SZLUHA LÁSZLÓ EMLÉKEZETE 
ÉS A 
ZRÍNYI-KÖNYVTÁR

ÍRTA 
ÉS A MAGYAR TÖRTÉNELMI TÁRSULAT 1880. MÁJUS 7-iki 
VÁLASZTMÁNYI ÜLÉSÉBEN FELOLVASTA
Dr. TOLDY LÁSZLÓ

BUDAPEST, 1880.
RUDNYÁNSZKY A. KÖNYVNYOMDÁJÁBÓL.
Szerző sajátja. Ára 20 kr.
Kapható szerzőnél, Budapest, I. Palota-utcza 6. sz. – 
20 kr. beküldése mellett postán bérmentve küldetik.

Ha oly férfiúnak sírja előtt állunk meg, kinek keresztje vagy fejfája azt tanusítja, hogy az, ki alatta alussza örök álmát, hosszú évtizedeken át járdalt közöttünk, kinek nevét a nemzet, melynek tagja volt, el nem felejti, mert alkotásai, egy hosszú életen át kivívott sikeres küzdelem gyümölcsei fentartják, megőrzik; ki eleget élt, mert sokáig és sokat élt, még ha reméltünk volna tőle ezután is újabb és újabb mesterműveket, a fájdalom mellett, hogy őt elvesztettük, a megnyugvás és lelkesedés érzete tölti be szivünket. Megnyugvás a felett hogy mulandó levén a földi vándorlás, és annak napjai kitűzve, halottunk a Gondviselés kegyelméből hosszú, magára és nemzetére dicső pályát futott meg; lelkesedés pedig létrehozott nagy művei, példája felett, melyből még a késő nemzedék is hasznot vonhat.
De midőn megállunk egy újonan felhantolt sírdomb előtt, melyen a megtört oszlop, vagy a lefelé fordult fáklya azt jelentik, hogy a föld hideg göröngyei oly ember sírja felett domborúlnak, kit a halál hideg szele élte virágában szakasztott le; ki alig lépett még ki az élet küzdterére, megkezdeni és folytatni ama nemes harczot, mely a férfit férfiúvá, nemzete büszkeségévé teszi; ha tudjuk, hogy meg voltak benne mindazon feltételek, melyek által az önválasztott pályán, ha nem is az elsők közé, de mindenesetre tiszteletes polczra tudott volna emelkedni, mert volt benne lelkesedés minden nemes, szeretet az emberiség és különösen az édes hazaföld iránt, vonzalom a tudományhoz és mívelődéshez, s ha mindezt meggondoljuk, és érezzük veszteségünket, mely annál nagyobb, mert nem is tudjuk kellőleg mérlegelni, mit veszténk: ilyenkor a fájdalom egész hatalmával súlyosodik keblünkre.
Egy ily sírdombhoz vezetem el a T. Társaságot, midőn felejthetetlen barátom, Szluha László emlékének szentelek nehány szót.
Szluha László született Szegeden, 1845. ápril. 14-én. Atyja köztiszteletben álló polgár volt. Iskoláit szülővárosában, majd a váczi egyházmegye papnövendékei közé felvétetvén Nagy-Szombatban, a hittudományi tanfolyamot pedig a budapesti központi papneveldében végezte. Itt, mívelt kellemes modora és értelmi fensőbbsége által kitűnvén, társai a „Magyar Egyházirodalmi Iskola” elnökévé választották. 1868-ban pappá szenteltetett és az egykor hatalmas miniszternek, gróf Eszterházy Móricz fiának lőn magyar tanára Bécsben. Idegen szellem lengett ugyan a család körében, de boldogult barátom ambitiója tárgyává tette, hogy az ifjú Eszterházy Miklósba becsepegtesse a hazája és nemzeti nyelve iránti szeretetet. Két év múlva egy másik, lelkes magyar főúr, Pallavicini Alfonz őrgróf hívta magához, és ifjabbik fia nevelését teljesen reá bízta. Tanítványával egészen elvégezte a gymnasiumi tanfolyamot, s ahogy ez ifjú megindult, bízvást remélhető, hogy a hazának hű és derék fia válik belőle. Legjobban tűnteti ki hatását ez ifjúra azon hálás kegyelet, mellyel az a megboldogult iránt viseltetik, és azon, előttem tett nyilatkozata, hogy Szluha Lászlóban nem csupán nevelőjét, hanem szülei után legnagyobb jóltevőjét siratja.
Quem dii odere, paedagogum fecere. Beteljesedett e mondás igazsága az elhunyt életében is, amennyiben, lelkiismeretesen akarván megfelelni nevelői hivatásának, saját művelésén kívül egyébre nem maradt ideje. Pedig volt benne tehetség, volt érzék az irodalom iránt, volt kedv is a munkálkodásra, de a mindennapi munka, melyet el kelle végezni, tiltólag ellenezte, hogy mással is hosszasabban foglalkozzék.
Mi tehát az, ami miatt még is e Társaság kebelében kívánok emléket emelni számára? e Társaságban, melynek ő még csak tagja sem volt?
Ki azt, mit Szluha László az irodalom érdekében tett, világtörténeti szempontból akarná tekinteni, joggal mondhatná, hogy valóban felesleges róla szólanunk, mert amit tőn, az oly eltünő csekélység, mint a fövényszem a tenger partjain. Ámde, T. Hallgatók, mi kis számú nép vagyunk, s aki a mi kultúránk érdekében tesz valamit, legyen az legcsekélyebb, aki leszáll a régi magyarság világába, s onnan felhoz egy tündöklő gyémánt követ, legyen az még oly kicsiny, megérdemli, hogy mi ne feledkezzünk el róla, hogy legalább mi áldólag említsük nevét.
És e tekintetben Szluha László megérdemli, hogy épen e társulat kebelében emlékezzünk meg róla, mert felfedezése a történeté, és pedig a magyar nemzeti irodalom és művelődés történelméé. Mert ő fedezte fel Zrínyi Miklósnak, a költőnek könyvtárát, s ha e felfedezés csak egy vonással egészíti is ki azon képet, melyet régi művelődésünkről bírunk, eleget tett nemzete dicsőítésére.
Zrínyi-könyvtár! s vajjon mit jelent e szó?
Azt jelenti, hogy mint annyi megbecsülhetetlen kincsünk, talán rövid idő múlva ez is egerek és molyok martaléka lett volna, ha ő annak létezéséről nem tudosítja nemzetét.
Legelőször is nekem írt e felfedezéséről; miután pedig legczélszerűbbnek tartottam, hogy annak létezéséről boldog emlékű atyám nyerjen tudomást, felszólítottam őt, adná egyenesen neki tudtára azon fontos adatokat, melyeket talált.
Leghelyesebbnek találom, T. Hallgatók, ha azon levelet, melyben bold. barátom ezt megtevé, az ő szavaival mutatom be; ékesszólóbban, több melegséggel én sem tudnék e felfedezéséről beszélni.
„Nagyságod felettébb megtisztelő sorainak vétele után pár napra sikerült Daun Henrik gróffal, a Zrínyi-könyvtár maradványainak birtokosával, összejöhetnem. Kérelmemet a szóban forgó kéziratnak Nagyságodhoz juttatása végett azonnal előadtam neki, és örömmel tudathatom, miszerint a legnagyobb készséggel megadta beleegyezését. Kiváló örömömül szolgál tehát, hogy szerencsés leheték Nagyságodnak kivánságát ezennel betölthetni, s a kérdéses költői töredéket (fájdalom az!) a legilletékesebb kezekbe letehetni.
Ezekután meg fogja engedni Nagyságod, hogy magáról a könyvtárról, annak egyes kincseit később szándékozván részletesen ismertetni, pár szóval megemlékezzem.
Az 1873-diki év nyarán történt, hogy nagyobb társaságban átrándultam a regényes fekvésű Vöttau várkastélyba, ennek gyönyörű kertjét és gazdag fegyvergyűjteményét megtekintendő. A sok látnivaló között megnéztük a könyvtárt is, és míg társaim a régi aczélmetszeteket szemlélgették, én egyik félreeső szekrényhez mentem, melynek szúette, foszlányos tartalma kiváló figyelmemet ébresztette fel. Egy hosszúkás 8-adrét könyvet, mivel palimpsestusba burkolt kötése miatt meg akartam közelebbről tekinteni, kivettem a sorból, s miután a palimsestus-burkolat maga semmi érdekeset sem láttatott, felnyitottam, és erre öröm, vagy meglepetésből-e? nem tudom, de mindenesetre nagyot kiálthattam, mert társaim valami bajomat gyanítván, ijedten hozzám szaladtak. Megnyugtatásukra kijelentém, hogy csak ennek az öreg könyvnek örűltem meg, mire mosolyogva ott hagytak.
De Nagyságod érteni fogja felindulásomat; mert a felütött könyv első lapján ezt olvastam: „Catalogus omnium Librorum Bibliotecae Chaktorniensis Excellmi Atq; Illmi Dni Comitis Nicolai A Zrinio Bani. Anno Domini 1662. Die 10. Octobris.” Ha hazánkban akadok ilyesmire: meg leszek lepetve; itt morva földön, szlávok között, csodálkozásom kétszeres volt. A grófhoz fordultam felvilágosításért, kitől ez alkalommal csak annyit tudtam meg, hogy „valamelyik Zrínyinek özvegyével kerültek ide a könyvek Csáktornyáról; időközben nagyon sok elveszhetett, csak az a kevés van, amit abban a szekrényben láthatok.” Mennyire szerettem volna „abban a szekrényben” kutatni, de nem levén magam ura, a többiek akaratához képest hazafelé kellett indulnom. Kérésemre azonban a gróf megigérte, hogy a katalogust közelebbi megtekintés végett el fogja nekem küldeni. Nehány hét múlva elhozta személyesen és ekkor alkalmam volt azt közelebbről megtekinteni. Hosszúdad keskeny könyv, vastagsága jó két ujjnyi; de nincs egészen tele írva. A könyvek tizenegy osztályba sorolvák; az egyes szakaszok czímei: A) Historici Antiqui, Romani et Alij. B) Historici omnis generis et Nationis mixtim. C) Historici Pannoniae et orientalium. D) Politici. E) Militares. F) Geographi et Cosmographi. Gr) Poëtae Latini. H) Poëtae Itali. I) Scholastici. K) Domesticae Oeconomiae. L) Miscellanei. A szakaszok e czímei mutatják, hogy viszonyítva az akkori időkhöz, mily gazdag tartalmú lehetett a Zrínyiek könyvtára; de bizonyítja ezt maga a katalogus is, melyben a latin és görög classicusok (némelye több példányban), egyházatyák, latin, franczia, olasz és német nyelven írt történeti munkák fel vannak jegyezve. Kiváltkép gazdag az olasz szépirodalom, és amit szintén nem hagyhatok említés nélkül: nagyon sok művet találtam a törökökre vonatkozólag. A „Militares” alatt leginkább német és franczia könyvek vannak. Az egész katalógusban csupán egy horvát műre bukkantam; de a nyelvet nem tudván, a rossz írás miatt lehetetlen vala kibetűznöm a cimét. Bennünket magyarokat közelebbről érdeklő latin nyelvezetű munkák a következők:
Rerum Hungaricarum Scriptores varii Historici, Geographici, ex veteribus plerique, sed jam fugientibus editionibus revocati: Francofurti. 1600. Apud haeredes And. Wechelli.
Francisci Forgách de Gymes, de statu Reip: Hungaricae. (Írott.)
Historia Rerum gestarum inter Ferdinandum et Joannem Ungariae Regem. Libellus novus, parvus in membrana.
Dispositio historico-politica de Regno Hungariae. Autore Martino Schödel. Liber mediocris in mebr. scriptus.
Fasciculus senstentiarum ex scriptis diversorum Authorum magnorum in otio afflictionum collectus. A Comite Adamo Forgách de Gymes. Libell. parv. novus.
Victoria Sarkanzigethana Georgio Comiti Zrinio et alijs quibusdam Regni Proceribus decantata a Friderico Latomo Fr. libell. tenuis in 4-o.
Magyar művek:
Rövid Magiar cronica. (Pethő Gergely.)
Magyar Mars. (Liszti.)
Adriai Tengernek Syrenaia. Groff Zrini Miklós. (Nem más, mint Zrínyinek verses kézi könyve. Ismeretlen nincs benne; mert az „Újabb Nemzeti Könyvtár” 1852-ben valamennyit hozta. Különben jövőre bővebben szándékozom írni róla.)
Giarmati Balassa Bálint Faitalan éneki. Manuscriptus libellus.
Igen szép historia. Sigmund Chaszárnak ideiben leth dolog. Prima pars.
Az néhai Tekintetes és Nágos Vitéz Vrnak Giarmati Balasi Balintnak és nemzetes Rimai Jánosnak Istenes éneki. Parvus libellus.
Az köz étkeknek főzeseről való rövid iegzés. Lib. manu scriptus.
Lehet, hogy az itt felsoroltakon kívül tartalmaz a katalogus más érdekesebb műveket is; mert figyelmemet, mint gyenge műkedvelőét, könnyen elkerülhették az igaz gyöngyök; míg másrészt elég időm nem vala annak tüzetesebb átnézésére. Daun gróf ugyanis rövid idő mulva visszakérte tőlem a katalogust; de kérésemre késznek nyilatkozott az általam feljegyzett magyar műveket megtekintésül átküldeni. Nemsokára küldött is egy csomag könyvet; azonban nagy sajnálattal kellett olvasnom a grófnak mellékelt levelében, hogy Balassa Bálint „Faitalan” és „Istenes éneki”, az „Igen szép história” „sind abhanden gekommen.” Csak az szolgált némi vigaszul, hogy „Az köz étkeknek főzeseről való iegzés”-ben valószinűleg mindeddig ismeretlen magyar szakácskönyvet fedeztem fel, mely a XVII század elejéről mindenesetre figyelemre méltó jelenség. Ezen ismeretlen szerzőtől való művet, mely „A kapoztas huson kezdi el úgy mint Magyar es Horvat Orszagh cimeren,” azonnal elkezdtem lemásolni; tartózkodási helyemnek Bécsbe történt áttételével megszakadt ugyan munkám, de bírom a gróf igéretét, miszerint a szakácskönyvet egész lemásolás végett használatomra fogja bocsátani, s ezt, mihelyest készen leszek, első kötelességemül tartom Nagyságodnak tiszteletteljesen beküldeni.
„Az idei év nyarán egymagam átrándultam Vöttauba, hol feledhetetlen kedves napot töltöttem a könyvtárban. Ez alkalommal akadtam a katalogusba be nem vezetett könyvek között azon versezetre, melyet ezennel átküldeni szerencsés vagyok.
„Hogy a versezetnek ki a szerzője? azt Nagyságod fogja legjobban megitélni; ami azonban a másolást, illetőleg leirást illeti, ez ugyanazon személytől (valószinűleg Zrínyi íródeákja) származik, ki az „Adriai Tenger Syrenaiá”-t s a többi kéziratokat, mint azt a legszigorúbb összehasonlítás után mondhatom, leírta. Ha tehát a kérdéses költemény nem is Zrínyi műve, de az ő számára iratott, azt a legnagyobb valószinűséggel állíthatom. A sorok között előforduló javításokat, noha sokkal élénkebb, épebb tintával vannak írva, sem szükséges Zrínyi koránál későbbieknek tartanom, mert az „Adriai Tenger Syrenaia” is telve van javításokkal, melyek oly épek, hogy tegnapiaknak tarthatná az ember, pedig kétség kívül Zrínyi kezétől származnak, mint pl. az Orfeus siralma kezdetén a következő megjegyzés; „Istud opus sine studio feci, nec dignum apparet.” Egyáltalán Zrínyi kezétől nagyon sok aprólékos jegyzetet, javítgatást találtam nemcsak a kéziratokban, hanem az általa e szerint szorgalmasan olvasott könyvekben is.
„Mint már említém, akadtam az idén olyan művekre is, melyek a katalogusból hiányoznak. Nagyobb része ezeknek olasz és franczia; magyar, vagy csak magyar szerzőktől valók a következők:
Pázmány Péter Kalauza és Prédikatziói.
Szivek kincse. Avagy Krisztus Urunk szenvedésin és Halálán fohászkodó könyvecske, mellyett szerzett Jezsuiták szerzetiben lévő Ágoston Péter. N. Szombat. Gurub Ferenc Novai Püspök ő Nága költségeivel. Ao 1671.
Az ó és uj Thestamentum-beli Helyeknek, melyekből Az Háromságról való tudomant szokták állatni, magyarázattyok. Enyedi Gyeorgy, Erdély Országában Az egy Atya Isten, és az ő sz. Fia, az Jézus Christus felől, Sz. Lélek által kiadatott tudománban eggyező Ecclesiáknak Püspöke által Deák nyelven iratott, es annak utána Torozkai Mátétól ugyan azon Ecclesiáknak Püspökétől magyar nyelvre fordittatott. Colosvarban 1619. Nyomtattatott Makai Nyiroe János által.
Florus Hungaricus sive Rerum Hungaricarum Ab ipso exordio ad Ignatium Leopoldum deductarum Compendium. Auctore Johanne Nadanyi de Keres-Nadany. Amsterdam Waesberg, 1663.
Az sacramentomokról in genere kiváltkeppen az Vr Vachorairól való koeniuechke melben kerdezkedeseknek es feleleteknek formaiban, az keresztyeni toekelletes es igaz vallás, az Vr Christusnak teste etelenek es vere italanak igaz ertelmeroel be foglaltatik: es minden rendbeli teuelgesek ellen, szent irásnak igaz magyarázattal valo heleivel megh eroesittetik. Pathai István, Papai Praedikator által 1593.
Gilead Balsamuma. Gyerő Monostori Kemeny János írta, Tatár országi Rabságában. Saros Patak. Rosnyai János. 1659.
Emmanuelis Alvari e S. J. De Institutione Grammatica. Tirnaviae, Typis Academicis, excudebat Melchior Venceslaus Schneckenhaus, 1659. 
Articuli Diaetales 1655. Vectigal Regium Reformatum 1656. III Ferdinand által sajátkezűleg hitelesített példányok, pro spectabili ac Magnifico Comite Nicolao a Zrinio, Regnorum Dalm., Crat. et Slavoniae Bano, Comitatuum Zalat, et Simigh. Supremo Comite etc. Végül:
Disputatio Juridica, seu Assertiones de Tutela et Cura. Universam pupillorum et minorum, Tutorum atque Curatorum materiam Dogmatis moralibus, Ethicis, Historicis, Politicis, atque sententijs, Jureque Austriaco illustratum continentes. Sub Auspiciis Augustissimi et Invictissimi Romanorum Imperatoris Leopoldi I. Auctoritate et consensu Praenobilium, Strenuorum, Magnificorum, Clarissimorum, atque Consultissimorum Virorum, Magnifici Domini Rectoris, Spectabilis Domini Decani, DD. Seniorum Sac. Caes. Majest. Consiliariorum etc. atque totius Amplissimi S. C. Collegij in Antiquissima ac Celeberrima Universitate Viennensi Praeside Praenobili Magnifico Clarissimo, ac Consultissimo Viro D. Georgio Wohiniz, U. J. Doct. Aulae et Judiciorum Advocato Viennae, Codicis Professore Ordinario Episcopalisque Consistorij Consiliario. Ventilationi propositae ab Illistrissimo Domin Adamo Comite a Zrinio J. U. A. Anno 1679. Mense Martio die 24 horis pomeridianis in consveto T. C. Auditorio.
Hogy a „Szivek Kincsét,” s a Nadányi művét kivéve, a többiek Zrínyi Miklósnak szerzeményei voltak, onnan vélem, mert ezekre – belül az első lapon – szintúgy oda van ragasztva Zrínyi arczképe, mint a katalogusban foglaltakra. Daun Henrik gróf egy ilyen képet, mely Enyedi György Püspök művét ékesíté, számomra kimetszett és én szerfelett kitüntetve fogom magamat érezni, ha Nagyságod azt tőlem, mint a nagy költő könyvtárának némi ereklyéjét, kegyesen fogadni méltóztatik. Mindannak daczára, hogy vöttaui kirándulásomat nem mondhattam eredménytelennek; mégis bántott, nagyon bántott az, hogy Balassa Bálint Faitalan Énekit a legszorgosabb kutatás után sem voltam képes felfedezni. Daun gr. biztosított, hogy elveszett, mert úgymond – a könyvtárt, mely előtte a legnedvesebb helyen hevert egy rakáson, ő sajátkezűleg rendezte el, s minden könyv kezén ment keresztül, de Balassáét soha sem látta. Nagy kár az is, hogy családi okmányok, levelek stb. épen nincsenek; a kormány két ízben is, (Péter összeesküvésekor és Ádám halálakor) elkonfiscált mindent, amint erről Daun Miksa grófnak, a mostani birtokos nagyatyjának, Mária Theréziához intézett folyamodásából meggyőződtem. Nevezett Daun Miksa ugyanis, mint a Zrínyi javak örököse – legalább ő magát annak tekintette – pört indított a fiskus ellen, vissza akarván téríttetni azon 93,495 frtnyi összeget, melyet a Zrínyi család „Regie Majestati” kölcsönkép adott, Karlstadt várának felépítésekor. Igényeinek támogatására családfával iparkodott kimutatni követelésének jogosságát. Miután e kimutatás egyszersmind azt is láthatóvá teszi: mely úton került a könyvtár a mostani kezekbe, érdekesnek tartom abból közölni e részletet:
Georgius a Zrinio	
Nicolaus Banus Croatiae Petrus a Zrinio.
|
|
Adamus a Zrinio, qui „Conthoralem suam in Haeredem universalem creaverat.” Decessit in ao 1691 in praelio contra Turcas ad Salankament.
Eiusdem conthoralis fuerat Maria Catharina nata Comitissia a Lamberg, quae vidua facta, nupserat
Maximiliano Ernesto Comiti a Wlassin, ex quo matrimonio subsequae filiae procreatae sunt:	Hic ao 1688. ob commissam notam Infidelitatis Capite plexus ejusq. Linea totaliter extincta est.	
Leopoldina a Wlassin, nupta comiti C. Henrico a Daun
|
|
Maximilianus Comes a Daun	Maria Johanna a Massino quae primum nupserat Comiti a Kaunitz, tandem C. a Cavriani, ast sine prolibus decessit	
„És ezen, említett Miksa a mostani birtokos gr. Daun Henriknek nagyatyja, kire Vöttau, és a többi Wlassin-féle javak szállottak. Zrínyi Ádám özvegye hozta tehát magával uj férjéhez, Daun Henrikhez Vöttauba a könyvtárt, s más csekélységet, amire a fiskus nem tartotta méltónak kezét rátenni.”
Nem bírom azon válasznak teljes szövegét, melyet édes atyám írt vala Szluha Lászlónak, a fő dolog azonban, t. i. a Zrínyi-könyvtárra vonatkozó rész, megvan levelezései között, ahonnan kiirtam az idevágó sorokat: „De nem tagadhatom – így ír neki atyám – még érdekesbnek találtam a Zrínyi-könyvtára lajstromának fenmaradását, valamint az ebből kegyed által tett kivonatát. Ki az egész katalogust áttanulmányozhatja, képet formálhat magának Zrínyi tudományos eszközei terjedelméről és mivoltáról. Az ismeretesek mellett – milyek Bongars Scriptoresei, Zermegh Históriája a Ferdinánd és János királyok dolgairól, a Tinódi-féle Zsigmond-krónika, Liszti Magyar Marsa, stb., melyekben ha beirások s jegyzések vannak, azok kétségtelenűl nagy figyelmet érdemelnek; vannak, melyek figyelmemet nagy mértékben megkapták. Ilyek Forgách, de Statu Reipublicae Hungaricae, ha ugyan a czím helyes, és nem a Horváth és az akadémia által kiadott históriája ez, más, mindenesetre helytelen czímmel ellátva, de ekkor is, miután kiadott Forgáchunk hemzseg a sok hibától, méltó volna vele ezt összevethetni; mint ugyanez okból a Syrenát is; nagyon becses míveltségtörténeti és nyelvi tekintetben a szakácskönyv is, mely Bethlen Gáboré után a legrégibb, nehány évtizeddel a csíki (1690-iki) szakácskönyvnél, mely három együtt kiadva a fentebbi tekintetben nevezetes adalék. De oly formán jártam én is, mint kegyed, a Zrínyi katalogusát pillantva meg, midőn Balassa „Fajtalan énekei”, s a Balassa-Rimay kiadása czímeire bukkantam, s annál nagyobb volt fájdalmam, azt olvasva, hogy azok elvesztek. Ugyanis az utóbbi, miután a katalogus 1662-ben készült, kétségtelenül az első négy, elveszett kiadások egyikének példánya volt, mit több tekintetben végtelenűl sajnálok. De mit mondjak Balassa fajtalan versei elveszése miatt? T. i. augusztusban a Történelmi Társulat kirándulása alkalmával, a radványi kastély könyvtárában fedeztünk fel egy Balassa-codexet, mely Balassának nem ugyan fajtalan, hanem szerelmes énekeit tartalmazza. A társulat engem bízott meg ezen eddig ismeretlen költemények kiadásával. S ím, most még egy más kézirat merül fel! mintha a Providentia dolgozott volna – de az öröm rövid volt.”
Bold. barátom nálam levő kéziratai között több igen érdekes feljegyzést találok, részint a könyvtár állapotáról, terjedelméről, igy pl. többi közt emliti, hogy a catalogusban feljegyzett könyvek összege 409; ebből latin 237, olasz 134, német 12, spanyol 1, magyar 9, horvát 1, francia 5. – Továbbá egy sereg jegyzést, t. i. olyanokat, miket Zrinyi sajátkezüleg írt könyveibe azok olvasása közben; nehány okmány másolatát, igy az alább említendő szegődését, stb., valamint egyes, a könyvekbe beirt jegyzéseket, milyenek majd minden régi könyvben fordulnak elő.
Azon versezet, melyről Szluha László megemlékszik, Zrinyi Névtelenének, mint bold. atyám nevezé, Charikliája, ezt ő le is másolta, és úgy hiszem, az Akadémia kézirattárában meglesz.
Íme, T. Társaság! nagyjából mindaz, amit a Zrínyi fenmaradt könyvtáráról eddig tudunk. Úgy hiszem, a felolvasott levélrészletek azon meggyőződést érlelhetik meg bennünk, hogy e felfedezés annyit mindenesetre megérdemel, hogy azt közelebbről megvizsgáljuk. Bizonyítják ezt bold. atyám szavai is, ki egy levelében így szól:
„Kedves Tisztelendő Úr! Kegyednek nagy az érdeme ez ügyben, s én egy előadást tervezek az Akadémia számára, melyben ez érdemet egész nagyságában méltatni kivánom.”
Másutt pedig: „A gastronomicus emlék körüli fáradságért pedig csak kárpótlást sem nyujthatok, mert ezt kegyed önmaga végezte. – De ha élek, fel lesznek mindezek használva irodalmunk érdekében, s hálámat a nemzet előtt fogom kifejezni, valamint a gróf, úgy kegyed irányában is.”
Édes atyám, kinek jellemében a legkidomborodóbb vonások egyike azon lelkesültség volt, mellyel viseltetett minden iránt, ami nemzetünk dicsőségét illette, s melynek következtében talán néha egyes merész állításokat is tett, de mi azért érdeméből még sem von le semmit, ugyan e lelkesedéssel határozta el magát, hogy a Zrínyi-könyvtár maradványait lapról-lapra átvizsgálja. Boldogult barátom közvetítése folytán megtudta, miszerint Daun Henrik a legnagyobb szivességgel várja őt, sőt a Daun és Pallavicini házban mindenféle terveket szőttek, miképen fogják őt méltón fogadhatni. Az említett levelezés 1874 végső hónapjaiban folyt, és ez év telén el is határoztatott, hogy atyám 1876 húsvétkor meglátogatja a vöttaui kastélyt. Azonban egy meghülés nem engedé a szándékolt utat megtennie, szeptemberre halasztatott tehát, de ismét abba maradt, mert ideges lábfájdalmai, melyek miatt a császárfürdőt volt kénytelen használni, és mind a M. Orvosok és Természetvizsgálók mind a Történelmi Társulat ez évi vidéki gyűlésein való részvételről is le kellett mondani, meghiúsíták, mint ő írja „legkedvesebb”, t. i. vöttaui kirándulását. „Kiszakadva családomból – írja ő – itt Császárfürdőben kell laknom, hogy naponként e nyomorult testet, – mely különben nem érezné a kor súlyát – pároljam, s annyi nemes időt áldozzak fel, hogy ha ugyan czélra vezet, visszanyerjem épségemet, nemcsak, hanem lelkem rugékonyságát is, mely annyi szenvedések – t. i. fájdalmak, s mi még több, időveszteségek között – érezhetőleg csökken.”
Fájdalom, bár nem az említett idegbaj, de egy hirtelen történt veszedelmes meghülés, nehány rövid óra alatt kioltá a legnemesebb éltek egyikét, és meghiúsult nemcsak a Zrínyi-könyvtár kiaknázása, de annyi szép más terve is.
Boldogult atyám halála után felszólítám barátomat, hogy most már ő vegye kezébe ez ügyet, és iparkodjék a nemzetet megismertetni Zrínyi még fenmaradt szellemi hagyatékával.
Büszkén vallhatom meg, hogy az én buzdításaimra határozta el magát Szluha László arra, hogy ezentúl, csökkenvén nevelői gondjai, az irodalomnak fog élni. Ismerve kegyeletes szeretetét atyám iránt, mely különösen az 1874 és 1875-iki levelezések által mindinkább fokozódott, egy tollat küldöttem neki atyám halála után ennek iróasztaláról. A válasz, melyet levelemre küldött, fenkölt lelkületéről tesz tanuságot. „Nem is képzelheted Barátom, – írja ő 1876 január 23-iki levelében – milyen büszkévé, levertségem daczára, úgyszólván boldoggá tesz ennek az ereklyének bírása..... Az a toll, Barátom! nem lesz holt tárgy nálam, hanem emlékeztető jel: „írj te is, ahogy tehetségedben áll, csak írj és munkálkodjál!” Jól van – íme a szerencsés véletlen, mely engem atyáddal ismeretségbe és írótollának bírtokába juttatott, maga nyujtja az első anyagot, melyet feldolgoznom kellene. Értem a Zrínyi könyvtárának emlékezetét.
Ekkoráig még nincs emberünk, ki boldogult atyádnak írói örökségét átvenné, nincs tehát, kivel közölhetném Vöttau Sais-titkait. Azt pedig vétek lenne el követni hogy a napfényre jutott kincsek ujólag eltemettessenek. Nem marad más hátra, minthogy magam nekiálljak a dolognak, és a közönséggel tudassam, hogy Zrínyi Miklós könyvtára nem pusztult még el egészen, megvan az még, hol, és milyen állapotban.”
Én megírtam neki, miként fogjon a munkához, s ő azt meg is tevé, minő lelkesedéssel, az kitünik azon soraiból, melyeket egyik levelében, még atyám halála előtt, hozzám intéz: „Mintha csak a magyarok Istene mosolygott volna rám, oly gyönyörű napom volt mindig, valahányszor Vöttauba mentem át „az egérrágta papirok között kutatni.” Boldog voltam, mert a csehek közt ilyenkor éreztem magamat igazán magyarnak. Gondolhatod, mily élvezetes órákat töltöttem a poros könyvek között; de haszon csak akkor lesz ebből, ha atyád maga eljő, és szakavatott kezeivel fogja lapozni az avult köteteket.” Azonban, mintha a végzet üldözése volna, e nemes kebelnek is szenvedés, fájdalom jutott osztályrészül, mely megfosztá őt a kitűzött szándék keresztülvitelének lehetőségétől.
Igen sokat bízván egészséges, ép testalkatában és erejében, nem kímélte magát. Már 1875-ben kezdett betegeskedni, eleinte gyomorbajjal, utóbb torkában egy ér megpattanván, ennek következményeiben Bécs legelőkelőbb orvosai ápolták, de úgy látszik a tudomány egy problema előtt állott, melyet nem tudott megfejteni. 1875-től 1879-ig tartott szenvedése, némi rövid nyugvásokkal, de ez utóbbi év tavaszán ismét ágyba dönté a betegség. Ujra felüdült, és utolsó, május második felében kelt levelében, felszólításomra megigérte, hogy az általam akkor megindítani szándékolt „Egyházszónoklati Lapokba” egy tanulmányt fog küldeni, fel is kért néhány, ehhez szükséges segédkönyv elküldésére, mit meg is tettem. Nehány nappal utóbb, jún. 2-án újra írtam neki, tudakozódván hogyléte felől, s amely pillanatban e levelemet a postára tevém, kézbesíttetett egy gyászlap lakásomon, mely jelenté, hogy május 31-ének éjjelén kiszenvedett.
Íme, T. Társaság, egy rövid zajtalan életnek lefolyása; de oly életé, melynek bár hatásai a nagy közönségre nem valának is, mint a nap, melyet fenlétében az ég borús felhői eltakartak szemeink elől, lemente után szétoszolván a fellegek, küldi áldó sugarainak fényét és melegét az elhagyott földre, visszaküld hozzánk egy ily fénysugarat, mely felmelegíti szíveinket.
Szluha László meghalt, és ha nem tett is egyebet, minthogy két főúri sarjadéknak szivébe beoltá a haza iránti szeretetet, már ez által is megérdemelné, hogy el ne feledkezzünk róla; azonban többet is tett, tudtára adta a nemzetnek egy oly kincs létezését, melyről századokon át csak a rajtok rágódó egereknek és a papir egyéb ellenségeinek volt tudomásuk.
Szerettem volna boldogult barátomnak az által emelni emléket, hogy magam tevén a nevezett könyvtárt vizsgálódás tárgyává, azt bemutassam hazámnak nemzetemnek. De nagy mérvű elfoglaltatásom ezt nem engedi, daczára annak, hogy Társulatunk igen t. titkára szíves volt támogatását minden tekintetben megigérni; s így kénytelen vagyok beérni azzal, hogy a T. Társaságot kérjem fel, miszerint bízzon meg valakit e kincsek megvizsgálásával. E tekintetben a nálam levő jegyzeteket, és egyéb útbaigazításokat a legnagyobb készséggel fogom megadni. Tájékoztatásul mondhatok különben annyit, hogy, ha a T. Társulat esetleg kiküldene valakit a vöttaui kincsek megvizsgálására, ott a legszívesebb fogadtatásra találna. A házigazda szivessége és figyelme jeléül csak azon vonást akarom felemlíteni, hogy szivességből ő maga másolta le azon egyetlen családi okmányt, mely a Zrínyiek részéről Vöttauban van, bold. barátom számára. Ez okmány is igen érdekes, családi szerződés, mely 1656-ban Zrínyi Péter és fia János, úgy leányai: Ilona és Judit között egyrészről; Wittnyédi István, mint Zrínyi Miklós és leánya Mária Terézia meghatalmazottja között másrészről, Kraloviczán köttetett.
Vöttauban azonban nem csupán az említett Zrínyi-könyvtár érdemes a megvizsgálásra, hanem gr. Daunnak régi fegyvergyűjteménye is, melyben igen sok magyar fegyver van. Bátorkodom erre ismét azok figyelmét felhívni, kik a magyar hadtörténelemmel foglalkoznak.
Úgy hiszem T. Társaság, a hallottak után jogosaknak fogják találva azon fájó érzelmeket, melyekkel előadásomat kezdem. Önök is fájlalni fogják oly korai elhunytát azon férfiúnak, kiről szólottam. Kevesen vagyunk, és így szükségünk van a legparányabb erőre is, mely csak egy követ képes feltenni mívelődésünk épületére.
Szluha László képes lett volna erre. Tehetségei, fenkölt gondolkozásmódja, nemzetének, hazájának lángoló szeretete, tiszta nemes szíve, képesítették erre!
De most ennek is vége! egy még alig felnyílt virág tört le az ő halálával. – Gyászolja is őt mindenki aki ismerte, a család, melynek öröme és büszkesége, az egyházmegye, melynek dísze, a haza, melynek hű fia volt.
Tegyünk koszorút sírjára! sirassuk meg, de ne feledkezzünk meg a holtak mellett szellemi hagyatékukról. Szluha László szellemi hagyatéka a Zrínyi-könyvtár felfedezése; ismertessük meg vele nemzetünket, s akkor az ő nevét is, amint megérdemli, kiragadjuk a feledés örvényéből.