A TEMESVÁRI KÖNYVNYOMDÁSZOK 
60 ÉVES TÖRTÉNETE
1851–1911

IRTA 
GABRIEL JÓZSEF
FORDITOTTA 
BAUER ADOLF

KIADJA A TEMESVÁRI KÖNYVNYOMDÁSZOK 
ÉS BETÜÖNTŐK SEGÉLYZŐ-EGYESÜLETE
ENGEL JENŐ KÖNYVNYOMDÁJA
TEMESVÁR-BELVÁROS

„A legkisebb munkásegyesület alapitása    
is nagyobb jelentőséggel fog birni a jövő   
kulturtörténészeire, mint a sadowai csata”.
Jakoby.

Ezen csekély jelentőségü, de tartalomteljes szavakkal jellemezte Jakoby János, a jeles porosz politikus a munkásszervezetek nagy fontosságát. Midőn Jakoby ezen, a tanult és tanulatlan kishitüek által kigunyolt és tulhajtottnak deklarált szavait leszögezte, akkor a munkásegyesületek még csak kezdetleges stádiumban voltak.
A munkások későbbi nagy és céltudatos szervezeteihez, amelyek a világ bámulatát keltették föl, e kezdet csak igen szerény keretekben fejlődött mindtovább. De amit jósolt Jakoby, ez a tiszta politikai jellem, ez az éles megfigyelője az európai áramlatoknak, az mihamarább valóra vált! A munkások által alkotott szervezetek ma már oly hatalommá fejlődtek, amellyel a társadalomnak is számolnia kell és amelyek az egész vonalon uralják a közélet terrénumait.
Ha a népek kulturéletének hivatásos történetirója vizsgálni fogja az okokat, melyek korunk hatalmas szellemi mozgalmát előidézték, ugy vizsgálódásainak, mint kutatásainak végeredménye lesz, hogy a népek szellemi közössége, a szabadságra és függetlenségre való törekvése tette hatalmassá és együttérzésüvé a minden ország népeit és munkásait.
De azt kérdezhetjük magunktól: Mi idézte elő ezen szellemi kapcsolatot? Mi idézte elő a szolidáris érzületet, az egymást segitő gondolatot?
Ezen kérdésekre azzal felelhetünk: A századokon át minden támasz nélkül állott, magára utalt, elhagyatott munkástársak szenvedései egyes munkástársak egyetértő, szolidáris érzületüktől hevitve, kik szoros szövetséget kötöttek egymással, hogy közös erővel, szivük lángoló szeretetével munkálkodjanak a munkálkodó nép tömörítése, egyesitése, gyámolitása céljából és ezen tetterős, nemes munkálkodásukból teremtődött meg a minden ország népeit átfogó evangélium hármas jelszava: »egyenlőség, testvériség és érdekközösség!« Ezen evangélium hármas jelszava mély gyökeret vert mindenütt, hol a munkásság önmagára volt utalva. És a minden országban elhintett szolidáris érzésből ma már hatalmas, félelmetes, imponáló sudár nőtt; hatalmas lombbá növekedett, hol az elhagyatott, segélyre, gyámolitásra szoruló, rokkant munkatársaink, azok özvegyei, árvái az élet küzdelmeiben enyhülést, vigasztalást, reményt találhatnak és hálatelt érzettel, szivük meleg szeretetével áldoznak mindazon munkástársaknak, kik sok áldozattal, nemes ügyszeretettel alkották meg a mi küzdelmekkel telt sorsunkban közös, gondozó, gyámolító anyánkat: Segélyző egyesületünket!
Igy vált valóra az elhintett nemes eszme és igy lőn minden munkástársunknak áldásává, jólétévé egyesületünk s nehéz küzdelmeink, a mindennapi kenyérért való ádáz harcaink közepette is fölemelt fővel és büszke arccal tekintünk hatvan év multával is egyesületünkre, ama erős bizodalommal, hogy önalkotta egyesületünk a jövőben még intenzivebben fejthesse ki a szükséget szenvedő munkástársaink érdekében áldásos tevékenységét!
És most, midőn a száraz krónikásnak adnám át a tollat, kell, hogy hálatelt érzettel gondoljunk és lelkünkben kegyelettel adózzunk mindazon nemes, önzetlen jellemü szaktársaink emlékének, kik hatvan évvel ezelőtt a temesvári nyomdászegyesületet megalapították; továbbá mindazoknak, kik önzetlen, célirányos vezetésükkel, kitartó munkálkodásukkal hatalmássá, áldásthozóvá tették segélyző egyesületünket az ország öntudatos nyomdai munkássága javára!
Jakoby János, ez éleslátásu politikus jóslatszerü kijelentése tehát fényesen bevált! Igen, bevált! Mert a legkisebb munkásegyesület alapitása is sokkal mélyrehatóbb kulturális ténykedés, mint bármely időnek világrengető népháboruja!
–––
A könyvnyomdászok mihamarabb tudatára ébredtek ama eszmének, hogy érdekeiket csak ugy védhetik meg hathatósan, ha egyesülnek és az összes más szakmabeli munkások között a könyvnyomdászok voltak az elsők, akik egyesületet alakitottak. Németországban és Svájcban már a 17-ik század kezdetén oly mozgalommal találkozunk, amely nyomdászegyesületi pénztár alapitásával foglalkozik.
Mint a legrégibb szabad könyvnyomdász pénztár a baseli segélyző pénztár-társaság ismeretes. Utána sorrendben a drezdai és halle-i könyvnyomdászok segélyző pénztára következnek. Előbbi 1768-ban, János napján, utóbbi 1770-ben lett alapitva. Ausztriában 1842-ben találkozunk az első kisérlettel, amely a könyvnyomdászok beteg és halálozási pénztár alapitását tervezi, még pedig Linzben, ahol a főnökök a segédekkel egyetemben segélyző egyesületet alapitanak. Ezután következik az innsbrucki (1826) és csak 1842-ben a bécsi könyvnyomdászok egyesülete. A bécsi könyvnyomdászok egyesületük alapszabályait a következő cim alatt nyujtották be jóváhagyás végett: Megbetegedett Könyvnyomdászok és Betüöntők Segélyző Egyesülete. Jóváhagyva 1843-ban lett.
Magyarországon a budai egyetemi nyomda volt az, mely 1837-ben egyesületet alapitott, amely a beteg és temetési segélyezést tüzte ki feladatául. A budai egyesület adta meg az iniciativát 1848-ban a Pesti Utas Beteg és Temetési Segélyző Egyesület-hez, mely azonban az ötvenes években a kormánytól feloszlattatott. Csak 1861-ben, a mérsékelt alkotmányosság helyreálltával indult meg Budapesten ujból a mozgalom egy egyesületnek az alapitására és akkor lett az alapkő letéve a jelenlegi országos könyvnyomdászok és betűöntők segélyző egyesületéhez. Müködését azonban csak 1862-ben, az alapszabályok jóváhagyása után, kezdhette meg.
Az első magyar könyvnyomdász-egylet, mely minden megszakitás nélkül a mai napig – habár különböző formában – müködött, Brassóban 1846 május 1-én lett Nagel Ágost lipcsei születésü szaktárs és vele egyetemben még nyolc szaktárs által alapitva. Az egyesület cime ez volt: Beteg és Halálozási Pénztár a Gött János-féle könyvnyomda tagjai számára. Eszerint ez egyesület csak kézipénztár volt, mert ezen egylet alapitásakor más nyomda Brassóban nem létezett. A kilenc szaktárs – a kisvárosi viszonyokhoz mérten – a pénztár-alaphoz egyenkint 50 kr., heti illeték fejében 9 kr. o. é. fizettek. Az alapszabályok – melyek csak 1861-ben az akkori katonai és polgári kormányzóságtól, mint az illetékes politikai hatóságtól – lett jóváhagyva, állt 14 »beteg-cikkből«.
1861-ben alakult a kolozsvári könyvnyomdászok egyesülete s, igy régibb, mint a budapesti. A kolozsvári egyesület megalapitója Dolián János volt és 1911. év junius havában nagy ünnepélyességgel ülte meg 50 éves jubileumát. 
Temesvárott az ötvenes évek elején tették az első a kisérleteket egy könyvnyomdász egyesület alakitására, amely 1851-ben testet öltött.
*
A temesvári segélyző egyesület ez évben ünnepli fennállásának hatvan éves jubileumát. Miután a temesvári egyesület a legrégibb az országban, indittatva érezte magát a választmány, hogy nemcsak Temesvár szaktársaira, hanem az egész ország nyomdászságára is a nevezetes évfordulót megünnepli. Elhatározta a választmány, hogy a szakegyesülettel egyetemben ünnepi füzetet ad ki, melyben nemcsak az egyesület története dióhéjban, hanem a legutóbbi szervezeti mozgalmak története és fejlődése kronologikus sorrendben is megörökittetik.
Jelen füzetben nem terjeszkedhetünk ki bővebben a 60 év történetére, miután az már 1890-ben, a 40 éves jubileum alkalmával, Mangold Sándor és Gabriel József szaktársak által kiadott müben részletesen megirták és most csak az általuk és Bauer Adolf szaktársak által az 50 éves jubileum alkalmával kiadott füzetből vesszük ki a két évtized eseményeit és adjuk közre a nyilvánosságnak. Azt hisszük azonban, hogy adataink megegyezőek lesznek, miután a városi levéltárban levő okmányok, egyletünk könyvtárában őrzött jegyzőkönyvek és körlevelek hitelességéhez kétség nem férhet.
*
Az ötvenes évek elején Temesvárott három nyomda létezett. E három nyomda körülbelül 50 szaktársat foglalkoztatott – nagyobbára külföldieket. E külföldi szaktársak között volt Liesecke Sándor is, ki nemes buzgalommal fáradozott, hogy Temesvárott egy nyomdász betegsegélyző-egylet alakittassék. 1851. év szeptemberében lelkes hangu körlevelet bocsájtott ki, melyen meggyőző érvekkel ecsetelte a segélyző egyesület üdvös voltát s egyben az alapszabály-tervezetet is köröztette a szaktársak körében. 
A lelkes hangon tartott körlevélnek csakhamar eredménye lett. A segélyző pénztárba 30 szaktárs késznek nyilatkozott belépni. A beiratkozási dij egy forintban, a heti illeték 10 pengő krajcárban állapittatott meg. A tanoncok ugy a fölvételnél, mint segéddé avatásuk alkalmával 5–5 pengő forintot tartoztak fizetni a pénztárba. A segélyezések a következőkép állapittattak meg: Betegség esetén az első héten 2 o. é. forint, a második és minden következő hétre, féléven át 3 o. é. forint, a félév leteltével további 3 hónapon át, hetenként ismét 2 o. é. forintnyi segélyben részesülnek a megbetegedett szaktársak.
Átutazó szaktársak 1 frt 30 o. é. kr. utassegélyt kaptak; ha pedig három hónapig egyfolytában uton voltak, 2 o. é. frt segélyben részesültek. A segélyezések csak akkor vehették kezdetüket, ha a pénztárba 100 pengő forint gyült egybe a befizetett heti illetékekből. 
1851 szeptember 30-án az alakuló közgyülés megtartatott, melyben az alapszabály-tervezet is megvitattatott és annak jóváhagyás végett a kormányszékhez való felterjesztése elhatároztatott.
Az egylet tisztikara igy alakult meg: Liesecke Sándor elnök, Beichel József nyomdatulajdonos pénztárnok és Mach Vencel segédtiszt. Az egylet alapszabály szerinti cime ez volt: Könyvnyomdászok Közös Beteg és Utassegélyző Pénztára Temesvárott. 1851. évi október 22-én az alapszabályok jóváhagyattak.
Ama kicsi, de fáradhatatlan csoportnak, mely hatvan évvel ezelőtt megalapitói voltak eme jótékony intézményünknek és ellenállhatlan erővel biztosította annak létalapját, neveik a következők:
Az államnyomdában: Bruss Károly, Bonzer József, Förchtegott Ferenc, Förchtegott Nándor, Glinz Károly, Liesecke Sándor, Most Lőrinc, Möltzer János, Rabszky, Riesz József, Siebenhaar A., Strammer Ferenc, Trandville, Trivald Károly és Vollmann M. Gy.
A Beichel-féle nyomdában: Grathwohl Kristóf, Hall Boldizsár, Kraft Ferenc, Mach V., Mederschitzky Ignác, Regensburger Ferenc, Sirowy Tamás, Wallesch J., Wentzely János és Wurst Károly.
A Hazay-féle nyomdában: Euler Valentin, Grätz Jakab, Hinterreiter József, Möltzer F. és Wang L.
Ezen alapitó tagok közül meghalt 1889 augusztus 20-án Wentzely János mint lugosi nyomdatulajdonos, 1899-ben Sirowy Tamás és Strammer Ferenc mint rokkantak Budapesten; 1905 március 24-én Liesecke Sándor mint nyomdatulajdonos Osnabrückben.
1891 augusztus 15. és 16-án nagy ünnepélyességek keretében ünnepelte meg a temesvári könyvnyomdász egylet 40 éves jubileumát, mely lélekemelő ünnepélyen Sirowy Tamás és Strammer Ferenc alapitó tagok is résztvettek és meleg szeretettel és figyelemmel övezték őket körül szaktársaink. 
1852 január 5-én a 100 pengő forint egybegyűlt s igy a tagok jogai is érvényesülhettek.
Az alapszabályszerü első közgyülésen temetkezési segély cimen 30 pengő forint fogadtatott el.
Az egyesület első halottja Hauck betüszedő volt (1852) és a második Triwald Károly, aki ugyanazon év szeptember havában hunyt el.
1856-ik évben az elavult alapszabályok módositása vált szükségessé. A módositott alapszabályok 1857. év február 8-án jóváhagyattak s ennek értelmében az egylet cime is igy változott: Beteg, Temetkezési és Utassegélyző Egylet. A beiratási dij 1 frt 05 o. é. kr. állapittatott meg, mig a heti illeték 10 o. é. kr.-ban. Kórházi költség cimén 15 o. é. krajcár havi járulék volt fizetendő. Minden tanonc felszabadulása alkalmával 5 frt 25 o. é. krajcárt tartozott fizetni az egylet pénztárába. Halálesetek alkalmával az egylet tagjai 20 o. é. kr.-t fizettek a pénztárba. Minden tagnak, ha a beiratási dijat és egy heti illetéket az egylet pénztárába befizetett, megbetegedése esetén joga volt hetenként 4 frt 90 o. é. kr., ezután további két hónapon át 2 frt 10 o. é. kr. segélyt élvezni. Azon tagok, kik az egyletnek három hónapot meghaladott időig tagjai voltak, elhalálozásuk esetén hozzátartozóik 40 o. é. frt-ot, mig a három hónapnál rövidebb ideig volt tagok csak 20 o. é. frt temetkezési segélyben részesültek. Az átutazó szaktársak 1 frt 40 o. é. krajcár utisegélyt kaptak, mig a három hónapon tul uton levő szaktársak 2 o. é. frt utisegélyben részesültek.
1861-ben a temesi bánság és a szerb vajdaság vármegyékre osztatott s igy a temesvári fiók-államnyomda is feloszlott és a nyomda személyzetének harmadrésze elbocsáttatott. A feloszlatás következtében az államnyomda egyleti tagjai – számszerint huszan – mivel Temesvárról távozni voltak kénytelenek, az egyletet feloszlatni és annak vagyonát szétosztani szándékoztak. Az államnyomda személyzetének ebbeli eléggé el nem itélhető cselekedetét a Hazay-féle nyomda több szaktársa is támogatta, kik az egylet müködésével megelégedve nem voltak. Az egylet megsemmisitése azonban nem sikerült. Förk Károly Gusztáv és Steger Ernő nyomdatulajdonosok erélyes fellépésének meg volt a kivánt hatása s ennek következtében a város hatósága is az egylet fönmaradása mellett döntött s igy az továbbra teljesithette humánus emberbaráti hivatását!
1874. évben az alapszabályok ismét módosittattak. A hetijárulék 20 krajcárra, a betegsegély pedig 80 krajcárról egy forintra emeltetett. Az egylet vagyona 1873. évi december hó végén 1710 forint 42 krajcár volt.
1878-ban tartatott meg Budapesten az első országos nyomdász-kongresszus. Temesvárt Freta János szaktárs képviselte. E kongresszuson a budapesti egylet inditványára kimondatott, hogy az ország nyolc kerületre osztatik, és pedig: Budapest, Pozsony, Kassa, Debrecen, Szeged, Temesvár, Pécs, Erdély.
E határozat végrehajtása végett 1879 január 26-án rendkivüli közgyülés tartatott és a pozsonyi egyletnek az országos nyomdász-kongresszus által ajánlott alapszabályai – a helyi viszonyok figyelembevételével – csekély módositással elfogadtatott és a jelenvolt tagok által aláirattak.
Az uj alapszabályok a kormányhoz felterjesztettek, de a belügyminiszter a betegpénztárt az önképző szakosztállyal egyesitve, nem hagyta jóvá. Ennek dacára az egylet junius 27-én rendes közgyülést tartott és az uj egyletet megalakultnak mondván ki. Az önképző szakosztály alakitásával egyelőre felhagytak és az uj alapszabályok értelmében az egyleti vezetőség választását ejtették meg. Elnök lett Freta János, alelnök Freund Gyula, pénztárnok Magyar Asriel M. Választmányi tagok: Mayr János, Handl Károly, Steger Ernő, Magyar Salamon D. és Veronits József.
Ezután az egylet uj cimet vett fel: Délmagyarországi Könyvnyomdász Egylet Temesvárott. Hatásköre kiterjedt: Temes, Bács-Bodrog, Torontál, Krassó-Szörény és Aradmegyére és három osztályba lett osztva: 1. Betegpénztár. 2. Utas és munkanélküliek segélypénztára. 3. Rokkantok, özvegyek és árvák pénztára.
A segélyző egyletnek három osztályba történt beosztása folytán, mely osztályok mindegyikének a jövőben külön pénztárral kellett birnia, a meglevő alaptőke is három részre osztatott, és pedig a rokkant, özvegy és árvasegélyző pénztár részére 1000 forint, a betegsegély és temetkezési pénztárnak 1278 forint 58 krajcár, és végül a munkanélküliek és átutazók segélypénztárának 300 forint jutott. Az ujra alakult egyletnél julius 3-án kezdődtek meg a befizetések. Heti illeték 30 krajcár volt, melyből mind három osztályra külön-külön 10 krajcár lett forditva.
Az alapszabályok 28. §-a értelmében a rokkant, özvegy és árvapénztár, az első befizetéstől kezdve zárva marad, illetőleg minden tagnak 520 heti befizetést kellett teljesitenie, mielőtt a pénztár segélyére jogosult lett volna. E pénztár alapitói azonban már nyolc évi befizetés után jogosultak voltak annak élvezetére. Alapitók mindazok, kik a fennállott temesvári egyletnek az alapitás idejében tagjai voltak.
Ezek a következő szaktársak voltak: Ausländer Lajos, Bednár János †, Berey István, Brozsyna Károly, id. Delinger János, ifj. Delinger János, Fidrant Henrik, Förk Károly Gusztáv †, Freund Gyula †, Freta János, Gercsek József †, Glasz Ferenc, Handl Károly, Hoffmann Károly †, Hofstädter Ferenc †, Janáts Miklós †, Klein Ignác, Krausz Emil †, Kovarik Ferenc †, Knezevits Nándor †, Kunz Kristóf, Lutz József, Löffler Zs.†, Mangold Sándor, Magyar Asriel, Movrin Frigyes, Mayr János †, Obradovics György, id. Paral Miksa, Pirkmayer György †, Pirkmayer Alajos, Pocreanu Simon, Reif József, Roos Jakab †, Rammer Albert, Schannen Árpád †, Schossulan Nándor, Schwertfeuer Ádám †, Steger Ernő, Veronits József, Weissberger Manó †.
Az alapszabályok értelmében egyleti orvos vált szükségessé. Egyleti orvossá Breuer Mihály dr. választatott meg 40 frt évi fizetéssel. 
Az egylet szervezését illetőleg elhatározta a közgyülés, hogy azt négy fiókra osztja fel. E négy fiók volt: Ujvidék (egy frt utisegéllyel); Nagybecskerek (60 kr.); Lugos (60 kr.) és Fehértemplom (50 kr.) Ujvidékhez még Pancsova csatoltatott. A kisebb nyomdai városok: Detta, Lippa, Resica, Oravica, Orsova, Nagykikinda stb. a temesvári központhoz tartoztak.
Elsőknek a kerületi egylethez csatlakoztak a nagybecskereki szaktársak, akiket csakhamar a nagykikindaiak és ujvidékiek is követtek.
1884. évben kezdődtek meg intenzivebben a mozgalmak az országositás érdekében. Ez üdvös kérdésnek felszinen való tartásáért Bóna Károly szaktársunkat Nyitráról és idősebb Kenderessy Lajost Debrecenből illeti elismerés, annál is inkább, mivel a budapesti egylet ez ügyben elég lagymatagon viselkedett. Egy, a budapesti egylet által október havában megtartott rendkivüli közgyülés végre beleegyezett a budapesti egyletnek országos egyletté leendő átalakulásába s ennek előkészitő munkálatait egy tizenegyes bizottságra ruházta. E bizottság csakhamar megkezdette ezirányu munkálkodását. Valamennyi kerületi egylethez körlevelet intézett azon felszólitással, hogy a budapesti egylet határozatát megvitassák és véleményüket a bizottsággal azonnal közöljék.
E körlevél Temesvárott december 21-én tartott rendkivüli közgyülés keretében tárgyaltatott és a következő határozat hozatott: Kimondja a rendkivüli közgyülés, hogy elvben egy országos egylet alapitásához hozzájárul, azonban végleges határozatát fenntartja akkorra, ha a tizenegyes bizottság már munkálatait befejezte.
Az országos egylet alapitásának eszméje azonban nem pihent, hanem mind komolyabb alakot kezdett ölteni, miért is annak alapitása egy országos nyomdász-kongresszuson ki is mondatott.
1887 junius 24-én rendkivüli közgyülés tartatott, melynek napirendje az országos egylethez való csatlakozás és a Délmagyarországi Nyomdász Egylet feloszlatása volt.
E rendkívüli közgyülésen elnöklő Kozmovszky Adolf szaktárs hosszabb beszédben adta elő, hogy az egylet feloszlatásához szükséges alapszabályszerü (¾ rész) taglétszám jelen van; továbbá az ujvidéki, nagybecskereki, lugosi fiókegyletek, valamint a fehértemplomi, resicai, verseci tagtársak átiratát felolvasta, akik valamennyien a csatlakozás mellett nyilatkoztak, mire határozatba ment a Délmagyarországi Nyomdász Egylet feloszlatása és az országos egylethez való csatlakozás, melynek keresztülvitelével az egylet vezetősége bizatott meg.
Az 1887. év végével a Délmagyarországi Nyomdász Egylet megszünt és annak tagjai 1888 január elsejével az országos egylet kötelékébe tartoztak.
A csatlakozás alkalmával az egylet tagjai a következő szaktársak voltak:

Temesvár:
Balázs Lajos
Bednár János †
Berey István
Csatáry Rezső
Csendes Jakab
Czinek Béla †
Farda Vince
Fecker Vilmos
Fidrant Henrik
Fischer Ferenc †
Frank Gyula
Frank Béla †
Freta János
Gabriel József
Glasz Ferenc
Gyermek György
Handl Károly
Hauck István †
Hepke Vilmos
Homa József
Janáts Miklós †
Jannes János
Jantsy Henrik †
Knezevits Szilárd
Kopácska Pál
Kozmovszky Adolf
Lamplott Emil
Lehner György
Lill Ferenc †
Löffler Lipót
Lutz József
Mangold Sándor
Mayr János †
Miklóssy Ferenc †
Movrin Frigyes
Paral Miksa
Pavlovits János †
Petrovits György †
Pokorny Ferenc
Polz Gyula
Radivojevits József
Rammer Albert
Rammer Gergely
Reif József
Reiner Lajos
Rosner Adolf
Schreier József
Schwertfeuer Ádám †
Szabó Mihály
Tichy Ferenc
Tomaseczky J.
Weiss Jakab †
Welssberger Manó †
Ujvidék:
Dada István
Dvorcsak J.
Jankovits M.
Károly L.
Lazarevits Sándor
Malencsics Milos
Malencsics Miklós
Mhak J.
Popovits Milán
Ziemitzky Károly †
Nagybecskerek:
Dezsó Ferenc
Hegyi Gyula †
Kaufmann Zsigm. †
Kempfner Lajos †
Wimmer József †
Wittmann Ágost
Lugos:
Kratochwill Emil
Tóth Ferenc
Wessely Antal
Lippa:
Gercsek József †
Versec:
Neumann Henrik
Resica:
Paral Vencel †
Plessel Lajos
Stetin György
Nagykikinda:
Pelzer Sebestyén †
Perjámos:
Pirkmayer György †
Fehértemplom:
Novotny Vilmos
Schimala Frigyes

*
Az országos egylethez való csatlakozással az önképző szakosztálynak Temesvárott való megalakulása is kimondatott és ezen fontos határozattal teljesedésbe ment a temesvári szaktársak rég óhajtott vágya.
1887 augusztus 20. és 21-én tartatott meg Budapesten a negyedik országos nyomdász-kongresszus, melyen az önképző szakosztályt illetőleg és a vidéki tagokra nézve fontos határozatok hozattak. Minden olyan városban, ahol könyvnyomda létezik, önképző szakosztály alakitandó; ahol pedig az önképző szakosztály fentartásához a megkivántató taglétszám nem volna meg, ugy az egylet egy hasonló (könyvtárral rendelkező egylettel – kötelezettség nélkül) lép összeköttetésbe.
1887 november 6-án rendkivüli közgyülés tartatott, melyen Freta János, Kozmovszky Adolf, Mangold Sándor és Gabriel József lelkes beszédekben ecsetelték az önképző szakosztály üdvös voltát, mire a rendkivüli közgyülés egyhangulag kimondotta az önképző szakosztály megalakulását. A szaktársak – kevés kivétellel – az önképző szakosztály tagjaivá váltak s november 12-én megkezdődtek a rendszeres befizetések. Egyleti helyiségül a szinházzal szemben levő Horgony-hoz cimzett belvárosi vendéglő egyik külön szobája szolgált és szaktársak részéről nagy látogatottságnak örvendett.
Az önképző szakosztály által, a farsangi idő alatt rendezett »bálak«, amelyek tekintélyes jövedelemmel zárultak, tették lehetővé, hogy a könyvtár rövid két év alatt 500 kötettel gyarapodott, mi megvetette alapját a mai nagy és gazdag szakegyesületi könyvtárnak. Az egyleti helyiség 1891 november 1-én Belváros, Kinizsi-utca 5. szám alatt volt.
1890 augusztusban Aradon országos nyomdász-kongresszus volt. Temesvárt és kerületét Mangold Sándor képviselte. A temesvári küldött meghivására elhatározta a kongresszus, hogy a jövő évi kongresszus a temesvári könyvnyomdász-egylet 40 éves jubileumának megünneplésével kapcsolatban Temesvárott tartja meg.
Az aradi kongresszuson számos temesvári szaktárs mint vendég vett részt. Az aradi szaktársak szives és előzékeny vendégszeretete s ez alkalomra alakult Typographia dalegylet énekelőadásai adták meg az impulzust néhány lelkes temesvári szaktársnak, hogy Temesvárott is egy dalegyletet alakitsanak a szaktársi szeretet és az összetartózandóság fejlesztése és a dal kultiválása céljából.
Még ez év szeptember havában tartott általános nyomdászgyülésen határozatba ment a dalegylet megalakitása. Az alakulási munkálatok előkészitésére egy szükebb bizottság választatott, melynek tagjai lettek: Perczel Sándor, Lehner György és Bogdan Illés szaktársak. Az év végén kezdődtek meg az énekpróbák Ádám Ferenc községi tanitó, karmester vezetése mellett (Ádám Ferenc 1911. év julius havában ülte meg 40 éves igazgató-tanitói jubileumát, mely alkalommal a Typographia dalegylet is üdvözölte és szép ajándékkal lepte meg hosszu éveken át volt fáradhatlan, kitünő karmesterét), aki önzetlen lelkesedéssel és meleg szeretettel karolta fel a dalegylet hivatását s az ő ügybuzgalmának, fáradhatatlan agilitásának köszönhető elsősorban a dalegylet virágzása és hogy nagy ünnepségek keretében ülhette meg 1895-ben zászlóavatási ünnepélyét.
1891 augusztus hó 15. és 16-án tartatott meg a temesvári segélyző egyesület 40 éves jubileuma az ország szaktársainak élénk részvétele mellett. A szép és lélekemelő ünnepélyen a budapesti Ébredés dalegylet is részt vett, mi az ünnepély fényét csak emelte. Augusztus 15-én a városház tanácstermében tartatott meg a diszközgyülés. A Typographia dalegylet precizen előadott éneke után Weisz Adolf alelnök megnyitó beszéde után Stumpfoll Ede temesvári ipariskolai igazgató mondotta el gyönyörü ünnepi beszédét, mely mindvégig lekötötte a hallgatóság figyelmét. A szép és figyelemreméltó beszéd után Bauer Adolf szaktárs szavalta el Kőrösy Albin temesvári római katolikus főgimnáziumi tanár költői lendülettel megkonstruált ünnepi ódáját. Az egylet 40 éves történetét Homa József vázolta. A történeti hüséggel elmondott beszéd közben hullott le a lepel Liesecke Sándor és Förk Károly Gusztáv (meghalt 1884 október 5) alapitók kitünően sikerült, majdnem méter nagyságu arcképeikről. A Typographia dalegylet Szent az érzet cimü, gyönyörűen előadott dalával és Weisz Adolf alelnök zárószavaival a diszközgyülés véget ért. A szép és emlékezetes diszközgyülés után a kongresszus küldöttei tartották meg alakuló gyülésüket, akiket a temesvári egyleti vezetőség nevében Mangold Sándor szaktárs üdvözölt. Délután 2 órakor közebéd volt a Páva-szálloda éttermében. A közebéd végeztével a vendégek megtekintették a temesvári kiállitást. Ezután több csoportra oszlottak. Egyes csoportok meglátogatták a lövész- és dalárünnepélyt és este valamennyien a gyárvárosi Tigris-féle vendéglő kerthelyiségben rendezett dalünnepélyen vettek részt.
A kongresszus második napján, d. e. 8 órakor kezdődtek meg a kongresszus tanácskozásai, amelyek délután 3 óráig tartottak. A tanácskozások után a kongresszus résztvevői csoportokra oszolva, a város megtekintésére indultak és este a Temesvárott eltöltött szép napok emlékeinek benyomásával hagyták el Temesvár városát.
A kongresszus fontosabb határozatai a következők voltak: Árszabálytervezet kidolgozása és kinyomatása; a segélyző egyesület kerületi pénztárnokainak tiszteletdijai megállapitása és az utassegélynek 50 krról 60 krra való felemelése. Határozatba ment továbbá, hogy a vidéki önképző szakosztályoknak, a budapestihez hasonlóan, szervezkedniök kell és a heti illetékfizetés az 1892 január 1-től kezdve az önképző szakosztályok részére nemcsak a kerületi városokra nézve kötelező, hanem a többi vidéki városokra is. E határozathoz képest a heti tagilleték 50 krról 60 krra emeltetett. Elhatároztatott, hogy azon városokban, ahol 10 tag van, önképző szakosztályok alakitandók. Az önképző szakosztályok vagyonát minden kerület önállóan kezeli.
1853-tól 1870-ig a temesvári szaktársak munkaviszonya mit sem változtak. A Neue Temesvárer Zeitung szedői 18 frt, a tördelő pedig 20 frt heti fizetést élveztek. A gépmesterek is elég szépen kerestek.
Az 1873-ik évben bekövetkezett nagy gazdasági válság Magyarországon is éreztette sulyos hatását s szaktársaink eddigi türhető keresetüket redukálta. Általánosan nyomott gazdasági helyzet uralkodott mindenütt. A temesvári szaktársakat teljesen elfásitotta a nyomoruságos munkaviszony, kevés munkaalkalom, silány, nyomorult bér, amihez még a lakásbérek és élelmiszerek árainak drágulása járult. A szaktársak e már-már elviselhetetlen, sulyos helyzet közepette igyekeztek összetartásuk révén némileg segiteni. Bizottságot választottak, mely hivatva volt a főnököknél eljárni. A bizottság – a szaktársak megbizatásához képest – tárgyalásokba bocsátkozott a főnökökkel. Magyar, Steger és Uhrmann főnökök kijelentették, hogy ők hajlandók a követeléseket teljesiteni, de miután a többi főnökök ettől elzárkóznak és szégyenletes szennykonkurrenciát folytatnak, velük minden érintkezést megszakitottak. Mig a főnökök egymás között marakodtak, a szaktársak sem maradtak e téren tétlenül. Ők is a főnökök példáját követték: marakodtak, személyeskedtek, nemhogy a nyomoruságos helyzet közepette erős összetartással, kölcsönös megértéssel igyekeztek volna a főnökök egyenetlenségét kihasználni és a közös akarattal szépen indult mozgalmukat diadalra juttatni!
Ez időtől kezdve a nyomdaviszonyok mindinkább sulyosodtak. A főnökök vérszemet kaptak s az egész vonalon a fizetések rohamosan sülyedtek, ugy, hogy az egykori lapszedők 18–20 frt fizetései 7–8 frtra, tördelők 9–10 frtra, gépmesterek 12 frtra redukálódtak és a tanoncgazdálkodás végtelen sora megindult. És e végtelenül sivár helyzet közepette még csak egy halvány reménye sem derengett a biztató jövőnek!
*
A roppant elhanyagolt vidék nyomdaviszonyai rendezéséhez, egy egységes árszabály megteremtéséhez elsősorban anyagi támogatás volt szükséges. Ez anyagi támogatáshoz sok pénz kellett és a budapesti árszabálybizottság csak ugy vélte sikeresen a vidéket rendezhetni, ha a vidék összes szaktársait az anyagi áldozatkészségre megnyeri. Erre nézve a budapesti árszabálybizottság előkészítette a talajt, agitált, buzditott, kitartásra serkentette a szaktársakat. Ami az akkori viszonyokhoz mérten bizony nehezen ment. A vidéki szaktársak érezték a tarthatatlan helyzet sulyos voltát, de – sajnos – nem hatotta át még őket a szolidáris érzés nemes eszméje, hiányzott az öntudat; buzdultak, lelkesedtek, de a jobblétükre és állati sorsukból kiemelkedni irányuló áldozatkészségtől irtóztak, mint az ördög a tömjéntől. A főnökökhöz benyujtott memorandum szerény követeléseket tartalmazott és igy remélhető volt, hogy a főnökök a temesvári szaktársak ezen szerény követelésüket teljesiti.
Balga, hiu remény volt!
Temesvár városára kidolgozott árszabály a következő főbb pontokat tartalmazta:
Az egylet vezetősége megküldötte nyomatott körlevél kiséretében az árszabálytervezetet a temesvári kerülethez tartozó összes vidéki nyomdavárosoknak, ugy a temesvári főnököknek is előterjesztette azt. Ez évben vezettetett be Temesvárott a 9 órai munkaidő. Az árszabálynak 1882 január 1-én kellett volna életbe lépnie.
A temesvári szaktársak, kik sanyaru, nyomoruságos helyzetükkel nem voltak megelégedve, bizton remélték, hogy a főnökök szerény követelésüket akceptálni fogják és helyzetük javitására irányuló akciójuk sikerrel fog végződni. Azonban ezen balga hitükben csakhamar keservesen csalódtak, mert már az árszabály életbeléptetése előtt konfliktusra került a dolog a munkaadók és szaktársak között.
Ugyanis Temesvár egyik legnagyobb nyomdájában, a Magyar-féle nyomdában felmondásra került a dolog. A személyzet megbizatását Mangold Sándor szaktárs vállalta, ki intervenált Magyar urnál, ki kategorice kijelentette, »hogy az ő nyomdájában minden a régiben marad!« Magyar ur, hogy magát a »meglepetésektől« megóvja, Budapestre utazott szedőkért. Október 31-én, szombaton Heinz Mihály és Lang Simon szaktársak a Magyar nyomdából kiléptek, de már hétfőn (november 2) belépett 4 aradi és 3 budapesti szaktárs.
A Reform-nyomda személyzete október 24-én lépett ki. A kilépett szaktársak a következők voltak: Pinkusz, Stibinger, Kratschmár, Bachel A., Krisztinszky, Glasz és Herz Gyula (Herz szaktárs ma a Népszava tördelője). A két utóbbi szaktárs maga lépett ki, mert nem voltak hajlandók más személyzettel dolgozni.
A Südungarische Reform-nyomda vezetősége megkisérelte a személyzet fizetését redukálni (11 frtról 10 frtra), de a személyzet felháborodással utasitotta vissza ezen merényletet, miért is az egész személyzetnek felmondtak.
A Magyar-féle nyomdában a szaktársak és a nyomdavezetőség között a rendszeres különórázás miatt konfliktus támadt és az egész személyzetnek (14 szaktársnak) felmondtak. Az önképző szakosztály a fölmondott személyzet ügyét magáévá tette és békés elintézést igyekezett létrehozni, hogy az amugy is gyönge pénztárt tulságosan meg ne terheljék. Az egylet vezetősége arra törekedett, hogy nem érdekelt személyek tárgyaljanak Magyar urral és a konfliktus békés uton való megszüntetésével vonja vissza a felmondást. A tárgyalások sikerrel jártak, a felmondás visszavonatott és az egész személyzet is megmaradt.
November 1-én általános taggyülés tartatott, melyen 37 szaktárs vett részt. A taggyülés napirendje a vidéki árszabály ügye volt. Homa József elnök tartalmas szavakkal buzditotta a temesvári szaktársakat a tömörülésre és összetartásra, tegyenek félre minden személyes ellentéteket és szerezzenek érvényt az árszabálynak az egész vonalon. Felszólitja a jelenlevő szaktársakat, hogy szóljanak hozzá a napirend pontjához: Válasz a központi önképző szakosztály körlevelére a vidéki árszabály ügyében. A napirend pontjához: Janáts, Mangold, Gabriel és még több szaktárs szólt hozzá, mire elhatározta a taggyülés, hogy a körlevélre a következő választ adja: 1. A temesvári egyleti vezetőség megteszi a kellő lépéseket a főnököknél a vidéki árszabálynak érvényre jutásáért. 2. A vidéki árszabály december első hétfőjén lépjen életbe. 3. A tagok önkéntes és különböző adományai szóljanak a kiadásokra. Ezután a Typographia dalegylet elénekelte a Lied der Arbeit cimü dalt és ezzel az első árszabálygyülés véget ért. 
A taggyülés határozata értelmében a már régebben benyujtott árszabály megsürgettetett és általuk alá is iratott. Ezek a főnökök a következők voltak: Csendes Jakab, Csanádegyházmegyei nyomda, Steger Ernő, Délmagyarországi könyvnyomda és kiadószövetkezet.
Ifj. Steiner Károly, az Unió (Reform) nyomda tulajdonosa igéretet tett az árszabálynak pontos betartására, már azért is, mert az ő »összeválogatott, kiváló személyzetével« keserü tapasztalatokat szerzett. Steiner ur szép igérete azonban csak ígéret maradt, az árszabálynak fittyet hányt és egy szép napon Steiner ur nyomdája blokád alá került.
1839. év elején lett végrehajtva Bauer Imre szaktárs által a temesvári kongresszuson tett azon inditványa: Az önképző osztályok kettéválasztása az anyaegyesülettől és annak szakszervezeti alapon való átalakitása az összes nyomdai munkások számára. A heti illeték ugyanekkor 60 krról 70 krra emeltetett.
Az alapszabályok értelmében 1899 április 30-án tartott általános nyomdászgyülésen kimondták az önképző szakosztálynak a feloszlatását és a szakegylet megalakitását. A nevezetes átalakulás a május hó 28-án tartott nyomdászgyülésen ejtetett meg. A szakegyesület elnökévé Movrin Frigyes szaktárs lett megválasztva. Az önképző szakosztályok vagyona (103 K 76 fill.) Budapestre küldetett.
1899 november 1-én Lugoson 60 K kézipénztárral kifizetőhely létesittetett és annak vezetésével Husvéth Emil szaktárs bizatott meg.
Az év végével lett először megvizsgálva a temesvári rendőrhatóság által egyletünk ügykezelése. A hatóság mindent rendben talált.
Történetünkben emlitett árszabálymozgalmak, a csekély áldozatokat leszámitva, békésen intéződtek el. Immár azóta nyolc hosszu esztendő forgott le az idő kerekén. E nyolc év leforgása alatt az élelmiszerek, a lakások árai és minden kulturális cikk – az emberiség szaporodásával lépést tartva – horribilisen emelkedtek. Ezzel szemben azonban a bérviszonyok nem emelkedtek, hanem a szaktársak indolenciája, közömbössége folytán még szégyenletesen rosszabbodtak és a régi gyalázatos állapotok lettek urrá az egész vonalon.
A központ mindezeket a tarthatatlan állapotokat belátva, energikus munkával igyekezett a vidék szaktársain lethargiájukból felruházni és a szervezkedés üdvös voltának megnyerni, hogy a vidéken rendet teremtsen annál is inkább, mivel egy budapesti árszabálymozgalom esetén a vidék szervezetlen, tudatlan szaktársai veszélyeztetik annak sikerét. A budapesti árszabálybizottság tisztában volt azzal, ha a vidéken rendet teremt, ugy a sok vidéki »cicero, garmond« szedő nem özönli el ugy a budapesti nyomdákat, hanem otthon marad és osztálytudatos munkássá válik.
1899. év őszén a budapesti tizenegyes bizottság által irányitott vidéki árszabálymozgalmak nagyobbára sikerültek. Számtalan városban a jobb belátásu főnökök a szaktársak által benyujtott árszabályt elfogadták. Azonban akadt elég nyomdaváros, ahol a szaktársakat csökönyös közönyösségükből felrázni nem lehetett. Ezen városok közzé tartozott Temesvár is.
Az 1891-iki árszabályban biztositott 10 frtos minimum a megélhetési viszonyokhoz képest immár nem felelt meg. A szaktársak szervezetlensége folytán a helyzet mindinkább tarthatatlanabbá vált. A nyomdákban szomoru állapotok uralkodtak. 4–6–8 frtokkal fizették a szaktársakat és még örülniök kellett ha ily »fényes« kondiciót kaphattak. A munkanélküliség óriási arányokat öltött és akadtak szaktársak, kik egész éven át munkanélkül ténferegtek és rendithetlen bizodalommal várták a jó szerencsét, vagy valamelyik szaktársnak a »kidültét«. A tanoncok tenyésztése pedig oly magas fokra hágott minden nyomdában, hogy ma, midőn rendezett viszonyokat teremtettünk e téren is, borzalommal kell gondolnunk e vigasztalan, sivár időkre.
A budapesti árszabálybizottság belátva és méltányolva a vidéki szaktársak elégedetlenségét, uj árszabályt dolgozott ki. Az uj árszabályban a minimum 12 frtban lett megállapitva. A tanoncskála is szabályoztatott olykép, hogy minden 3 szaktárs után csak egy tanonc alkalmazható. Napilapoknál tanonc nem alkalmazható.
Az uj árszabálytervezetet 58 szaktárs – a blokált Unió-nyomda kivételével – irta alá és egy általános nyomdászgyülésen határozatba ment, hogy az uj árszabály november 16-án nyujtandó át elfogadás végett a főnököknek. A főnökök »ősi szokás szerint« nem fogadták el azt és ridegen elzárkóztak minden méltányos követelés megadása elől. E rideg visszautasitásra – a központi bizottság utasitására – a tömeges felmondás lett volna a felelet. A szaktársak egyenetlensége folytán azonban a felmondás elmaradt és a bizottság jónak látta a főnökökkel tárgyalásokba bocsátkozni, miután meggyőződött arról, hogy a szaktársak között még mindig akad elég, kik egy felmondás következtében »zsiros« kondiciójukat veszélyeztetve látják. A főnöktestület Uhrmann Henrik urat választotta elnökéül, ki azonban tárgyalni nem óhajtott és a központ kiküldöttjét, Lipp Károlyt pedig egyszerüen elutasitotta.
A temesvári szaktársak között dult egyenetlenség ismét meghiusitott minden reményt arra nézve, hogy valaha Temesvárott türhető helyzet teremtessék és igy ismét az 1891-iki árszabály maradt érvényben.
A szaktársak között nagy mértékben duló személyeskedés és az osztálytudat teljes hiánya keserves gyümölcsöket termelt. A tanoncgazdálkodás vigan folyt tovább és csak egy nagy nyomda maga 4 szaktárs mellett 16 fi- és 2 leánytanoncot oktatott Gutenberg mesterünk müvészetére. Ez azonban az üzem kitünő prosperálása mellett kevésnek bizonyult és a »derék« müvezető szaktárs 25-re egészitette ki a tanonclétszámot és Gutenberg temploma csakhamar megtelt sok tanulatlan, analfabéta, borzas, csizmás utódokkal, kik hivatva voltak az elődök által sok fáradsággal megalapozott nagy és magasztos eszméjüknek támogatóivá lenni!
Szomoru, gyászos évek voltak ezek! És a temesvári nyomdászság kevés osztálytudatos elemei borongó kedéllyel és szivükben fájdalommal, tehetetlenül álltak e nagyfoku tudatlansággal, a szolidáris érzés teljes hiányával és a szaktársak közmondásossá vált tunyaságával szemben.
1900. évben az egész világon, ahol csak kulturemberek élnek, ünnepelték halhatatlan mesterünk, Gutenberg 500 éves születésének évfordulóját. A temesvári szaktársak is fényesen megülték e nevezetes napot. E napon János-ünnepélyt és nyomtatványkiállitást rendeztek, mely szépen sikerült.
Az 1900. év végével lépett életbe a betegsegélyző törvény és igy az egyleti orvosi állások felhagyattak. A megbetegedett szaktársak orvosi kezelését a betegsegélyző pénztárak orvosai vették át.
1901. évben Freta János szaktársunk, ki hosszu husz esztendőn át tevékenyen müködött az egyesületi élet terén és önzetlen müködésével őszinte elismerést vivott ki a maga számára, nyugalomba vonult.
1901 junius 29-én ünnepelte egyletünk fennállásának 50 éves fordulóját. Az emlékezetes szép ünnepélyen a központi egyesület képviseletében Peidl Gyula, Pollák Simon és Bozsik István vettek részt. Délelőtt 10 órakor a városháza tanácstermében diszközgyülés tartatott, melyen Gabriel József elnök németül és Bauer Adolf szaktárs magyarul vázolták az egylet 50 éves történetét. Az ünnepély alkalmából Bauer Adolf tollából jelent meg kis füzetecskében az egylet 50 éves vázlatos története a tagok névsorával együtt.
1902 októberében a Gutenberg-nyomda személyzete sztrájkba lépett fizetésjavitás meg nem adása miatt. A személyzet szolidáris fellépésének sikere volt, amennyiben a követelések teljesitve lettek.
Ugyanezen évben alakult meg Dvoracsek Emil szaktárs vezetése alatt a nyomdász házizenekar és 1903 május 6-án tartotta meg a Fekete medvéhez cimzett gyárvárosi vendéglőben első hangversenyét.
Ünnepélyek, dalegylet, házizenekar alapitása közben az idő haladt. Minden kulturális célért buzgólkodtak a szaktársak, csak a szervezkedés haladt mérhetetlen csigalassusággal előre. A szaktársak is kezdték belátni tarthatatlan helyzetük sulyos voltát és igyekeztek a mult hibáit jóvátenni. Az 1903. év rohamléptekkel közeledett, miért is szükségessé vált minden nyomdai munkást a szakegyesület kötelékébe bevonni. Április 1-ére általános segédmunkás-gyülés hivatott egybe, melyen a szakegyesület célja, haszna és üdvös volta ismertetett. A gyülés megtartása után 10 szaktársnő lépett a szakegyesület kötelékébe.
Ezen sivár helyzet közepette tartatott meg 1903. év augusztus hó 15-én és 16-án Budapesten az első szakegyesületi kongresszus, mikor az ország legkülönbözőbb vidékeiről, városaiból összegyültek a szaktársak, hogy a vigasztalan helyzetet megbeszélve, keressék az utat és módot, hogy miként javitsanak a szomoru helyzeten. E kongresszuson lett megvitatva az ujabb vidéki árszabály. A temesvári szaktársakat a kongresszuson Bauer Adolf és Oppelz Mihály szaktársak képviselték. A szakegyleti kongresszus után a szabad szervezet tartotta meg első kongresszusát, amelyen az országos szervezőbizottság által kidolgozott árszabálytervezet tárgyaltatott és elhatároztatott, hogy az egész országban az év végéig bevezettessék. A kongresszus által elfogadott árszabály volt az első közös, az egész országra érvényes árszabály, mely a városokat osztályokra osztotta. A kongresszus üdvös határozatokat hozott és ezen kongresszus határozatai fektették le alapját a vidéken egy modern, osztálytudatos nyomdászszervezetnek.
Az első szakegyesületi kongresszus alkalmával már jelenthették Arad küldöttei, Barnaffy és Knizse szaktársak, hogy Arad szaktársai lerázták a rabigát és szembeszálltak erős akarattal, egy testet képezve mindazokkal szemben, kik nyomoruságos helyzetük javitásának útjában állottak. Ez örömteljes jelentés fölemelő hatással volt a kongresszus küldötteire és harcias vágytól égve, kezdette meg fontos tanácskozásait Groszmann Miksa szaktárs elnöklete alatt. A vidéki árszabály előadója Peidl Gyula szaktárs volt, ki tartalmas és meggyőző érvekkel ajánlotta elfogadásra az árszabályt.
Az aradiak lelkes példaadása Temesvárra nézve sem maradhatott hatás nélkül. A temesvári szaktársak küldöttei hazaérkezésük után rögtön hozzáfogtak a szaktársak szervezéséhez és a mozgalom előkészitéséhez. Bauer Adolf szaktárs 1903 szeptember havában a következő körlevéllel hivta meg Temesvár összes nyomdai munkásait általános nyomdászgyülésre:
»Amidőn a holnapi nappal kezdődőleg a vidéki árszabálymozgalom ügyében mi is a komoly munka terére lépünk: kivánatosnak és szükségesnek tartom, hogy szaktársaink összessége eggyé tömörülve, a személyeskedés csunya kultuszát sutba dobva, egyetértéssel és összetartással törekedjünk kitüzött célunk felé s ez csak ugy érhető el, ha kölcsönösen megértjük egymást és összetartunk, mert minden személyeskedésnél szebb, nemesebb, magasztosabb és szaktársi, mint munkástársi érzületünk dokumentálására is üdvösebb, ha ama örök igazságu jelmondatot valljuk, sziveinkben pedig igazán érezzük: »Hogy egy mindnyájáért és mindnyája egyért!«
Tisztelettel felkérem tehát az összes nyomdái munkásokat, hogy holnap, délelőtt 9 órakor egyesületi helyiségünkben megjelenni szíveskedjenek«.
A körlevélnek meg volt a kivánt hatása. Bizalmi férfiak választattak. A blokád az Unió-nyomdára kimondatott. A gyülést követő szombaton az Unió-nyomdában Jung Gábor szaktársnak felmondottak, ami világos jele volt a provokálásnak és megfélemlitésnek. A megrendszabályozás a központnak bejelentetett és egy küldött lejövetele kéretett. A központ utasitotta a temesvári bizottságot, hogy a kongresszus által elfogadott árszabályt a főnököknek rögtön benyujtsák és hétfő estig a végleges válasz megadását követeljék. A központ továbbá utasitotta a bizottságot, hogy november 27-ére, vasárnapra nyomdászgyülés hivassék egybe. Az egybehivott gyülés a mondott időben Gabriel József szaktárs elnöklete alatt tartatott meg. Elnöklő szaktárs bejelentette, hogy az árszabályt egy főnök sem fogadta el, mire Rothenstein Mór központi kiküldött és Bauer Adolf szaktárs lelkes beszédei után óriási lelkesedéssel a sztrájk proklamálva lett és ezzel kezdetét vette a temesvári szaktársaknak első komoly, osztálytudatos mozgalma.
Miután azonban a dolgot elhamarkodni nem volt célirányos, elhatározta a bizottság, hogy a kilépéssel minden nyomdában várni kell. Hétfő estig az uj árszabályt a következő főnökök írták alá: Csanádegyházmegyei könyvnyomda igazgatósága, Uhrmann Henrik és Mangold Sándor, mig a többi főnökök annak aláirását megtagadták.
A többi főnököknek ezen rideg, elutasitó magaviselete végleg elkeseritette a szaktársakat és az árszabályt alá nem irt főnököknél sztrájkba léptek. Három napi küzdelemteljes harc után a szaktársak győzedelmesen vonultak be a nyomdákba és a főnökök – az összetartás fönséges erejének impozáns megnyilvánulása előtt – fájdalommal bár – kapitulálni voltak kénytelenek.
Sajnos azonban, két nyomdában – Csendes Jakab és Unió – akadtak »hü szaktársak is«, kik továbbra is a főnökök kegyét élvezni óhajtották; a sztrájk befejezése előtt, kerülő utakon, tolvaj módra visszasompolyogtak a nyomdába és felajánlták további hü »talpalásaikat egyes mélyen sujtott főnököknek«.
Az uj árszabály 1903 szeptember 28-án lépett életbe három évi időtartammal. Temesvár a harmadik osztályba lett sorozva s a minimum 22 K volt, a hirlapszedőké 24 K; az ujonnan felszabadultak 18 K-t kaptak. Az uj árszabály bérviszonyai mindenesetre nagy haladást mutattak a régebben fizetett gyalázatos bérviszonyokhoz képest, azonban a szaktársak egy részét e munkabér sem elégitette ki; azonban tény az, hogy az árszabály elfogadásával a vidéken rendezettebbek lettek a viszonyok s ez alap volt arra, hogy a jövőben a munkabér emeltessék és a munkaidő csökkentése fokozatosan eléressék.
Az uj árszabály egyik legkiemelkedőbb pontja volt a tanoncskála rendezése. A tanoncgazdálkodások, a tanonctenyésztő-telepek ma már megszüntek és a hirlapoknál tanoncok egyáltalán nem alkalmazhatók. Az árszabálynak ez üdvös és a nyomdászatra nézve messze kiható jelentősége érzékenyen érintette a főnököket s még ma is – nyolc év multán – sem hegedtek be azon sebek, melyek az árszabálynak ezen pontjaival egyes főnök urak üzleti érzékenységén ütöttünk s találkozik még mai is egyes főnök ur, ki borongó szomorusággal tekint a letünt aranyjuezi szép napok után!
Hogy az árszabálymozgalom három napi győzedelmes harc után befejeződött és mi annak sikerét nagyban előmozditotta, az: a tanoncoknak az összes nyomdákból való kivonulása és a tanoncoknak a »nyaralás és a szabad természet örömeinek élvezetében való vágyódásuk« volt egyik főoka. A főnökök a tanoncoknak ezen igazán nemes és szép élvezetüket nem méltányolták eléggé és a bizottságot és a nyaraló tanoncokat a rendőrhatóságnál feljelentették, azokat »becses és jóakaratu pártfogásába« ajánlották. A nyomozat megindult a tanoncok nyaralási helyüket illetőleg.
A rendőrség buzgalma dicséretes volt, de nem eredményes!
A mozgalom végeztével a tanoncok nyaralása véget ért és kiki elfoglalta ismét a maga helyét a nyomdában.
A tanoncoknak a nyomdákból való önkéntes kivonulása és »nyaralása« komoly következményeket vont maga után. A főnökök boszu után lihegtek és a bizottság szigoru megbüntetését követelték. A főkapitány, engedve a főnökök uszitásának, vádat emelt Gabriel József, Váczi Nándor és Kunst János szaktársak ellen és nagy bölcsen elitélte őket minden – a főnökök szerint »kiemelt«, – a szaktársak szerint – »nyaraló« tanoncért 50 K pénzbüntetésre, nem fizetés esetén 3 napi elzárásra. Gabriel József szaktársat, mint a szakegyesület elnökét, »izgatót« és mint már »büntetett előéletü, megrögzött, javithatatlan szocialistát« összesen 1350 K pénzbüntetésre, vagy 81 napi elzárásra; Váczi Nándor és Kunst János szaktársakat egyenkint 540 K pénzbüntetésre, nem fizetés esetén 54 napi elzárásra. Az igazán a mesék országába illő bölcs itélet »örömet« keltett szaktársi körökben, mert tudva volt az, hogy ezen itélettel azon cél volt elérendő, hogy a mozgalom élén álló szaktársakat lehetetlenné tegyék és a »kutya izgatókat« egyelőre a kóterbe dughassák. Persze az ellenkezője éretett el ez itélettel, mert az emlitett három derék szaktárs ma is teljes mértékben kiveszi részét az összességért, az általánosságért vivott küzdelmekből!
A város főkapitánysága által hozott bölcs itélet az érdekelt szaktársak által megfelebbeztetett. A tárgyilagosan és valóban mesterien megkonstruált felebbezés Skuteczky Miksa dr. temesvári ügyvéd gyönyörű munkája és e munkának eredménye volt, hogy a humánusabb és a munkások igazságos törekvéseivel rokonszenvező városi tanács, ki helyes szociális érzékének nem egyszer adta tanujelét, a bölcs itéletet megsemmisitette és igy a főnökök korai öröme, hogy az »izgatók« elveszik méltó büntetésüket – vizbe esett! Kár!...
1904 karácsony mindkét napján Temesvárott tartatott meg az I. Délmagyarországi kerületi értekezlet. Az ország minden részében tartattak ily értekezletek a szaktársi érzület emelésére és fejlesztésére. A délmagyarországi értekezleten a temesvári nyomdai viszonyok is megvitattak és több figyelemreméltó határozat hozatott az árszabálysérelmek szanálására. Elhatároztatott a szaktársnők, mint a segédmunkások megszervezése is. A Gyárudvarban tartott értekezleten az összes délmagyarországi nyomdavárosok képviselve voltak. A központot Rothenstein, Grünfeld, Siegfried, Wellisch és Pollák szaktársak képviselték.
A kerületi értekezlet határozatából, ahol nyilvánvalóvá lett az árszabály be nem tartása, ott, ha az árszabálysérelmek nem szanáltatnak, a munka azonnal beszüntetendő, ami a Csendes Jakab és Mangold Sándor nyomdában meg is történt. A Mangold-nyomdában az ott megjelenő Temesvári Hirlap és Temesvárer Zeitung napilapokhoz még egy-egy szaktárs beállitása, a Csendes Jakab-nyomdában az ott készülő Délmagyarországi Közlöny-től a tanoncok eltávolitása követeltetett. A sztrájk 14 napig tartott. A központi szervező bizottság Gyürey Rudolf szaktársat küldötte le e mozgalom irányitására, ki sok tapintattal és céltudatos irányitással igyekezett a mozgalmat békésen elintézni. Mindeme törekvése azonban hajótörést szenvedett a rendőrség beavatkozása folytán, mert amidőn a gyülés végeztével az egyleti helyiségből távozott, a rendőrség letartóztatta és a város elhagyására kényszeritette. Gyürey szaktárs után Gábor Döme szaktárs jött le, ki csakhamar Gyürey sorsára jutván, a városból távozni volt kénytelen. Ezután Lerner szaktárs jött le, kinek sikerült a Mangold-céggel megegyezésre jutnia, mig végre Kirsteier János jött Temesvárra, kinek intervenálására Csendes Jakab is megegyezett személyzetével s igy a harc győzelemmel bevégződött.
Az 1906. évben tartatott meg a második szakegyesületi és szabadszervezeti kongresszus Budapesten Peidl Gyula szaktárs elnöklete alatt. A temesvári szaktársak képviseletében Bauer Adolf és Kőváry Ede gépmester szaktársak voltak jelen a kongresszuson. Preusz Mór volt a vidéki árszabály előadója és azt nagy többséggel elfogadták. Az uj árszabály elfogadásával heti két koronás béremelés éretett el. Az árszabály egyik fontos pontja volt, hogy május elseje ünnepnek tekintendő és azt a nyomdai munkások béréből levonni nem szabad. A temesvári főnökökkel lefolytatott tárgyalások eredménnyel végződtek és október elején életbe lépett az uj árszabály.
A két koronás csekély bérjavitás azonban csak a szaktársak egy részét elégitette ki. A többség erősen zugolódott, elégedetlenkedett amiatt, hogy az árszabályrevizió alkalmával Temesvár ujra a második osztályba lett sorozva. Az elégületlenség nőttön-nőtt és 1907 elején »drágasági pótlék« cimen akció indult meg a bérek javitására. A temesvári szervező bizottság belátva a szaktársak elégedetlenségének okát, a közóhajnak engedett és február 6-ára általános nyomdászgyülést hivott egybe, melynek napirendje »a drágasági pótlék« volt. Határozatba ment, hogy a főnököknek memorandum nyujtandó át, melyben már a legközelebbi szombattól a szakmunkások részére kettő, a segédmunkások és segédmunkásnők részére egy korona drágasági pótlék kérelmezendő. Ha ezen kérelem nem teljesittetik, ugy hétfőtől kezdve a passziv rezisztencia az egész vonalon kezdetét veszi.
Február 10-én, vasárnap délután ujra általános nyomdászgyülés volt, melyen a szervező bizottság beszámolt arról, hogy a főnökök átiratilag értesitették a bizottságot, hogy a segédek kivánságait nem teljesitik. A főnökök elutasitó válasza oly elégedetlenséget váltott ki a szaktársakból, miszerint félő volt, hogy a harc most már elmérgesedik és a szaktársak meggondolatlansága folytán a kollektiv szerződés felbomlik. Ezen gyülésen a központ küldötte, Rothenstein szaktárs Aradról jőve is részt vett. Rothenstein szaktárs felhivta a szaktársak figyelmét arra, hogy egy esetleges munkabeszüntetés a kollektiv szerződés megsértését jelentené és meggondolatlanságok elkövetésétől a szaktársak tartózkodjanak. Az izgatott kedélyállapotban tartott gyülés végül 36 szavazattal elfogadta Gabriel József inditványát, hogy a bizottság a főnökökkel ismét tárgyalásokba bocsátkozzék és annak eredményétől tegye függővé a további lépések megtételét.
1907-ben tartatott meg Nagybecskereken a III-ik délmagyarországi nyomdászértekezlet, melyen a Typographia dalegylet testületileg vett részt és szép énekelőadásaival nagyban hozzájárult az ünnepély fényéhez. Ez értekezleten a központot Peidl Gyula, Lerner Dezső és Bogár Ignác képviselték.
Ugyanez évben alakult meg a budapesti szakkör helyi csoportja. Szakkiképzés terén üdvös tevékenységet fejtett ki s több nyomtatványkiállitást és szakfelolvasást is tartott. A csoport ma is fennáll, sajnos azonban, hogy a tagok száma igen megcsappant. Elnöke jelenleg Gabriel József szaktárs.
1909 január 11-én több temesvári lelkes szaktárs kezdeményezésére Gutenberg cim alatt mükedvelő-társaság alakult. Első nyilvános fellépése még ez év február 14-én volt. Ma már gazdag szinpadi felszereléssel, ruhatárral rendelkezik. Ugy nyilvános ünnepélyeit, mint a vasárnap délutáni ismeretterjesztő és tanulságos felolvasásait, előadásait szépen látogatják és a szaktársak müvelődésének előmozditásában tevékenyen munkálkodik. Elnöke Magyary Vilmos szaktárs.
1909 augusztus havában tartatott meg Budapesten a III-ik szakegyesületi és szabad szervezeti kongresszus. A kongresszuson a temesvári szaktársakat az oly korán elhunyt Moderer Ferenc szaktárs képviselte, ki szervezetünknek odaadó, buzgó katonája volt, ki elismert szervezeti tehetségének legjavával igyekezett munkástársai érdekeit szolgálni és kinek üde, tiszta és szabad gondolkozásmódjától még igen sok üdvös és eredményes munkát várhattunk volna. Az oly korán elhunyt, felejthetetlen szaktársat Temesvár nyomdai munkásai, ugy az összmunkásság impozáns részvéte kisérte utolsó utjára. Pihenj békével!
Moderer szaktárssal egyetemben a temesvári szaktársakat képviselték még a kongresszuson Kunst János és Farkas (Fuchs) Jakab szaktársak.
E kongresszus volt hivatva arra, hogy az 1910. évben lejáró árszabályreviziót keresztülvigye, vagyis a kollektiv szerződést megujitsa. A főnökök bérjavitásról, vagy a munkaidő röviditéséről hallani sem akartak. A közös tárgyalások megszakittattak s ezzel a kocka el volt vetve. 1910 május 30-án szaktársaink az egész országban beszüntették a munkát és az eddig zajos nyomdahelyiségek elcsöndesedtek. A kis ólombetük nem kopogtak, a gépek zakatolása szünetelt és az ország nyomdai munkássága közös akarattal 14 napra üdülni ment...
Temesvárott sem történt máskép. Szaktársaink a Polgári Lövölde árnyas fái alatt élvezték a 14 napi »szabadság« kellemetes gyönyöreit.
A Délmagyarországi Könyvnyomda tulajdonosa bölcs előrelátással és helyes érzékkel még a mozgalom kitörése előtt az árszabályt teljes egészében aláirta és e nyomdában vigan folyt a munka tovább s igy az itt dolgozó szaktársak kollégáik 14 napi »üdülésében« nem vehettek részt.
A 14 napi mozgalom alatt – a főnökök kérelmére – a központi tárgyaló bizottság a tárgyalásokat ujból felvette s most már sikerült nyolc évre a békét megkötni és az ország nyomdai iparának nyugodt fejlődését biztositani.
Az uj árszabály életbeléptekor a szakmunkások 2 K bérjavitást két év multával ismét 2 K és négy év leteltével ismét 2 K javitást kapnak.
Megemlitésre méltó még, hogy midőn e sorokat irom, Temesvár nyomdai munkásainak rég óhajtott vágya ment teljesedésbe. Ugyanis az országos árszabály bizottság Temesvárt, Pécst és Miskolcot az e városokban uralkodó nagy drágaságra való tekintettel az első osztályba sorozta és a temesvári szaktársakra nézve eme örvendetes határozat ismét 2 K fizetésjavitást jelent, amit már nagy része meg is kapott, mig a többi magasabb fizetést élvező szaktársak fizetésjavitása fokozatosan meg fog történni, mit biztosit az a körülmény is, hogy a főnökök maguk is méltányolni fogják idősebb munkásaik ebbeli kivánságaikat.
Eme nevezetes momentummal lezáródtak a segélyző egyesületünk, mint szervezeti életünk eseményei. Még hosszu hét évig élvezhetjük a kollektiv szerződés jótékony áldásait! Béke van! Fegyverszünet! E fegyverszünet alatt is tétlenül ne legyünk, hanem váraink egyes hiányait pótoljuk, hogy a fegyverszünet letelte után, ha fegyverbe szólitanak, teljes hadfelszereléssel, lelkes harci készséggel, kitünő, fegyelmezett és osztálytudatos munkássereggel vonuljunk ujabb, dicsőségesebb győzedelmekre!
*
Feladatom véget ért! Eme szerény munkámmal célom az volt, hogy a temesvári segélyző egyesület 60 éves multjában, mint szervezeti mozgalmainkban előfordult gazdag kortörténeti momentumokat megörökitsem és szaktársaink lelki szemei elé tárjam, hogy ma már segélyző egyesületünk és szervezetünk mily erős, hatalmas védbástyája lett az ország nyomdai munkásainak. E gazdag momentumok megörökitése szolgáljon buzditásul a fiatalabb generációnak, hogy majdan ők is ép oly lelkesedéssel, nemes buzgalommal munkálkodjanak a köz javáért, az összesség szent ügyéért és a nagy nyomdászcsalád boldogulásáért, mint az elődök! Vajha ugy lenne!
Időm rövidsége, a sietős munka, az anyagiak hiánya nem engedte, hogy bővebben irjam meg a 60 év nyomdászati mozgalmait. Szerény tehetségemhez képest igyekeztem mindazt papirra vetni, mi nyomdász-kulturtörténeti szempontból érdemes volt. Ha netán ez nem sikerült, vagy hézagos volna e kis munkám, ugy szives elnézést kérek.
*
Az 1891-ben Temesvárott tartott kongresszus által elfogadott első vidéki árszabálya – mint érdekes dokumentum – teljes egészében a következő:
1. A munkaidő 9 óra. Vasárnap és ünnepnap dolgozni nem szabad és ezen napokat a bizonyos pénzben álló szedőktől és gépmesterektől levonni nem lehet.
2. Minimum a bizonyos pénzben álló szedőknek 10 frt, ujonnan szabadultaknak 7 frt. Ujonnan felszabadultnak egy év multán 8 frt két év multán 9 frt és a harmadik évben 10 frt.
3. Különórák 10 frt után 20 kr., és 10 frt után 25 kr. fizetendő.
4. Számoló szedők a budapesti árszabály szerint dijaztatnak azzal a kivétellel, hogy 1000 n után 2 kr. kevesebbet kapnak. Magyar szedés a következőkép számittatik:
a) garmond, borgisz és petit 22 kr.;
b) kolonel és ciceró 23 kr.
c) nonpareille és mitteltől fölfelé 26 kr.
d) perl 27 kr.
Minden más kétes esetekben a budapesti számolási rendszer irányadó. 
5. Müszedők, azaz csak simaszedők csak házikorrekturát tartoznak végezni. A számolásban álló metőr tartozik a szerzői korrekturát, ugy a gépreviziót is végezni s ezért, valamint egyéb feltartási teendőiért minden óra után 25 kr. kárpótlás jár.
Ez az árszabály 1892. évi január hó elsején lépett életbe s a nyomda főnöke, a város főkapitánya, valamint a szaktársak helyi megbizottja által lett aláirva.

Segélyző Egyesületünknek 
1911. évi junius hó 30-ig a következő szaktársak voltak a tagjai:
Bakos Gyula, Albert Ferenc, Bachel Antal, Bacsics Dezső, Baijts Milos, Balázs Lajos I, Barnai Károly, Bauer Adolf I, Bende János, id. Berey István, ifjabb Berey István, Bischa Ferenc, Blum János, Bogdán Illés, Bonomi Ede, Bottos Pál, Bozsin Vazul, Charvat Jakab, Cetnik János, Czárán Emil, Czerbanek Lajos, Deán József, Dilk Mihály, Dormuth Antal, Dvoracsek Emil Manó, Eckstein Emil, Ehling Imre, Eichler Károly, Erdei József, Farkas (Fuchs) Jakab, Fecker Vilmos, Feisthammel Kálmán, Fidrant Henrik, Fidrant Izsó, Fidrant Ottmár, Ficher Sándor II, Fischhoff Frigyes, Freund Sándor, Friedrich Ernő, Friedrich Márton, Fruzsits Iván, Fuchs János II, Gabriel József, Gaburek Vilmos, Geistlinger Ferenc, Gieszer Ágoston, Gion Béla, Góschy József, Góschy Mátyás, Gramsel József, Ham György, Haméder József, Hartl Antal, Hartl Péter, Heinrich Rezső, Heitinger Ferenc, Herber József, Hiller Károly, Holz Mátyás, Homa József, Homann János, Igner Károly, Illing János, Ilosvay Lajos, Inhof Béla, Jánosiu János, Joanovits Vazul, Jeremia György, Jován Traján, Juhász József III, Jungbert Károly, Kártyé Mihály, Kauten Ferenc I, Keller János, Kereszturi László, Kilzer Péter, Kiszter Antal, Klein Béla I, Klein József IV, Kleins János, Kleins Mihály, Klöpsch Gusztáv, Koczor Árpád, Kohn Bernát I, Kopácska Pál, Kratschmár János, Kraushaar József, Krispin János, Kugler Árpád, Kunschke Károly, Kunst János, Lackinger Károly, Lamplot Emil, Lang Simon, Lehner György, Leidenbach Pál, Leitersdorfer Márton, Lissy József, Lorisz Péter, Losert József, Lotter Ferencz, Lutz József, Magyar Miksa, Magyari Lajos, Magyari Vilmos, Mánászy Hugó, Mangelusz Ármin, Mintye Jakab, Movrin Frigyes, Münnich Ferencz, Mutiu György, Neuberger Ignác, Neumann Károly, Nister Rezső, Noványi Vilmos, Pálinkás János II, Paral Miksa II, Pelez Károly, Petz József, Piskur Antal, Petrovits Pál II, Pokorny Ferenc, Popovits Péter, Rajkov Milán, Rákits Árpád, Rammer Ágoston, Rammer Gergely, Reif Henrik (főnök), Reif József, Reif Károly, Riesz József, Szabatovicz József, Sáfár Emil, Schaudek Győző, Schausz Emil, Schneider Henrik, Schneider Lörinc, Schork József, Studer Ferencz, Seiler Ede, Spielmann Károly, Stoian János, Szikofszky Miklós, Schwartz Adolf, Szőke Gábor, Szőllősi Ármin, Tauszenberger József, Tillich József, Todorescu Vazul, Tokera György, Tuskán János, Váczy Nándor, Wankó Péter, Wittmann Ágoston, Wolf Jakab, Wratil Frigyes, Zillich Ede.
Rokkantak: Geistlinger János, Glasz Ferencz, Handl Károly, Rammer Albert, Paral Miksa I.
Egyesületünknek legidősebb tagja: Lutz József, a csanád-egyházmegyei nyomda ügyvezetője, mig legrégibb jogosultsággal bir: Rammer Gergely, a délmagyarországi könyvnyomda ügyvezetője.

A Temesvári Segélyző Egyesület 
1911. évi január hó 27-én tartott rendes közgyülésén megválasztott tisztviselői kara:
Elnök: Gabriel József.
Pénztárnok: Wittmann Ágoston.
Jegyző: Neuberger Ignácz.
Ellenőr: Góschy József.
Számvizsgálók: Gieszer Ágoston, Homann János, Inhof Béla, Kraushaar József, Keller János és Mutiu György.
Választmányi tagok: Joanovits Vazul, Váczy Nándor, Kleins Mihály, Stoian János, Klein Béla, Wratil Frigyes, Zillich Ede, Charvath Jakab, Mangelusz Ármin, Tokera György és Friedrich Ernő.

A Szakegyesület 
tisztviselői kara 1911. évben:
Elnök: Kunst János.
Alelnök: Lissy József.
Pénztárnok: Rákits Árpád.
Jegyzők: Spielmann Károly és Herber József. 
Számvizsgálók: Dormuth Antal és Wratil Frigyes.
Választmányi tagok: Homann János, Dilk Mihály, Gieszer Ágost, Kraushaar József, Noványi Vilmos, Neuberger Ignác; továbbá: Remmelsberger Róza szaktársnő és Weber Lőrinc segédmunkás.
Póttagok: Szikovszky Miklós és Wankó Péter.

A Szabad Szervezet
Elnök: Geistlinger Ferenc.
Levelező: Kohn Bernát.
Pénztárnok: Ifjabb Berey István.
Bizottsági tagok: Kunst János, Rákits Árpád, Herber József, Neuberger Ignác, Gieszer Ágoston és Erdei József.

A Békéltető Bizottság
Főnök tagok: Kabos Ármin (elnök), Csendes Jakab és Lutz József.
Póttagok: Engel Jenő és Csendes Lipót.
Munkások sorából:
Rendes tagok: Geistlinger Ferenc (másodelnök); Kohn Bernát (levelező) és Kunst János.
Póttagok: Rakits Árpád és Berey F. István.