalma és jubileuma – az érdemnek elismerése. 
STRASSER ARTUR

A csodás Természet alkotásai közé tartozik az ember is; ezek között vannak olyanok is, kik szorgalmuk és munkásságuk által érdemeket szereznek; ily ember Fuchs Zsigmond is, ki a munka negyvenéves jubileumát ünnepli. Kivánom ez alkalomból, hogy „a munka után édes legyen a jutalom” és jó kedvben és egészségben haladjon az arany-jubileum felé.
KARPFER FRIGYES

Negyven év! Hosszu idő, melyet a mi szakmánkban valaki betölt. De nemcsak, hogy betölt a mindennapos folyó munkákat végezve, hanem mindig arra törekedett, hogy a nyomda-ipart élessze és fejlessze, daczára, hogy állásánál fogva nagy gondok nehezedtek vállaira. Felemlítem, hogy mint közkedvelt osztályvezető mindenki előtt rokonszenves és ő is tud mindenkivel rokonszenvezni. Innen van a békés viszony és példás rend. A mellett azért mint jó szaktárs, ki sohasem zárkózik el a többi szaktársaktól, méltó arra, hogy ünnepeljük.
SZÁNTÓ BÉLA

Szivélyes üdvözlet a negyvenéves nyomdászati évfordulóhoz.
Berlin.
STADTHAGEN ALEX
STADTHAGEN MIKSA

A Mindenható legmagasabb kegye, a földi élet legnagyobb boldogsága az, ha valaki köztiszteletben eltöltött negyven esztendő becsületes munkájára tekinthet vissza.
RÓZSA ANNA

Jubiláris köszöntés
Nyomtató-mesterünk
Szerény munkatársa
Tiz-évi együttlét
Évforduló napján
Őszintén kivánja,
Hogy ki negyven évig
Friss jó kedvvel nyomott
S negyven év nyomása
Nem hagyott rajt’ nyomot:
Érjen még több ilyen
Szép jubileumot!
MAJOR ISTVÁN

A legönérzetesebb mesterszedőnek is el kell ismernie, hogy a nyomdászati technika súlypontja hovatovább a nyomtatási szakra tolódik át. A gépek mind hatalmasabbak lesznek, a nyomtatványok kiállítása tekintetében a szín döntő szerepet kezd játszani. A színes képek nyomtatásának rengeteg perspektívájáról nem is szólok.
A gépmesteri munka fontosságának fokozódásával a gépmesteri szakirodalom gyorsabb fejlődésének kell karöltve járnia. A mint hogy úgy is van. Ma már szép számmal vannak gépmester szaktársaink, a kik hébe-korban tollat ragadva: szakismereteik közkinccsé tételével is igyekeznek szolgálni a nyomdászközösség érdekét.
E szaktársak között Fuchs Zsigmond a legelsők sorában áll. Ha jól emlékszem, már a huszonkét-huszonhárom esztendeje megjelent Nyomdászok Közlönyében is olvastam alapos szaktudásra valló czikkeit, a Magyar Nyomdászatnak, Magyar Nyomdászok Évkönyvének meg a Grafikai Szemlének pedig évek hosszú sora óta szívesen látott munkatársa.
De nemcsak a szakirodalom dolgában tett ki magáért Fuchs Zsigmond. Öt év előtt, szaktanfolyamaink első szervezése idején, az első hívó szóra ott volt táborunkban s teljes odaadással igyekezett kivenni részét a szaktanítás sokszor bizony elég fáradságos munkájából.
Azóta is: a hányszor csak a szakirodalom érdekéről, a szakkultura fejlesztéséről volt szó: Fuchs Zsigmondra föltétlenül számíthattunk. Mint a vén csataló, ha trombitaszó üti meg a fülét: egyszeriben ott termett a küzdők, a munkálkodók sorában.
Most is ott van. Tudását, tapasztalatait szívesen osztja meg fiatalabb szaktársaival, nem várva érte se hálát, se köszönetet. Amit tesz: kötelességtudásból, szaktársias szeretetből teszi.
Bár tehetné még vagy ötven esztendeig!
NOVÁK LÁSZLÓ

Kezemben a toll, hogy Fuchs Zsigmond jubileumi emlékfüzetébe néhány sort írjak.
De mit?
Ha arról irok, hogy Fuchs Zsigmond a hivatását szerető nyomdászvilág előtt egy kiválóan nagyrabecsült szakember, a ki eddigi munkáival fényes tanujelét adta nagy tudásának, működésével pedig kollégiális érzületének; a ki – mint a jó mesterek általában – egész gárdáját nevelte, oktatta ama gépmester-kollégáinknak, a kik ma mind az ő szellemében működnek és produkálnak mesterükhöz méltó műveket; mondom, ha erről, vagy ha az ehhez hasonló más nagyrabecsülésre méltó tulajdonságairól, s ezek között a magyar nyomtatás-technika fejlesztése körül hosszu idő óta állandóan kifejtett munkásságáról irnék, óriási adathalmaz állana rendelkezésre s gyönyörű képet lehetne is erről festeni. De minek raboljam itt a teret olyasvalamivel, a mit Magyarországon – de a külföld egy jó részében is – minden valamirevaló nyomdászember ismer?
E helyett tán inkább egy kéréssel fordulok itt Fuchs Zsigmondhoz.
A mai jubileumot, ez emlékfüzetet magát, az teszi legfényesebbé, az ád neki igazi jelentőséget, hogy azon, illetve ebben az egész nyomdász-család ünnepli Fuchs Zsigmondot, mint jó kollegát és kiváló mestert egyaránt.
Ebből folyólag arra kérem Fuchs Zsigmondot: maradjon meg azon az úton, amelyen most halad; igazi kollegialitása mellett oktasson, tanítson, tegye továbbra is közkinccsé szerzett tapasztalatait, tudását, serkentsen más arra illetékeseket is hasonlóra, hogy így a személye iránt most megnyilvánult szeretet és tisztelet – a mennyiben az még lehetséges – fokozódjék.
S a mikor ezt e helyütt kérem, egyszersmind erőt és egészséget kívánok Fuchs Zsigmondnak az ily irányu működéséhez, a mely működésnek sikere, hasznossága nemcsak nekem, de nagyon sokaknak erős meggyőződése.
Munkájában adjon erőt az a tudat, hogy szaktársai érdekében cselekszik s ezért a legszebb, a legértékesebb fizetés munkásember előtt – munkatársai nagyrabecsülése és szeretete.
LÖWY SALAMON

Az ember könnyen hisz a hazugságnak, de nehezen lehet őt az igazságról meggyőzni.
BAUER FERENCZ

Hasznossá tenni magunkat a társadalomban, tehetségünk szerint kivenni részünket a közjót előmozdító munkában: szép és nemes törekvés. A jubiláns Fuchs Zsigmondot olyan szaktársnak ismerem, ki a mi szűkebb nyomdásztársadalmunkban ily irányban működött, becsessé téve magát ezáltal pályatársai körében.
IFJ. AIGNER ANTAL

Negyven évi munkásságáért elismeréssel és dicsérettel rójják le ön iránti tiszteletüket az emberek. Mondja Fuchs úr, nem legszebb jutalom volna-e negyven évi fáradságért, sok munkáért az, ha a negyven évet elülről lehetne kezdeni legalább is húsz évvel?
KOVÁCS MATILD

Ékes szókból babérkoszorut szeretnék fonni annak a férfiúnak, ki negyven esztendei terhes munka után bátran elmondhatja: multamban mindig arra törekedtem, hogy rám nehezedő kötelezettségeimnek eleget tegyek.
***
Az ember legnehezebb életfeladatát csak úgy oldhatja meg sikeresen, ha önzetlen működést fejt ki. Tetteiben, cselekedeteiben nem kérkedő, de nem is erőszakos. Mások tudását tiszteletben tartja, de a sajátjával nem akar tetszelegni. Míg a családi életben a leggyöngédebb szeretetet, a társadalmi, a szaktársi életben az egymás iránti tiszteletet fejleszti és ápolja.
***
A babért csak az hordja biztosan halántékai körül, ki emelt fővel megy végig egész életén.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
40 esztendő!... Egy emberöltő, mely becsületes munkálkodással telt el. Esztendők hosszu lánczolata, mely megpróbáltatásokkal kezdődött. Vas szorgalom, ernyedetlen kitartás és józanság közepette mult el e szép idő. De vajjon megadatott-e, hogy ennek mindannyian örüljünk? Nem hiszem. Először azért nem, mert éppen a jubiláló számlálja maga mögött az 54-et, tehát Ő maga is sokszor gondolhat arra, a mi már vissza nem jő. Másodszor tán mi magunk is úgy gondolkodunk, hogy minden mulandó... minden az enyészeté...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Vajjon lesz-e részünk még egyszer abban, hogy a második 40 évnek örüljünk? Hiszen a magyar könyvnyomtatásban úttörőkre van szükségünk, még pedig olyanokra, kik fáradhatlanok, kik a munkában lettek naggyá és a kik által a munka lett művészetté!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Örüljünk tehát mindannyian, mert valóban, a jövőbe nem lát senki sem, a mult pedig tiszteletre int bennünket.
Vivat! 
PAVLOVSZKY J. ALAJOS

Negyven esztendő a mai korban az emberöltőn túl számítódik, mert hiszen nekünk munkásoknak nem igen adatik meg a hosszú élet elérése. S mivel Fuchs Zsigmond a nyomdászpályán töltött el ennyi időt, munkásság tekintetében évei kétszeresen számítandók. Mert ő nemcsak a munkánál töltötte ezt az időt, hanem igyekezett szakmájának a fejlesztés terén is használni és ápolni azt. S ebben ő az úttörők közé tartozik. Szép és hosszú út áll mögötte, s fáradozásának hasznát saját szemeivel láthatja az ifjabb, példáját követő gépmester-generácziónál. Ez a legszebb jutalom, amit a szaktársak nyujthatnak, valamint ama tudat, hogy szakmánk iránti szeretetére s annak fejlesztésére, az ő kiváló tehetségére még hosszú időn át számítunk.
STALLA MÁRTON

Fuchs Zsigmond negyven esztendő óta nyomdász! Megpróbálom röviden jellemezni. Mint férfi: korrekt; mint családapa: büszke a fiaira; mint szakember: elsőrangu, nagy tudással és intelligencziával; mint főnök: páratlan, jól bánik személyzetével s azok rajongnak érte; szereti a társaságot, a hol jó kedélye és szellemességeért nagyon szivesen látják; a szép nőket sem veti meg; de egy dologtól irtózik lelke mélyéből: – a sürgős formáktól!
GEIGER VILMOS

E könyvben Fuchs Zsigmondot, a nyomdászt méltatják és ünneplik. Én őt, mint nyomdászembert, érdeme szerint megbecsülni nem tudom, de Fuchs Zsigmondot, az embert, tisztelem, becsülöm és szeretem.
JAULUSZ ERZSI

Nagy örömmel sorakozom azok közé, kik negyvenéves szorgalmas és nagy szaktudással párosult munkálkodásáért ez emléknapon, a megérdemelt pálmakoszorut átnyujtják.
SCHWEIGER MÓR

Negyven évig nyomdász... ugyan mit írjak róla? Talán azt, hogy mennyit fáradozott, mily felelősségei és gondjai voltak, vagy hogy miket tett az összesség érdekében ezen idő alatt? Mindezeket szükségtelen feljegyezni, mivel Őt ismerik már és ismerni fogják továbbra is.
MITTERSZKY JÓZSEF

Ave Orpheus! A Pallas Irodalmi és Nyomdai Részvénytársaság impozáns palotája három emeletből áll. Pedig ötnek is beillenék. Valóságos Csimborasso – kisebb kiadásban.
Lássuk a beosztást.
A III. emeleten, az Olympuson, ez esetben nem a görög istenek székelnek, hanem ott dolgoznak a Házi Öntőde derék munkásai, a kik szorgalmasan liferálják a materiálisra mindig éhes szedőknek kifogástalan öntvényeiket.
A II. emeleten – Kappe ab! – van a párjátritkító pompás Szedőterem, a hol a többek közt látható a „drága” szedőmasina „méhelye” és az „umsonstfresser” korrektorok fehér árkusokkal beragasztott üvegketrecze, az osztályvezetőtől – vis-à-vis...
Ergo: javítnokot és ehhez hasonló más „hivatalnokot” is érhet baleset. Gehn wir weiter!
Az I. emeleten trónol – az igazsághoz híven legyen mondva – a humánus igazgató és erről az emeletről dirigál a „Pallas” igazságos faktora, műszaki hivatalnokaival.
Vigyázat kedves olvasó, most jön az utolsó stáczió: a földszint. Ez az Alvilág. Szálljunk tehát le a masinák gazdag otthonába: jubiláló szaktársunk korlátlan birodalmába. Itt nem a csöngetyűt hamisan kezelő Plutó az úr, hanem Orpheus, a ki a reá háramló nagy felelősség mellett nem feledkezik meg a szellemi munkáról sem és szabad perczeiben a Grafikai Szemle, a Magyar Nyomdászat és a Szakbizottsági Értesítő hasábjain a magyar szakirodalom lantját pengeti. Már magában ez az egy szép tény is elégséges arra, hogy negyvenéves jubileuma alkalmából őszinte szívből üdvözöljük Fuchs Zsigmond kollegánkat a ki anno dazumal: a mikor szorosan vett társadalmi kérdések voltak napirenden – szintén megtette a kötelességét.
Üdv néked ifjú lelkületű vén könyvnyomtató és lelkes szakíró!
LEITNER PÁL

A 95-ös mozgalom után Gerő, a „Pallas” volt igazgatója, vezette a híres fekete listát, a melyen több jó szaktárs neve mellett az enyém is meg volt említve; ezért képtelen voltam munkához jutni. Elhatároztam tehát magamban Bauer Ferencz gépmester tanácsára, hogy Fuchs Zsigmond szaktárshoz fordulok, ki szivesen fogadott, de kijelentette, hogy ez bajos dolog, mert Gerő nagyon vigyáz a „feketékre”, de azért csak lépjek be. Beléptem az akkor ott dolgozók csodálkozására és dolgoztam a fekete lista vezetőjének nyomdájában, Fuchs szaktárs jóakaratából, a fővárosi szaktársak mulatságára, mindaddig, míg Fuchs szaktárs újabb tapasztalatok gyüjtésére valczra nem küldött.
WELLISCH GÉZA

Ezernyolczszázhetvenhármat írtunk akkor... A „Dick Testvérek”-féle nyomdai műintézetben alig fölszabadulásom után voltam alkalmazva, s így nem csoda, ha nagy gyakorlattal nem dicsekedhettem.
Egyik napon – nincs mit restelkednem, hiszen ilyesmi a legjobb családokban is megeshetik – valamiféle baklövést követtem el, mely után a műintézet akkori gépmestere, a mi szeretett jubilánsunk, a következő, kétségtelen jóindulatú szavakkal fordult hozzám:
„Kedves barátom, kár magának itt elvesztegetni az idejét, próbáljon talán másutt szerencsét, hátha más nyomdában jobban értékesítheti tudását.”
És én – bárha gyerekésszel – nem vettem ezt nagyon fontolóra, de azért elértettem a gyöngéd figyelmeztetést: felszedtem a sátorfámat és odébb álltam.
Negyvenéves nyomdászjubileuma alkalmából jó lesz akkori szavaira emlékezni Fuchs Zsigmond szaktársunknak, a kinek évtizedeken át kifejtett működéséhez a legszebb és leggyümölcsözőbb sikerek lánczolata és a nyomdászvilág osztatlan nagyrabecsülése fűződik.
A mi nekem nem sikerült, azt ő már rég elérte: az igazi érdem-elismerést.
SCHWEIGER NÁNDOR

„Schön ist die Jugendzeit, –
sie kommt nicht mehr!”
Wach will ich rufen die Zeit unserer Bekanntschaft in den 60-er Jahren bei Firma Deutsch und in den 70-er Jahren in Wien. Die Jugendzeit ist verschwunden, denn das ganze Leben ist wie ein Traum, darum spreche ich heute zu Ihrem Jubelfeste folgenden herzlichen Wunsch:
Frei von jeder Lebensplage
Sei ein jeder Ihrer Tage;
Glück, Gesundheit, Heiterkeit,
Freude und Zufriedenheit
Und ein frohes langes leben
Möge der Himmel Ihnen geben!
Zum 40-jährigen Jubelfeste vom alten Genossen
ALEXANDER DEUTSCH

Parányi jutalom a tanítványok hálája, de őszinte és igaz.
KISS ISTVÁN

Egy zsarnok jubiláns albumába
Jubilánsról vagy jót vagy semmit se írjunk, így hozza ezt magával az illem és az ildomosság. Nos, én ezen meggyökeresedett szokást a jelen esetben figyelmen kívül hagyom, ha mindjárt disharmoniát is idézek elő.
Midőn ezt cselekszem, bizonyára – legalább a köpönyeg alatt – önök is igazat adnak nekem, tisztelt rendező bizottság.
Gondoljanak csak a gépmester-körben tartatni szokott szakbizottsági ülésekre; miket művel ott a tisztelt jubiláns. Valóságos zsarnok. Agyon nyaggat bennünket, hogy későn jövünk, kevesen vagyunk, nem dolgozunk.
Továbbá egyre zaklat minket, hogy írjunk valami szakdolgozatot, tartsunk fölolvasásokat.
Különösen engemet szorított már néhányszor erősen a sarokba. Valósággal lenyügözi az embert. Mennyire kellemetlen az ilyen helyzet!
És milyen hitetlen Tamás!
Semmiféle okot nem fogad el mentségül. Ha mondom, hogy családi körülmények folytán nem tehetek eleget fölszólításának, úgy ezt üres kifogásnak deklarálja.
– Kevés a szabad időm!
– Csinálja meg a nyomdában.
– A munkaviszonyok nem engedik!
– Irjon este, ha haza megy.
– Későn megyek haza!
– Virasszon, csináljon „durchmarschot”.
– Már engedelmet kérek, – én a „durchmarschot” csak az „alsós”-ban szeretem.
Ilyen és ehhez hasonló párbeszédek folynak le közöttünk. Mindenre talál ellenvéleményt.
A hol lehet, szököm előle.
Ha látom az utczán, hamar befordulok egy kapu alá vagy pedig átjáró házat keresek.
Egyszer nem tudtam előle kitérni, mielőtt még észre vett volna, bementem egy vendéglőbe s leültem, kérdi a pinczér, mit akarok. Véletlenül az ajtó felé tekintek s majd kővé meredtem, nagy szorultságomban megpillantom az ő alakját. Se szó, se beszéd, a konyhán keresztül elillantam, a pinczér bizonyára azt gondolta, hogy megbolondultam.
Ime, ezért nem tudok én róla jót írni, legalább ezuttal nem; ha majd az ötvenéves jubileumát tartjuk, akkor talán. Addig valószinűleg megpuhul.
De nem akarok irányában igazságtalan lenni, ezen rekriminácziók őtet, mint a szakbizottság elnökét illetik.
Mint nyomdász, mint szakember, mindnyájan elismerjük, hogy tevékeny részt vesz a hazai nyomdászat fejlesztésében és kultiválásában és ezért nemcsak látszólag, de igaz lélekkel állok be én is a gratulánsok közé.
SZENICZEI MIHÁLY

Negyven évet munkában, a nyomdában eltöltve, átlagos életkorunkat is meghaladja s minden érző nyomdászszívben örömet kelt.
Kétszeres az öröm, ha köszöntésünk, üdvözletünk olyan férfiut érhet, kinek egyik régi eszménye a nyomdásztársadalom eszményével azonos.
Szakművelődés: ez az ideálja. És az évekkel azelőtt általa kezdeményezett és vezetett szakoktatás, a mely mindinkább megfelel az ő czéljának, tekintve egészségét, testi és szellemi frissességét, ama reményre jogosítja a gépmester társadalmat, hogy ezt ötvenéves jubileuma alkalmára, lelkében élő ideális színvonalra emelhesse.
WIESENBERGER VILMOS

A nagyközönség nem ismer sem nyomót, sem gépmestert, hanem csak nyomdászt, no meg szedőt, a kiről tudja, hogy az a betüket rakja egymás mellé; hogy van még másvalaki, akarom mondani más valami is a nyomdában a szedőn kivül, azt csak sejti, mert tudja, hogy van sajtóhiba: hiba, a melynek a sajtó az oka. A nyomdász nép között mindenfelé a szedőt tartják az intelligensebb elemnek, pedig már maga az elnevezés – nyomdász, könyvnyomtató – szerint is szakmánkban a nyomtatás a fontosabb. De nemcsak fontosabb, hanem szebb is. A szedő előtt nincs más, csak ólombetü, azokat kell egymás mellé sorakoztatnia; a gépmester előtt gép, festék, forma és papiros van, neki négy dolgot kell összhangba hozni egymással. Ujdonsült szedő koromban irigykedve néztem, mint termel a gépmester e négy tényezővel produktiv munkát. Később, mikor aztán már az én gépem is ezerszámra ontotta a benyomott iveket, annak szemlélése gyönyörűséggel töltött el. Fuchs úr szintén hozzájárult ahhoz, hogy szakmánk másik mesterségét is megtanulhattam s már ezért magáért illő, hogy jubileuma alkalmából szívem mélyéből üdvözöljem.
Üdvözlöm a mestert. Isten éltesse!
SZABÓ RÓBERT

Miért van az, kedves Fuchs úr, hogy mennél magasabban emelkedünk, annál jobban elfáradunk? Ez a gondviselés titka; de bizonyos, hogy e fáradság közepette csak egyben kereshetünk vigasztalást, éspedig abban, hogy emelkedünk; de ki tudja, ha egykor a végczélnál leszünk, a pihenésen kivül, melyet jól megérdemlünk, jut-e majd nékünk egyéb más is osztályrészül?! 
G. A.

A ki életének nagy részét a munka mellett tölti el, becsben tartja munkástársait is, mert tudja, hogy azok vele együtt nemcsak a munkaadót, hanem az emberiséget is szolgálják, megérdemli, hogy negyven évi munkásságának ünnepén vele szemben lerójjuk az elismerést.
PREISACH LAJOS

Még a mult század hatvanas éveinek második felében, a ma is fennálló Kunosy, akkor Leitner, Kunosy és Réthy-féle nyomdában szedtem boldog emlékű Tenczer Pálnak „Magyar Izraelita” hetilapját.
Még egy tanonczom is volt, a kit én csak Zsiga néven ismertem.
Ugy adták mellém, hogy tőlem a szedés szép és nemes művészetét fogja megtanulni.
Az én Zsiga fiamnak azonban nem nagy kedve telhetett a szedésben, mit onnan gyanítok, hogy én csakhamar elkerülvén a fővárosból, vidékre mentem, honnan 1897-ben, tehát 30 év mulva kerültem ismét a fővárosba vissza, a Pallas nyomdába, hol az én 30 év előtti szedőtanonczomat mint Fuchs Zsigmond főgépmestert ismertem újra meg, amin különben csöppet sem csodálkozom: a régi gépmesterek legtöbbje a szedésen kezdte, abból indulván ki, hogy jártasak legyenek a nyomdászat minden ágában.
Tiz éve már, hogy ujabban Budapesten lakom, innen-onnan tehát 40 esztendeje, hogy Fuchs Zsigmond szaktársam tanonczom volt és e hosszú idő daczára még ma is visszaemlékszem Tenczer Pál szerkesztőm szavaira, a fiúra czélozván: „Ez herkulesi szedő lesz!”
Nagyot akart ezzel szerkesztőm mondani: az én Zsiga fiamnak mint szedőnek jósolt nagy jövőt.
Hát bizony Tenczer Pál uram alaposan elhibázta. Zsiga szedőtanonczomból Fuchs Zsigmond főgépmester lett!
Jó szedőnek indult és lett belőle kitünő gépmester, ki a mai napon negyvenéves nyomdászati jubileumát ünnepli és kit ez alkalomból szivélyesen üdvözöl öreg mestere azzal az óhajtással, hogy éppen ilyen ifjúi jó kedéllyel ünnepelhesse majdan, tiz év mulva – félszázados jubileumát! 
FABRITZKY IGNÁCZ

Az élet küzdelmei bátrakká, sok esetben gyávákká, a szerencse és jó sors sokszor elbizakodottá teszi az embert. Boldog és büszke lehet, ki hosszú időn át bir azon az úton haladni, melyen csak barátokat és tisztelőket szerezhet.
BARDOTZ SÁNDOR

Munkában töltött negyven év elmultával, mi is az ünneplők közé sorakozunk és mi is gratulálunk. Látjuk főgépmesterünk működését s látjuk benne, hogy ő a főgépmesterek mintaképe, a ki a segédmunkások sorsát is szivén viseli. Kivánjuk tiszta szivünkből ez alkalommal, hogy az ötvenéves jubileumát is a legjobb egészségben, testi, lelki frisseségben érje meg.
A Pallas-nyomda segédmunkásai:
Horváth Ferenc
Horváth Fülöp
Illoczky Mihály
Munkácsy Sándor
Prisztal Antal
Szabó Mihály
Vörös Antal

Becsületes, fáradhatatlan munkában eltöltött negyven év után ünnepeljük Fuchs Zsigmond szaktárs jubileumát. Tisztán és egyedül az Öné az érdem s nem a „magasabb gondviselésé” avagy „földöntúli hatalomé”, melyben nem hiszek, valamint nem hisz benne egyetlen felvilágosodott munkás sem. Félre a más korba való árnyképekkel, képzelt hatalmakkal! Az emberiség kinőtt a gyermekpólyából s csak egy igaz érdemet méltatunk: a jó és derék ember becsületes munkáját; a teljesített társadalmi kötelességek öntudata.
EINHORN MÓR

Mit Freuden schliesse ich mich der grossen Reihe der Gratulanten an, welche das vierzigjährige Buchdrucker-Jubiläum des Herrn Sigismund Fuchs feiern.
Nur wenige altere Kollegen gibt es, welche sich mit ihren langjährigen Erfahrungen, der jüngeren Generation als Berater und Lehrer öffentlich zur Verfügung stellen. Zu diesen wenigen gehört unser sehr geehrte Herr Sigismund Fuchs. Oft masslose Kritik und persönliche Anfeindungen schrecken ihn nicht zurück, noch jetzt in unserer Mitte zu erscheinen und die Erfahrungen seiner langjährigen Arbeit und seines Strebens um die Kunst Gutenbergs zum allgemeinen Besten bekannt zu geben, ja in dieser Hinsicht die Führerrolle zu übernehmen. Ein jeder von uns Maschinenmeistern, der je an Kollegen Sigismund Fuchs eine fachliche Frage oder Bitte stellte, wurde aus dem Borne seines reichenWissens bereitwilligst befriedigt. Nur die eine Klage hören wir oft von im, dass es noch so viele Maschinenmeister gibt, die sich ihrer fachlichen Fortbildung nicht mit dem gehörigen Ernst widmen.
Möge Herr Sigismund Fuchs noch eine lange Reihe von Jahren unser fachlicher Berater und Führer bleiben!
Möge er noch lange, bis an die Grenzen menschlicher Möglichkeit, geehrt und geschätzt von seinen Verehrern, Freunden und Kollegen, die Früchte seiner rastlosen Arbeit und seines Strebens geniessen!
JOHANN WOJNAR

Negyven év a statisztika szerint az emberi élet átlagideje. De lelkiismeretes buzgósággal, élő példával, páratlan szorgalommal és eredménnyel dolgozni negyven esztendeig: oly ritka szerencsés tünemény és oly szép jubileumi emlékmű, mely előtt az elismerés, hála és kegyelet tiszteletreméltó érzelmével kell megállani.
STERN RUDOLF

Az ünnepeltnek érdemeit magasztalni nézetem szerint felesleges, elvégzik azt alkotásai.
Azonban azt a lankadatlan kitartást, amellyel ő az általánosság javának előmozdításán fáradozik, csodálnom kell.
Adja az ég, hogy munkálkodását még sokáig élvezzük; a közszellem mai tespedésének közepette az oly emberekre, akik életük javát másoknak szentelik, szükségünk van.
JANOVSZKY JÁNOS

Negyvenéves nyomdászságának évfordulója alkalmából fogadja Fuchs úr igaz szívből jövő jókivánságainkat azon hozzáadással, hogy ötvenéves jubileumát is friss egészségben és boldogságban érje meg körünkben.
A Pallas-nyomda segédmunkásnői:
Balog Éva 
Blatt Jakabné 
Fritzenschaft Anna 
Gábriel Karolin 
Hábinstroh Amália 
Hábinstroh Ida
Haszán Lujza 
Hoholáti Gyuláné 
Jurák Ilona 
Koszilkov Jusztin 
Krucsula Karolin 
Kurják Borbála 
Káplán Katalin 
Lattera Klára 
Lipka Mariska 
Munka Karolin	Patonai Juliska
Plenter Jolán
Pottkány Mariska
Quirenbach Mariska
Riesz Gizella
Rizsovits Etel
Stiffel Erzsébet
Stoll Róza
Szaletzky Gizella
Teitsik Teréz
Theisz Katica
Varga Teréz
Vlád Jozefin
Windhardt Brigitta
Zaruba Erzsébet	

A ki a munkás és az üzlet érdekeit oly szerencsésen egyezteti össze, az megérdemli azt a szeretetet és tiszteletet, a mely téged mindenhol és mindenha méltán környez. Tartson téged számunkra az ég még számos éven keresztül, hogy példát vegyenek rólad azok, kik ehhez még nem értenek.
LIGETI JÓZSEF

Negyvenéves jubileumára minden jót kiván tanítványa
JEDLOVSZKY ISTVÁN

Minden vívmányt, mit az emberiség elért, munka révén ért el. Az emberiség legnagyobb vívmányát: a műveltséget, a népek kulturáját az eszme, a szellem munkájának köszönheti. De mily lassan haladhatott a csupán élőszóval meg kézirással terjesztett kultura ahhoz a rohamos haladáshoz képest, mint ez a nyomtatott betü által terjed, észrevesszük, ha egyetlen pillantást vetünk a nyomdászat feltalálása előtti kor nagy emberei szellemi termékeinek, meg a jelen kor szellemi termékeinek saját korukban való elterjedtségére s az általános műveltségre. Míg egész a középkorig könyveket csakis a jobb módu emberek szerezhettek, a felvilágosodottság áldásához csak drága pénzen juthattak, addig ma a szellemi táplálék, a könyv, a nyomtatott betü életszükséglete lett minden kulturállamban élő embernek. S mi tette ezt: a könyvekhez való könnyen hozzájuthatás. A nyomtatott betü szárnyakat adott a szellem termékeinek, mely előtt nincs többé ür, nincs többé távolság. A gondolat, az eszme megteremtője után a nyomdász első tényező a műveltség terjesztésében. A nagy nyomdász-társadalom minden egyes tagja egyuttal a kultura katonája s helyét a jó vagy rossz katona módjára tölti be. Most alkalmunk van a kultura e jó katonáinak egyik legjobbikát, Fuchs Zsigmondot azon alkalomból ünnepelni, hogy őneki megadta a Gondviselés, nemcsak zászlótartónak lehetni e katonák között, hanem e zászlót negyven éve fennen lobogtathatni, mindig intve és buzdítva az őt követő fiatalabb nemzedéket, hogy „utánam”.
***
Fuchs Zsigmond nevét még tanulókoromból ismerem, mint a gépmesterek legjobbikát már akkor gyakran hallottam őt emlegetni. Közelebbi szellemi összeköttetésbe azonban csak pár esztendő előtt a „Szakbizottsági Értesítő” alapítása után kerültem vele, mikor előbb Szabó Róbert kollegám révén, később levélben munkatársnak szólított fel a fentnevezett laphoz. Ekkor kezdtem Fuchs Zsigmondot azon oldalról megismerni, mennyire szívén hordja szaktársainak, az ifjabb nemzedéknek tanulási ügyét, mily fáradhatatlan szorgalommal dolgozik, tanít s buzdítja a reá hallgatókat, hogy csak mindig haladjanak „előre”.
***
Negyvenéves jubileumára Fuchs Zsigmondot szívből üdvözlöm s kivánom, hogy a tanulásra, haladásra még sokáig, még egy pár jubiláris évfordulóig, buzdíthasson. Isten éltesse sokáig!
Wien, 1906 október 15.
SCHOPP JÁNOS

A multak hősei karddal, ágyuval és fegyverrel aratták diadalaikat; a jelen bajnokai ugyanezt munkával, szorgalommal, tudással érik el.
POLITZER JÓZSEF

Unseren wackeren Kollegen Sigmund Fuchs, dem es gegönnt ist, auf einer 40-jährigen Thätigkeit im Dienste der schwarzen Kunst mit Lächeln zurückzublicken, dem verdienstvollen Manne, der es verstand, sein fachmännisches Können und Wissen der Allgemeinheit zu übertragen, und mit seinem unermüdlichen Fleisse die Drucktechnik zu heben und zu fördern, diesem Manne rufen wir die vollste Anerkennung und Hochachtung zu, mit dem herzlichen Wunsche, dass er sich der Früchte seines rühmlichen Strebens noch recht lange in rüstiger Gesundheit, im Kreise seiner Lieben, erfreuen möge.
ADOLF SPITZ

Vannak a kik negyven évnél többet töltöttek a nyomdász-pályán és nincs rá okunk, hogy ünnepeljük őket.
De mikor Fuchs Zsigmond, a „Pallas” főgépmestere ért ahhoz a ritka szép időponthoz, hogy negyvenéves jubileumot ülhet, akkor sietek én is ünneplőt ölteni, mert nagy férfiúról van szó.
Fuchs Zsigmond sohasem rejtette tudását véka alá, hanem a szakma művelésében eltöltött negyven esztendőnek javarészét arra a nemes czélra használta föl, hogy folyton alkosson, alapítson és szaktársait oktassa, a nyomdászat nyomás-technikai részének ismeretébe azokat önzetlenül bevezesse, s hogy ez neki mennyire sikerült, fényes bizonyíték reá a Budapesti Gépmesterek és Nyomók Köre – melynek ő egyik érdemes alapító tagja és a szintén élő és virágzó Szakbizottság, melynek általánosan tisztelt elnöke s mely testületnek legszebb sikerei az ő nevével vannak összeforrva. Ez teszi őt méltóvá arra, hogy a magyar gépmesterek és nyomók vele együtt ünnepeljenek.
Sietek én is e díszes csokorba e szerény szegfücskét tenni és kívánom, hogy Fuchs Zsigmond szeretett tanítómesterem még sokáig friss és jó egészségben a megkezdett úton munkálkodjék a Kör érdekében a magyarországi gépmesterek és nyomók javára, büszkeségére és családjának örömére.
Ezt kívánja hálás tanítványa
WEISZ GYÖRGY

Negyven esztendő tanulságai tökéletesen elegendők arra, hogy az ember végkép elkeseredjék azon, milyen kevés érzéke van ennek a magának élő, önző kornak a becsületes és kötelességtudó munkálkodás igazi értéke iránt. S ha valaki – mint Fuchs Zsigmond – ennek ellenére sem csüggedt el, ha ambicziója a sok csalódás ellenére sem csökkent, de inkább fokozódott a hosszú évtizedek során: az ilyen erőslelkü emberre mi, munkatársai, méltán vagyunk büszkék.
S ha a gépmesteri karnak több ilyen teremtő erejű, hatalmas ambiczióju és szilárd jellemü képviselője akad, akkor ez a hivatás is mihamar olyan magas színvonalra emelkedik, mely azt a többi között méltán illeti meg.
REITER JÓZSEF

Őszinte örömmel veszünk részt valamennyien a mai szép ünnepen, a midőn szeretett mesterünk családja, barátai és szaktársai körében megüli nyomdászságának negyvenedik évfordulóját.
De én, valamint azon szaktársaim, kiket az ő avatott keze vezetett be művészetünk titkaiba, kétszeres részt kérünk a mai nap öröméből és büszkeséggel tölt el bennünket az a tudat, hogy Fuchs Zsigmond volt a mi tanitómesterünk.
LIGETI BÉLA

Gyors egymásutánban következnek a korszakos felfedezések. Új eszmék váltják fel a régieket, melyek új gondolatokkal népesítik be a lelkek világát. Az emberek szellemi szükségletei mind nagyobb mérveket öltenek, mióta a nyomdászat kilépett hosszasan stagnáló állapotából és a műveltséget hozzáférhetőbbé tette az emberek nagy tömegének.
Gutenberg rozoga faprése helyett (amelyen még 100 nyomást is lehetett egy nap csinálni!) ma már nagyszerűen konstruált gyorssajtók ontják magukból a papirra rögzített gondolatokat, okulására az emberiségnek.
Bár Gutenberg faprésében az önmagából alkotó mester geniejét csodálom, de nem tagadható meg a genialitásnak egy bizonyos mértéke azoktól a szaktársaktól sem, kik a nyomdászat fejlesztésén, művészi nivójának emelésén s a művelődés terjesztésére alkalmasabbá tételén buzgólkodtak.
Fuchs Zsigmond szaktársunk pályájának kezdete azon időre esik, midőn hazai nyomdászatunkban már a vasprések világa tartott, de az első gyorssajtók is beköszöntöttek. Éber figyelemmel szemlélte az újításokat s egy ambitionált nyomdász lelkének ügyszeretetével tanult és tanított. Nemcsak a szakirodalom és a szakoktatás révén munkálkodott a nyomdászat fejlesztéséért, de nyomdásztársadalmunk kialakulásában is nagy szerepe volt. Az ő nevéhez fűződik a Budapesti Gépmesterek és Nyomók Körének megalapítása, valamint a Budapesti Gépmesterek és Nyomók Szakbizottságának megalapítása is, melynek ma is éltető lelke.
Aki felett az idő nyom nélkül nem tünt el, hanem értékesíteni iparkodott azt a köz javára, kinek fogékony lelke megértette és átérezte mindazt, amit egy hivatásos nyomdásznak átéreznie kell: az méltó arra, hogy midőn nyomdászságának negyvenéves évfordulójához ért, szivünk egész melegével üdvözöljük.
ILLYÉSY ISTVÁN

Negyvenéves nyomdászságának évfordulója alkalmából fogadja a legjobb és legőszintébb jókivánataimat.
Eszembe jut az a szép szokás, mely Francziaországban dívik, hogy a kitüntetett tiszt homlokára a hadügyminiszter egy csókot czuppant; velem is megtörtént 1894-ben mint tanonczczal, csakhogy azzal a különbséggel, hogy én a csókot magyar formában kaptam az arczomra. A hadügyminiszter – Ön volt.
Emlékszik rá! mester? Ezért köszönettel tartozom!
EINHORN SALAMON

Mai nyomdász-nemzedékünk sokkal rosszabbul lát még, semhogy úttörőit s kiváló munkásait kellőleg méltányolni tudná.
ROSENBERG ALADÁR

An den Präsidenten der Fachkomité des Budapester Maschinenmeister- und Druckerklub.
„Ein Turm ohne Glocke,
Ein Ritter ohne Schwert,
Sind beide nicht viel wert.”
Sigmund Fuchs bedeutet für unser Fachkomité soviel, wie die Glocke dem Turm, wie das Schwert dem Ritter, und wünsche ich nur, die Glocke möge uns noch lange läuten, und das Schwert für uns fechten. 
LEOPOLD STEIN

Fuchs Zsigmond szaktárs, ki azt a nemes czélt tűzte ki maga elé, hogy az ifjabb generáczióból – szaktudásának megosztásával – a korral haladó jó szakembereket neveljen, megérdemli, hogy szeressük és tiszteljük.
Ezért fogadja negyvenéves nyomdászságának jubileuma alkalmából őszinte üdvözletemet.
GRÜNBAUM MIKSA

A munka terén szerzett tisztelet, szeretet és közbecsülés legszebb jutalma egy munkás életének. És különös megelégedéssel veheti ezt a jutalmat Fuchs Zsigmond úr, ki a szakirodalom és szakoktatás terén szerzett érdemeiért ezt jól kiérdemelte. Most, hogy nyomdászságának negyvenéves évfordulóját üljük, őszinte szívvel csatlakozom én is a gratulálók közé.
LÖW DEZSŐ

A „Budapesti gépmesterek és nyomók köre” lelkes alapítójának, nyomdászságának negyvenéves jubileuma alkalmával a legőszintébb szerencsekivánataimat fejezem ki abban a reményben, hogy a jövőben is ugyanazzal a buzgalommal fogja tevékenységét a szakbizottságban kifejteni, mint ezt az utolsó években tette; kívánom még neki, hogy sokáig éljen.
LÖBL MÓR

Midőn a lélek halhatatlanságáról beszélünk, azokra gondolok, kik nemcsak önmagukért, hanem embertársaikért is élnek. Az ilyen emberek méltóképen töltötték be rendeltetésöket s ha nem is jelzi érczbeöntött alakjuk az utókornak, hogy egykor ők is éltek, alkotásukban, ténykedéseikben emlékük mégis fenmarad.
Fuchs szaktársam a nyomdászatnak mestereket adott, kikre lelkének idealizmusát, szakmájának igaz szeretetét vitte át, mi által a szakma művelőinek szellemi és szakbeli nivóját emelte.
Ezért lett Ő a nagy nyomdászcsaládé, ezért tekintünk rá tisztelettel. Most, midőn élete alkonyán nyomdászságának negyvenéves emlékünnepélyét üljük, kivánom, hogy a szaktársak szeretete kisérje élete további utain, hogy majdan nyomdászságának ötvenéves jubileuma a szaktársak összességének örömünnepe legyen.
WERNER JENŐ

Negyvenéves jubileumod alkalmával én is üdvözlőid közé sorakozom; kívánom, hogy még sok éven keresztül működj művészetünk felvirágzásának érdekében.
HELL FERENCZ

Hogy valaki munkástársainak tiszteletét és becsülését kiérdemelje, ahhoz hosszu évek hasznos munkássága szükséges. Mennyivel inkább megérdemli az ünnepeltetést az, a ki ezenkívül mint főgépmester is megtalálta a helyes utat szaktársai szivéhez.
REIM ALAJOS

Nagyon sokan vannak azok, kik az élet szerencsés körülményei folytán társaik fölé emelkedve, a kényúr gőgjével uralkodnak egykori osztálysorsosaikon.
Fuchs Zsigmond úr, kiben tanítómesteremet és vezetőmet tisztelhetem, nem sorolható ezek közé, mivel intelligencziája, szaktudása révén, jól kiérdemelt pozicziójában nem az alárendeltek feletti gőgös uralkodást tekintette élete czéljául, hanem azon volt, hogy intelligencziáját, szaktudását átvigye nemcsak szűkebb környezetébe, de a szaktársak összességébe is, hogy az öntudatnak, mellyel csak a szakmájában jártas, intelligens munkás bírhat, mindenki részese legyen.
Most, midőn negyvenéves nyomdászságának évfordulóját, e ritka szép ünnepet – melyet a sors csak különös kegyeltjének enged megérni – ünnepeljük, kivánom, hogy sikerdús működése még sok, hosszu évekre terjedjen, hogy sok intelligens és szakmájában jártas szaktársat neveljen a nyomdásztársadalomnak.
BALÁZS KÁROLY

Örömmel csatlakozom az ünneplők közé, mert olyan önzetlen szaktársat ünnepelünk, kit nagyon sokan nevezhetnek mesterüknek.
RICHTER MÁRTON

Azon ragaszkodással rovom le őszinte hálámat negyvenéves nyomdászságának évfordulója alkalmával, melyet a tanítvány táplál mestere iránt, a ki őtet tanítva és buzdítva vezette éveken keresztül.
SCHINKOVITS VILMOS

Méltán rászolgált az ünnepeltetésre, a ki ily hosszú időt: negyven esztendőt töltött a munka sivár mezején. Kétszeresen rászolgált azonban Fuchs Zsigmond, kinek munkakedvénél, a szakma iránti szereteténél tán csak a szerénysége nagyobb.
Ez a nagy szerénység azonban nem gátolhatja az Ön tisztelőit abban, hogy ki ne fejezzék e nevezetes évforduló alkalmából azt az őszinte kívánságukat: Fuchs Zsigmondnak ne ez legyen az utolsó jubileuma!
BOZSIK ISTVÁN

A polgári osztály, melynek az osztályuralom fentartására tekintélyekre van szüksége, egy-egy ilyen, a társadalmi viszonyok által felszínre vetett egyénből félistent csinál, holott a proletár egyebet nem lát benne, mint egy a közbizalom által a mozgalom élére állított személyt, a kinek kötelessége a reá ruházott feladatot a társadalom javára lelkiismeretesen megoldani.
Ilyen szerepkör jutott Fuchs Zsigmond szaktársunknak is; a gépmesterek és nyomók szükebb társadalma őt is egy mozgalom élére emelte, a mely a Budapesti Gépmesterek és Nyomók Körét eredményezte. Lelkesedéssel és buzgalommal teljesítette a reá rótt feladatot és aztán feltünés nélkül félre állt addig, mig körünk fejlődésében uj szerepkör nyilt részére a szakfejlesztés terén. Azóta ismét köztünk látjuk őt munkálkodni és fáradhatlan kitartással arra törekedni, hogy az a mű, melynek alkotásánál ő vitte az első szerepet, tökéletesen befejezve mindnyájunknak hasznára lehessen.
BÖHM SÁNDOR

Egy ember, a ki dolgozik. Folyton, szakadatlanul, sok-sok éven által, mindenkitől tisztelve és szeretve.
Tele van szívünk örömmel, hogy látjuk Fuchs Zsigmondot közöttünk, tudjuk, hogy velünk él egy ember, ki oly szeretettel csügg hivatásán, hogy lelke egész művészetét bele viszi abba; a ki nemcsak ésszel és karral dolgozik, de egész lelkével, lelkének egész rajongó szeretetével, s a ki hivatását oly tökéletességgel tölti be és fogja betölteni a jövőben is, hogy embertársai tisztelettel és bámulattal emelnek előtte kalapot.
Tetteit nem jegyzi fel a krónika, mint sok jelentéktelen uralkodó tetteit, neve nem ád a históriának fényt, dicsőséget, de legyen neki elég az a tudat, hogy munkálkodik ő is, mint annyi sokan, hangyaszorgalommal, aránylag csak néhány embertől ismerve s tisztelve, a nagy emberiség számára, névtelenül.
És az, a ki – hacsak egy parányit is – munkálkodik az emberiség haladásáért, nem élt hiába.
Mi, a munka emberei, szeretettel üdvözöljük Fuchs Zsigmond társunkat, mint a munka hadseregének becsületben megőszült vitéz katonáját.
BERGER LAJOS

A császárok, ha negyven esztendeig uralkodnak: a történelem arany betükkel jegyzi fel; a bölcsek, a tudósok, ha negyven esztendeig gondolkodtak: tetteik nyomán az érdem babéra virít. De egy munkás, ha negyven esztendeig tanul és oktat is, csak társai hálája s egy-egy őszinte mondás a fizetség.
SCHMUKLER LIPÓT

Érdemes működésének negyvenéves jubileuma alkalmából szerencsekivánataikat kifejezők közül házunk sem akar hiányozni s örömünnepére szivélyes üdvözletünket küldjük azon ház részéről, hol Ön ifjuságának egy részét eltöltötte Kleinberger t. barátjával együtt s hová bizonyára még ma is nem egy kellemes emlék fűzi Önt, a munka ősz bajnokát.
Mi, – érdemes jubiláns, – Emma és Ida nővérem s én, mint Gutenbergnek akkor még ifju tanítványa, még nem feledkeztünk meg Önről, bár az idők tengerében évtizedek folytak le már azóta. Hányszor emlékszünk vissza azon időre, a mikor még oly sok minden máskép volt, mint ma. Kivánjuk, hogy a Mindenható adjon önnek erőt és egészséget, hogy nehéz, de szép hivatását még számos éven át ifjui könnyedséggel és művészi szeretettel töltse be s legyen meggyőződve, hogy jubileumi örömünnepe alkalmából lélekben együtt leszünk Önnel s együtt osztozunk az ön örömeiben.
Pancsova, 1906 október 20-án.
Őszinte barátja és tisztelője
WITTIGSCHLAGER KÁROLY 
nyomdatulajdonos

Mily könnyen lesz kimondva a negyvenes szám, de mily nehéz ezt a számot szakmánknál elérni! Előttünk áll a jubiláns szaktárs teljes egészségben, nyoma sincs rajta a negyven évi munkálkodásának. Kívánom, hogy a félszázados jubileumot is megérhesse, nemcsak az intézet javára, a melynek Ő egyik vezetője, hanem a fiatal generáczió javára is, a melynek hű tanítómestere.
MEYER VILMOS IGNÁCZ

Legyen elég annak konstatálása, hogy Fuchs Zsigmond a szaktudás terén a gépmesterek és nyomók ismereteit nagyban elősegítette.
Következtessünk: az a munkás, ki szakmabelileg jól ki van képezve, szakmáját érti, önérzetes, megalkuvást nem ismerő, szervezett emberré válik; az, a ki a szakmabeli tudást fejleszti, fejleszti egyuttal az önérzetet, a megalkuvást nem ismerő józan gondolkodást s ezzel nyomdásztársadalmunknak hű, szervezett munkásokat nevel; ezt tette Fuchs Zsigmond szaktársam, a miért megilleti őt a legnagyobb elismerés, melyet egy szóval fejezünk ki s ez – kötelességtudó.
HELLER MÓR

Mint kiváló, szigoru, de egyszersmind tapintatos szakkritikussal ismerkedtem meg a jubiláns személyével. Azóta nem merem hangoztatni a szinte közmondás számba menő állítást, hogy: „kritizálni könnyű, de cselekedni nehéz”. – Évekkel ezelőtt a következőket írta egy általam – mint előtte akkor még teljesen ismeretlen egyéntől – neki kritika miatt megküldött háromszínü illusztráczióra, melynek mikénti előállítását előtte elhallgattam: A kép élessége arra enged következtetnem, hogy a gép, melyen előállíttatott, nem igen lehet alkalmas jó és kifogástalan illusztrácziók előállítására, úgyszintén a festékdörzsölés sem mondható teljesen kifogástalannak; egyébiránt az eredmény – mint első kisérlet – nagyon szép és sikerült.
És kritikája alapos volta teljes egészében igazságon alapult, mert fenti illusztráczió csakugyan egy rozoga kézisajtón csinálódott, mely kézisajtónak csak egy rossz festékező hengere volt.
SUGÁR MIHÁLY

Fürwahr, das ist ein ganzer Mann,
Der all sein Lebtag rüstig schaffet
Und in der Arbeit nie erschlaffet,
Der ohne Sie nicht leben kann.
Die Arbeit ehrt, durch Sie allein
Ward erst der Mensch der Herr der Erde,
Und uns’res Lebens kurzes Sein
Baut sich auf Mühsal und Beschwerde.
Und Du hast tapfer vierzig Jahr
Gewirkt im grossen Weltgetriebe,
Du hast errungen Dir die Liebe
Von jedem, der Dir nahe war.
Zu deinem Arbeits-Jubeltag
Wünsch ich Dir herzlich Heil und Segen,
Mag kommen, was da kommen mag,
Das Glück mit Dir! auf allen Wegen!
Graz. 
IGNAZ BODANSKY

Őszinte szívből jövő jókívánságaimat tolmácsolom 40 éves nyomdászságának évfordulója alkalmával.
PAYER ANTAL

Fuchs Zsigmond szaktársunk negyvenéves jubileuma alkalmából én is a gratulálók sorába lépek.
Nem azért teszem ezt, mert annyi ideje nyomdász, vagy mert hosszú ideje van egy kondiczióban, – vagy talán, mert kollégiális kötelességeit mindig teljesítette volna, – hanem teszem ezt azért, mert az utóbbi években minden tekintetben eleget tesz azon követelményeknek, melyeket mint szaktárstól jogosan elvárhatunk: ezért gratulálok!
Teszem ezt annál is inkább, mert hiszem, hogy sok olyan, a ki eddig távol állott a szervezettől, belátja, hogy a szaktársak zömének őszinte becsülése mindennél többet ér... Belátják majd – hiszem – hogy az utolsó fordulónál mégis csak a szaktársak közé kell menniök – ha befogadják őket!...
Fuchs Zsigmond szaktársat is szívesen látjuk körünkben!
BOGÁR IGNÁCZ

Negyven évi szakadatlan, sikerekben gazdag munka a sors oly kedvezése, mely csak kevés embernek jut osztályrészül. Te bizonyára érzed ezt. – Ha dicsőséggel megfutott pályádra visszatekintesz, kell, hogy szivedben egészen kivételes érzelmek ébredjenek fel. Ezen érzelmek könnyeket fognak csalni szemeidbe. És e könnyek szived nemességének drága gyöngyei, beszélni fognak. Elmondják majd, hogy mi volt a te világod negyven esztendővel ezelőtt és mi a te világod ma. Akkor könnyekkel voltál eltelve a jövő iránt és ma hálával vagy eltelve a mult iránt. Akkor lenn voltál a százezrek között és ma fenn vagy a kiválasztottak között.
Valóban, boldog megnyugvással tekinthetsz szét a magaslatból, melyet munkáddal meghódítottál és mások számára is hozzáférhetővé tettél.
Tied az egészen és onnan fog kiindulni pályafutásod újabb, még szebb története.
MARMORSTEIN IZIDOR

A tisztelet és ragaszkodás, melyet a tanítvány érez jó mestere iránt csekély adója a hálának; de legszebb jutalma egy hosszú pályának, ha ebben a pályatársak, jó barátok és ismerősök hosszu sora osztozik.
GUROVITS KÁROLY

Aki mesterségét negyven éven keresztül olyan ambiczióval és lelkesedéssel folytatta, s aki tudásával a magyar nyomdászságnak oly sok és hasznos szolgálatot tett mint Fuchs Zsigmond szaktársunk: valóban megérdemli a mester nevet. Éljen a mester!
WANDRA LAJOS

Vierzig Jahre Buchdrucker zu sein, ist an und für sich eine Leistung, welche vielen unserer Kollegen nicht gelingt. Vierzig Jahre Buchdrucker = vierzig Jahre Kampf. Wie viele geben diesen Kampf früher auf; gezwungen durch die Ungunst der Verhältnisse, beissen frühzeitig in’s Gras, oder verschwinden auf Nimmerwiedersehen aus unseren Kreisen, Niemand weiss wohin!
Dir ist es gelungen, diesen Kampf siegreich zu bestehen und in voller Frische des Geistes und des Körpers, begleitet von der dankenden Anerkennung der Kollegenschaft für Dein hervorragendes Wirken, Dein Jubiläum zu begehen.
Sei auch meinerseits an Deinem Jubeltage herzlichst begrüsst.
FRANZ HRASCHE

Nerimán khán
(Apróság jubiláló Fuchs barátunk életéből)
Irta: SAJÓ SÁNDOR
A „Rózsadomb és környéke” ugyanolyan egyesület, mint a többi kaszinó vagy társaskör, a mennyiben ez is egy szabad, polgári kimenőt biztosít tagjainak hetenkint.
Fuchs barátunk szintén tagja az egyesületnek s mondhatnám, egyik oszlopos, őstagja a társaságnak, a ki nyugodt mosolygással fogadja tagtársainak élczelődését, lévén az Áldás-utczában akkora villatelke, mely két utczára is támaszkodik.
A társaság tagjait szoros baráti kötelék fűzi együvé s nem emel köztük válaszfalat sem a vallás vagy a faj, sem a kor vagy a rang, de még a fizetésbeli különbség sem.
A gyakori találkozás folytán egymás gyengéit és erényeit egyaránt kiismerték s nem ritkán találó megjegyzések s víg tréfálkozások teszik derültté a társaságot.
Vagy tiz éve lehet – akkor, a midőn a perzsa sah európai körútjában hatalmas kiséretével nálunk is megjelent – a kis és nagy emberek egyaránt lelkesültek a telekszerzés és családi ház eszméjéért. Sőt a királyné is megnézte a szép vidéket, a miről a lapok is megemlékeztek.
– Hallod Fuchs, mondja Englert szobrász a jubilánsnak, adok egy jó tanácsot.
– Halljuk!
– Parczelláztasd a telkedet.
– S aztán?
– Miután a te utczádban nem járt a királyné, meghívhatnád a sahot kiséretével együtt.
– S aztán?
– Aztán mutasd meg neki és kiséretének a gyönyörü kilátást, mely telkedről a fővárosra és környékére nyílik.
– És aztán?
– És aztán ajánld neki megvételre az egyik parczellát.
Az ötleten persze nem Fuchs barátunk mulatott, hanem a többiek.
De Fuchs nem az az ember, a ki vissza ne adja a kölcsönt, csak várta a kedvező alkalmat.
Ez alatt a társaság leült tarokkozni és alsózni. Fuchs és Englert egymás mellé kerültek. Míg az osztás tartott, a társaság egyik tagja elbeszélte azt a mulatságos históriát, a mi – a sah kiséretének egyik tagjával – Nerimán khánnal – történt s melyet másnap a lapok is élénken tárgyaltak.
Ezalatt megkezdődött a liczitálás. Englert mondja: három, utánna Fuchs: kettő. – Englert: tartom. – Fuchs: tarthatod. Skartolás után Englert segítségül hívja a XX-ast s azt mondja: mehet. Erre Fuchs azt mondja: kicsit sáros. (A mi náluk azt jelenti, hogy 8 tarokk.) Az obulusok beszedése után megkontrázza a játékot, lévén nála a Skiz és néhány ütő. A következő erre azt mondja: Hát, hát, hát végig sáros; a mi viszont azt jelenti, hogy Feri bácsinak meg 9 tarokkja van. Végül bemondja a pagát ultimót. Erre felragyog Fuchs barátunk szeme s bemondja a tous les trois-t és a XXI-fogást. A játszma megindul, a 9 tarokkos ütésben marad s elkezdi a dobálást.
Ezalatt megkérdi a kibiczek egyike: Hát a kis Nerimán khán megkerült?
– Igen előkerült; nagy kutatás után megtalálták.
Általános derültség, csak Englert szűköl a XXI-esével. Még egy hívás és esik a polgármester; Fuchs diadalmasan leüti. Englert dúl-fúl dühében, mindent partnerére tol s lármázva magyarázza, hogy melyik színt kellett volna hoznia.
Mire Fuchs barátunk félvállról oda szól neki:
– Ne rí mán khán! – hanem fizess.
Englert szó nélkül fizetett és – ment.

Nagyon sürgős!
Sürgősen kérik tőlem az emlékfüzet számára a megigért sorokat, most az egyszer azonban „én” nem tudok megfelelni a sürgetésnek, cserben hagy a tudományom. Sürgősen kivánom, hogy kedves Fuchs barátunk minden kivánsága sürgősen teljesedjék be és sokáig, nagyon sokáig tudjon nekem sürgős formákat a legsürgősebben kinyomatni.
GONDA JÁNOS

Régebben is megbecsülték, sőt ünnepelték azt a munkást, ki hosszabb időt töltött egy helyen munkában a munkaadó megelégedésére. De ma ez már nem elég. Kell, hogy az illető jó szaktárs is legyen, hogy munkástársai becsülését is bírja. A ki a kettő közötti helyes utat eltalálja, az érdemes csak arra, hogy ünnepeltessék. A mi ünnepeltünk pedig – mint művezető is – eltalálta ezt a helyes utat és követi is, és ezért ünnepeljük ma őtet mindnyájan egyenlő szeretettel, tisztelettel és becsüléssel.
FRIDRICH EDE

Negyven év a nyomdászati pályán: hosszú idő; nem mindenkinek adatik ez a szerencse, és ennek a második felét szorgos munkálkodásban, egymást megértve és tisztelve, egy házban töltöttük.
Ezen idő alatt csak egy esetben, akkor is csak majdnem külömböztünk össze.
1892-ben ugyanis néhány kolera-eset fordult elő Magyarországon, így Budapestet sem kerülte el. Védekező intézkedéseket tettek tehát hatóságok, intézetek, gyárak stb., többek között a Pallas nyomdai részvénytársaság akkori igazgatója is elrendelte, – levén abban az időben a Pallasban sok munka és éjjel is dolgoztunk, – hogy a kik éjjel dolgoznak, teát kapjanak és esetleges gyomorgörcsök konyakkal enyhíttessenek. Doktornak és patyikusnak egy személyben Fuchs Zsigmond főgépmester urat nevezte ki, a ki – minden hizelkedés nélkül legyen mondva – nagyszerűen betöltötte ebbeli tisztét. Hogy meggyőzzem erről e sorok tisztelt olvasóit, tessék meghallgatni az én esetemet.
Éjjel dolgoztunk, sürgős vasuti tarifák voltak munkában, egy része szedendő, másrésze nyomandó, alulirott csekélységem volt a tördelő, tehát felelős a munkáért; leadtam a nyomandó íveket nyomás alá éjjel 10 órakor, ½11-kor rohan fel hozzám egy gép-fiú: tessék lejönni a gépekhez, a Fuchs úr nagyon lármáz, mert el van lőve egy forma.
– Lármáz! Menjek le! El van lőve!
Itt harcz lesz, gondoltam magámban, mert én sem vagyok valami nyugodt természetű, kivált ha akkor kezdenek ki velem, mikor én is úszom és ha hibás is a kilövés, csak félig az én hibám, mert zárás előtt a gépmesternek is meg kell néznie azt.
Ily gondolatokkal indultam le a fiúval a gépterembe; a csigalépcsőhöz érve, egy hatalmas eszmém támadt: hogy egy kis tréfával elveszem az élét Fuchs úr haragjának. Lévén kolerajárvány, gondoltam hát merészet és nagyot: Várhalmy legott gyomorgörcsöt kapott. Mindkét kezemet gyomromra szorítva azt mondtam az előttem ballagó fiúnak: menj előre, mondd a Fuchs úrnak, hogy jövök, de borzasztó görcseim vannak. Igy járultam Fuchs úr elé, mindkét kezem a gyomromon és ő két pohár konyakkal segített a bajon, én pedig a két elcserélt oldalt csak aztán állítottam helyére.
VÁRHALMY GYULA

Nimmer müde streb’ zum schönen Ziele,
Wo Vollendung Dir entgegenblinkt,
Wo dem Jubilär in der reichsten Fülle
Achtung, Ehre und Freundschaft winkt;
Dann geniess’ die Früchte deines Strebens
Durch die schönsten Tage deines Lebens.
***
Ein dreifaches Hoch zum 40-jährigen Jubelfeste.
JOSEF KELLNER

Üdvözlöm és őszinte szívből gratulálom Fuchs urat ezen a szép napon, melyet negyvenéves nyomdászságának évfordulója a munka örömünnepévé avatott. Tizennégy év óta osztályosa vagyok jóindulatú vezetésének, s most, midőn kifejezést adok jókívánságaimnak, csekély adóját rovom le az iránta érzett mély tiszteletemnek.
KOHN SAMU

A jókivánságokhoz, a melyekkel jubileuma alkalmával szaktársai, barátai és tisztelői minden oldalról elárasztják, a magam részéről is teljes szívvel és lélekkel csatlakozom.
SCHÖN LAJOS

Emlékalbumba én sorokat sem a múltról, sem a jövőről nem írok. – Reminiscentiáim hála Istennek nincsenek, jövendő reményeim pedig sajnos, nem mutatóba valók.
Legfeljebb tehát jó kívánságaimnak adhatnék kifejezést, ezeket pedig lenyomni semmiféle gyorssajtóval vagy rotáczióssal nem engedem. – Mit ér a nyomott – (talán nyomorék) kívánság, ha más egyéb nem jut osztályrészül?*
BOROS JÁNOS

Nem mulaszthatom el az adott alkalmat, hogy emlékezetébe ne hozzam bölcs itéleteit, melyekkel számtalanszor „hazaküldött”. Tudvalévő, hogy mi Lexikonisták gyártjuk a legtöbb formát, de tudvalévő az is, hogy ritka e sok közül, a melyik kinyomatása után ép maradna; panaszra menve Önhöz, a legnagyobb udvariassággal kérdi: „Ki volt az, a ki összedobta?” – ?! – „No lássa, honnan tudjam én! De majd utána járok.” S ezzel marad minden a régiben. – Kívánok tehát erőt, egészséget, hogy végre mégis sikerüljön Önnek elcsípnie azt, a ki formáinkat összenyomorítja.
ANDERLE LAJOS

Mégis felemelő érzés az a tudat, hogy nem éltünk hiába, különösen akkor, midőn öntudattal és megelégedettséggel emlékezhetünk vissza arra, hogy ez idő alatt munkálkodásunkkal tisztelőket és barátokat szereztünk magunknak.
Adja Isten, hogy a jubiláns, Fuchs Zsigmond teljes egészsége és szakmája iránti ragaszkodó szeretete, úgy mint eddig, ezután is megmaradjon, tisztelői és barátai örömére, nemkülönben nemes szakmánk nagyobb dicsőségére.
GOLDSTEIN ADOLF

Nagyon sokan vannak, a kiknek negyven esztendő még az életből is elég, és csak kevesen, a kiknek megadatott az, hogy negyvenesztendei munkálkodásuknak ünnepét szeretteik és tisztelőik között – kapcsolatban azoknak jókívánságaival – megülhessék.
Ön a nyomdászat terén elismerést érdemlő munkában töltött el ennyi időt. Ezen idő alatt a nyomdászságnak sok hasznos tagot nevelt, köztük nem egyet, a ki ma már külföldön számottevő képviselője a magyar nyomdászatnak.
Én Önt mint pártatlan és nyiltlelkű embert nagyrabecsülőm és örömmel ragadom meg az alkalmat, hogy az Önt ünneplők közé állva azt kivánjam, miszerint: kedves családjának örömére és a magyar nyomdászatnak méltó büszkeségére, a magyarok Istene még igen sokáig éltesse!
JUHÁSZ LÁSZLÓ

Mi, leendő tagjai a nagy nyomdász-családnak, pályánk kezdetén tisztelettel tekintünk tanítómesterünkre, kinek negyvenéves hosszú nyomdász-pályájából példát merítünk jövendő életünkhöz.
Nekünk könnyű lesz az utunk. Botlás, tévedés kizártabb. Mert midőn kilépünk az élet küzdőterére, vértezve leszünk a szaktudás s a munkaszeretet fegyverével. Megtanuljuk, hogyan kell szeretnünk pályánkat, hogy az ne csak kenyéradó robot, de gyönyört okozó munka is legyen; hogyan szeressük pályatársainkat, hogy velök karöltve haladjunk a boldogulás, a tökéletesbülés felé. Fuchs úr példájából merítünk okulást arra, hogy ne csak önmagunkért éljünk, hanem kiművelve szívünket, eszünket, szent kötelességünknek ismerjük majdan munkálkodni a köz javára. Midőn most ünnepélyes fogadást teszünk, hogy méltó tanítványai fogunk lenni, szívünk hálatelt érzésével kívánjuk, hogy a Gondviselés árassza el minden javával, boldog és hosszú élettel, hogy örömét és megelégedését találja bennünk.
A Pallas-nyomda gépmester-tanonczai:
Vilicsák Ferencz 
Frühwirth Vilmos 
Jinda Alajos
Tausz István

Es gibt Augenblicke, wo einem das Leben plötzlich Eckel wird. Fehlgeschlagene Hoffnungen machen unsere Seele so trübe, wie der Hauch den Spiegel, und alles ist eckelhaft. Aber der Jubilant achtet es nicht mehr, schnell richtet er seine Gedanken auf bessere Hoffnung, schnell wischt er den angehauchten Spiegel wieder ab, und jetzt zeigt dieser ihm die Schöpfung viel deutlicher und schöner als vor vierzig Jahr.
ADOLF ZIMMERMANN

FINALE
Lezárul e lappal az Emlékfüzet, melyet a rendező-bizottság megbizásából Illésy szaktársammal sajtó alá rendeztem.
Fogadják mindazok, kik szivesek voltak kérésünknek megfelelni és beküldött közleményeikkel gazdagították jelen emlékfüzet tartalmát, hálás köszönetünk kifejezését.
Jól eső érzéssel fogja a jubiláns e füzetet forgatni, megelevenedik előtte a tapasztalatokban gazdag mult, melynek visszatükröződő meleg sugaraiban jól esik sütkérezni és megpihenni a negyven évi fárasztó és lázas munka után, a mi jó kenyeres pajtásunknak.
Végig tekintve és olvasva a szebbnél-szebb emléksorokat, feleslegesnek tartom ezek után, hogy jó magam is azok közé álljak, kik hódolnak Fuchs érdemeinek: nincs erre a Finale-nál már semmi szükség.
Negyvenévi nyomdászságának idejéből tizenhat esztendeje ismerem a jubilánst. Úgy hiszem – legalább a magam részéről – elég idő kinálkozott arra, hogy alaposan megismerhessük egymást, különösen az utóbbi években, a mikor minden reggel – üzleti szempontból – késhegyig megyünk mint nyomdászok, de estig rendszerint megbékülünk – mint jó barátok. Nem valami ideális állapot ez, de azért mégis kivánom, hogy – daczára a háboruskodásnak – még sokáig álljon fenn közöttünk a jelenlegi kölcsönös – iszonynak nevezett viszony.
Működését, szakmabeli jártasságát, munkás érdemeit méltatták már mások úgy, a hogy tehetségükhöz mérten jónak tudták és tartották. E helyütt csak amondó vagyok, hogy mégis mondjak valamit a jubilánsról, hogy ha annak idején a közismert és bálványozott Tisza-buktató Barabás Bélának az ő környezetében elégséges volt saját maga jellemzésére annyit mondani, hogy „én vagyok Barabás Béla”, úgy akkor Fuchsnak sem kell a mi körünkben saját maga jellemzésére többet mondania, mint: „én vagyok Fuchs Zsigmond”.
RADNAI MIHÁLY