KOCSIS FRANCISKO

Muzica nopţilor / Éjszakák zenéje

Poezii alese / Válogatott versek

Selectate-traduse de
Cseke Gábor
válogatásában-tolmácsolásában

Cuprins / Tartalom

Poezia – doar un an de trudă din viaţa mea
          Convorbire cu Kocsis Francisko despre limitele şi orizonturile existenţei lirice
A vers – alig esztendőnyi nyűg az életemből
         Párbeszéd Kocsis Franciskoval a költői lét korlátairól és távlatairól

UMBRELA PROFETULUI / A PRÓFÉTA ESERNYŐJE (1998)

Parabola lupilor
Farkas-parabola

Toamna
Az ősz

Întâmplări
Esetek

Ţipătul
A sikoly

Jurnal
Napló

Oraşul
A város

Plopii
A nyárfák

Dansatorul pe sârmă
A kötéltáncos

Călătorii
Utazások

Pata de sânge
A vérfolt

Eu visez un cor imens
Hatalmas kórusról álmodom

Pastel
Pasztell

Celălalt mal
Túlsó part

OCEANUL INTERIOR / A BELSŐ ÓCEÁN (2000)

Un lup tânăr stă la pândă
Egy fiatal farkas lesben áll

Socrate
Szókratész

Peisaj
Táj

Calul de lemn
A faló

Trece şi septembrie
Elmúlik szeptember is

Pasărea
A madár

Răsfoind un album de fotografii
Egy fényképalbumot lapozgatva

Iluzioniştii
A bűvészek

Raport despre poeţi
Jelentés a költőkről

CODUL DE BARE / VONALKÓD (2002)

Decalogul lui Malda
Malda tízparancsolata

Vânătoare de iarnă
Téli vadászat

Octombrie 1999
1999 október

Ruga pe malul apei
Ima a vízparton

Octombrie 2000
2000 október

Călătorie în zonă crepusculară
Utazás áttűnési övezetbe

ALTERITATE DE DUMINICĂ / VASÁRNAPI MÁSSÁG (2004)

La numărul singular
Egyes számban

Vânătoare cu colţi de argint
Vadászat, ezüst agyarral

Soldatul în noapte
A katona éjjel

fregata nălucilor
szellemvitorlás

Octombrie 2001
2001 október

Octombrie 2002
2002 október

Învăţături
Tanulságok

Octombrie 2003
2003 október

Scenă în natură
Jelenet a természetből

Feed-back

CEVA TRECE PE-APROAPE / VALAMI KÖZEL JÁR (2009)

Octombrie 2004
2004 október

Noapte de august
Augusztusi éjszaka

Duminica pierdută
Elveszett vasárnap

Octombrie 2005
2005 október

Octombrie 2006
2006 október

Declaraţie
Nyilatkozat

Octombrie 2007
2007 október

Lectură divină
Isteni olvasmány

Curs de sinceritate
Őszinteségi tanfolyam

Muzica nopţilor
Éjszakák zenéje

Octombrie 2008
2008 október

Fotografie veche
Régi fénykép

MELANCOLII ÎN FORMA CONTINUATĂ / KÍSÉRTŐ BÚBÁNAT (2012)

Flautul
A fuvola

Poem retard
Késleltetett vers

Cântec de dincolo
Dal odaátról

Ceasornic
Óramű

Octombrie 2009 – În toiul nopţii
2009 október – Éjnek évadján

Dar
Ajándék

viaţă
élet

Octombrie 2010
2010 október

Tărâmul subpământului
Földalatti vidék

Regula simplă
Az egyszerű szabály

Despre schimbare
A változásról

Puşca
A puska

Mama
Az anya

Frig / Letiţiei Ilea
Hideg / Letiţia Ileának

Octombrie 2011
2011 október

Seară cu lună plină
Teliholdas éjszaka

*

Pe coperta: foto de Ádám Gyula / A fedőlapon Ádám Gyula fotója

Poezia – doar un an de trudă din viaţa mea
Convorbire cu Kocsis Francisko
despre limitele şi orizonturile existenţei lirice

Cseke Gábor: Ca poet, dar şi ca traducător, ce crezi despre poezia contemporană, se află ea în criză sau din contră, i se deschid noi perspective de manifestare? Oricare ar fi răspunsul, aştept şi argumentaţia potrivită.

Kocsis Francisko:  Întrebarea îmi aminteşte de una asemănătoare, care mi s-a pus cu mulţi ani în urmă, aşa că răspunsul n-ar trebui să mă încurce prea tare. Şi totuşi... E greu să faci afirmaţii tranşante, nu suntem în cadrul unei ştiinţe exacte în care formulele de calcul conduc spre un rezultat identic indiferent unde şi când se efectuează calculul. E adevărat că şi poezia lucrează cu formule, numai că acestea nu sunt aceleaşi pentru toţi, mai bine zis sunt altele pentru fiecare. Chiar dacă s-a afirmat de numeroase ori că este măcinată de criză, că este cea mai inadaptabilă dintre genurile literare, constatăm că poezia atrage tot atât de multă lume ca şi altădată, se succed generaţii care îşi fac loc în istorie, îşi dispută cu aceeaşi ardoare locurile fruntaşe şi vor să-şi afirme unicitatea. În cele două literaturi pe cale le cunosc îndeajuns de bine prin privilegiul destinului, constat o adevărată invazie de tineri. Cred că nu sunt cu nimic mai puţini decât acum patruzeci de ani, diferenţa e doar că ei cuceresc spaţiul virtual în care se manifestă cu precădere mult mai uşor decât se cucerea înainte spaţiul tipografic. Având toate acestea în faţa ochilor, consider că ar fi riscant să vorbim de o criză a genului. Am putea vorbi de o criză a calităţii, tot pe propriul risc, pentru că ar putea exista chiar în preajma noastră poetul care să dea un nou etalon, un nou model. Poezia n-a dus niciodată lipsă de autori tulburător de mari.
Nu pot să vorbesc despre o criză a poeziei câtă vreme constat mai curând o criză a condiţiilor. Asta o resimţim dureros toţi, dar nici o clipă nu ne-am pus problema abandonului, a capitulării în faţa dificultăţilor pe care le putem numi oricum, fie şi criză. Câtă vreme şi tu, şi eu scriem, citim şi traducem poezie, câtă vreme ştim că multe alte sute de persoane din preajma noastră şi din lumea asta fac acelaşi lucru, cred că ar trebui să vorbim mai bine de o mare nevoie de deschidere, înţelegere, empatie profundă. Poezia n-a avut şi cred că nu va avea niciodată orizontul blocat. După cum observi, nu-ţi ofer argumente, ci numai convingeri, care ar trebui să fie primele între argumente. Sunt convins că lucrurile n-au stat nici mai bine, nici mai rău nici înainte şi nu se vor schimba radical nici de acum încolo. Poezia va rămâne mereu o constantă a existenţei umane de pretutindeni.

CSG: Ştim, desigur, că timpul în mişcare face ca totul, dar absolut totul – astfel şi poezia – să se aşeze la urma urmei în tipare fireşti pe care nu le configurăm noi, în cel mai fericit caz suntem copărtaşi la Marea Desăvârşire a spiritului poetic. Mă gândeam în primul şi în primul rând, dacă eşti destul de motivat să înfrunţi acele condiţii şi influenţe neprielnice care ne ţin captivi între limitele existenţei noastre cotidiene? Te consideri un poet înnăscut sau îţi construieşti în mod conştient viziunea poetică?

KF: Uite cum stau lucrurile, eu mă simt bine în această „captivitate”, eu am ales să fiu în acest sentiment, această stare, aşa cum alţii aleg alcoolul, drogul sau viciile şi mai periculoase ale existenţei, mă simt bine în pielea mea, dar n-aş vrea s-o iau de la capăt, pentru că n-aş putea schimba nimic şi ar fi cu totul inutil să risipesc încă o viaţă pentru un lucru deja făcut; timpul, în ciuda oricăror evidenţe fizice, nu trece egal pentru toţi, „ora mea de trudă” şi o oră de somn nu vor fi egale niciodată, noi am împărţit timpul în durate convenţionale şi ne resemnăm să credem că o clipă de fericire poate fi egală cu una de tragism profund. Îmi aduc aminte acum de clipa în care am primit vestea morţii tatălui meu – clipa aceea a fost atât de lungă că gândul meu a ocolit o dată universul pe care mi-l pot imagina şi nu mai ştiu când s-a lăsat înlocuită de cea următoare, dar cred că am rămas zile întregi în clipă şi timpul m-a ocolit, a trecut pe lângă mine. Timpul care ne face copărtaşi la Marea Desăvârşire de care spui, timpul actului de creaţie, nu-i egal pentru toţi, şi este singurul care merită să fie trăit. Dar timpul acesta e compus din secvenţe atât de scurte încât, adunate la un loc prin formule de matematică subtilă, n-ar face poate decât un an de viaţă, poate ceva mai mult, dar n-ar putea fi egal niciodată cu vârsta noastră matură. După raţionamente atât de pesimiste la prima vedere, ai fi tentat să crezi că sunt ins cu multe supărări pe viaţă, dar nu-i deloc aşa, singurul meu reproş e că suma acelor clipe nu face măcar un sfert de viaţă. De aici poţi să înţelegi că sunt destul de motivat în tot ce fac, pentru că fac multe alte lucruri decât scrisul. Prin tot ce fac, prin tot ce cred, mă străduiesc să frânez graba cu care ne trecem zilele.
Da, mă consider, sunt un poet înnăscut, dacă asta înseamnă să scrii numai când versul vine din senin. Da, dacă asta înseamnă să nu te pui cu coatele pe masă, în faţa unei coli de hârtie şi să-ţi storci creierii ca să înşiri câteva rânduri. Da, dacă asta înseamnă eliminarea oricărei bariere interioare şi înţelegerea libertăţii. Cât priveşte partea a doua a întrebării, în tinereţe nu mi-a trecut niciodată prin cap că aş putea „construi” ceva de genul acesta, totul se reducea la momentele faste ale scrierii, dar trebuie să recunosc că după ce mi s-a întărit „moalele capului” am pus în joc instrumentele intelectului, mai ales la structura cărţilor (deloc întâmplătoare, cu „tendinţă”), ajungând ca la ultima carte de poeme – care trebuie să apară în zilele acestea – viziunea să joace un rol destul de consistent, unele poeme născându-se, scriindu-se după săptămâni de „trăire, vieţuire” în tema, atmosfera lor. Scrierea o pot echivala cu o evadare din captivitatea temelor care erau pe pragul de a mă acapara, de a-mi confisca imaginaţia. În unele, intelectul şi simbolistica livrească se împletesc cu emoţia, se zăresc în ţesătura poemului. Dar nu domină, doar însoţesc.

CSG: După aceste cuvinte, pline de observaţii şi argumente pertinente, aş crede că eşti conştient de risipa pe care ne-o permitem, asumându-ţi responsabilitatea pentru poemele care se duc zilnic pe apa sâmbetei... Ai realizat măcar o dată că ai pierdut o poezie-două sau chiar un ciclu întreg de dragul unui moment de lene sau de o obligaţie cotidiană, mult prea prozaică; Şi dacă da, cum califici acest fel de “avort” poetic?

KF: Risipesc numai cei ce au de unde, am citit sau am auzit undeva. Nimeni nu-i poet tot timpul, nu pui pe hârtie tot ce-ţi trece prin cap, trec zile în şir fără să scrii un vers, şi nu-i nici o tragedie. Mi s-a întâmplat de multe ori să risipesc metafore la o cafea cu prieteni, o discuţie banală cu vreun necunoscut în circumstanţe anodine, în dialoguri telefonice cu persoane dragi, scrisori, dar mai ales mesaje facilitate de tehnologie. Nici nu-mi dau seama când şi-au luat zborul. Uneori remarc surprins că anumite imagini ori expresii îmi sunt cunoscute (sigur, nu-i vorba de versuri ori expresii celebre pe care le cităm frecvent), uneori descopăr că-mi aparţin, sunt din poeme vechi, dar de cele mai multe ori nu aflu nimic, şi atunci le ocolesc, le resping, gândindu-mă că ar putea fi rămăşiţe de lectură, deşi o parte dintre ele ar putea să fie imagini şi versuri pe care nu le-am notat, le-am pierdut, iar ele au revenit într-o nouă tentativă de a se aşeza în poem. Să-ţi povestesc o întâmplare recentă, din iarnă, când încă scriam la cartea aflată la tipar. Într-una din seri, după ce am recitit un text căruia intenţionam să-i schimb câteva versuri, nu înţeleg nici acum de ce mi-a venit în minte poezia lui E.A. Poe, Annabel Lee, poezia mea nu avea nimic cu ea, şi m-a cuprins o dorinţă nebună de a reciti celebrul poem, am lăsat totul, am scos de pe raft cartea şi am deschis la cuprins, ca să caut pagina. Atunci au alunecat din carte două file de carneţel cu pătrăţele. Le-am luat de jos şi am început să le citesc. Erau două texte scrise, probabil, la vremea citirii cărţii, şi m-am uitat la anul apariţiei: 1987. Amândouă au intrat în noua carte. Una este foarte scurtă, ţi-o pot cita: Şi monştrii/ se iubesc/ între ei./ Şi se-nmulţesc. Reacţia din prima clipă a fost de bucurie, dar a doua zi am început să-mi pun întrebarea: cum se întâmplă aceste lucruri? De ce or fi rămas textele în carte, cum e posibil să fi uitat de tot de ele? Cum aş putea explica dorinţa de a reciti Annabel Lee? Partea mai stranie e că de prin ‘85, după decepţii crunte, n-am mai scris literatură, m-am dedicat rebusului. De ce nu-mi aduc aminte cum au ajuns acolo? Cum să-mi explic circumstanţele descoperirii lor? Probabil că au puterea de a ne chema...
Eu am pierdut groaznic de multe poezii gata „scrise”. Să-ţi spun de ce. Pentru că aveam o memorie foarte bună (la 25 de ani ştiam pe de rost toate poeziile lui Bacovia şi o sumedenie de alte poeme geniale), nu le aşterneam pe hârtie decât după ce poemele se şlefuiau în minte, dobândeau forma finală, dar nici atunci imediat, ci când aveam vreme. Am avut perioade când ducem în memorie o carte întreagă. Asta până mi-am dat seama că anumite texte se dezintegrează, rămân numai versuri, încep să uit, dar cu un mic efort reuşeam să le reîntregesc (recunosc, nu sunt sigur dacă în aceeaşi formă). Am avut prima oară spaima aceasta când scriam la Ceva trece pe-aproape, aveam atât de multe poeme cizelate în minte, dar încă nimic pe hârtie. Ieşisem la o cafea cu un prieten, am vorbit despre uitarea care survine uneori neaşteptat, îţi trece prin minte un vers superb, nu-l poţi nota şi apoi îl uiţi definitiv. El ştia despre obiceiul meu şi m-a avertizat. A fost ca o explozie lăuntrică, s-a întâmplat ceva. Încă din aceeaşi zi am început să le culeg pe calculator. Acum pot să-ţi spun că multe s-au dus pentru totdeauna, am recuperat câteva versuri, dar nu mai erau întregi. Nici n-am mai încercat să le refac. Ar fi ca vasele reconstituite de arheologi: câteva cioburi originale într-o întregire din material diferit. Dar nici acum nu mi-am făcut obiceiul de a nota, îmi spun că lucrurile importante rămân sau revin. Îmi spun că poemele pe care trebuie să le scriu în viaţa aceasta nu se poate să nu le scriu. Mă consolez cu gândul că ceea ce am pierdut nu-mi aparţinea, a ajuns la mine din greşeală. Chiar şi poezia se poate rătăci.

CSG: Din păcate, trebuie să recunoaştem, că memoria, de care suntem atât de mândri într-o perioadă de viaţă, mai devreme, sau ceva mai târziu se deteriorizează inevitabil, se degradează, ne joacă feste. Rămâne deci scrisul, textul scris sau tipărit. Există confraţi, care aruncă la coş cu uşurinţă textele proprii de care nu sunt mulţumiţi. Nu i-am înţeles niciodată. De unde atâta siguranţă în aprecierea imediată a operei, că rândurile înşirate acum pe hârtie nu vor avea cu timpul altă acustică, altă strălucire? Sunt tare curios, de unde provine reţinerea ta de-a scrie direct poemul aflat în lucru? Ai avut nişte experienţe negative în acest sens, sau există alte motive?

KF: Da, ştiu foarte bine, am simţit pe propria piele şi am plătit deja taxa pe uitare. Într-adevăr, hârtia pare a fi memoria perfectă, deşi tehnologia modernă ne contrazice pe amândoi. Sunt convins că într-un viitor nu foarte îndepărtat – al cărui început s-ar putea să-l prindem şi noi – cărţile se vor tipări în tiraje bibliofile, numerotate, poate chiar cu listele viitorilor posesori. Şi vor exista biblioteci virtuale, adevărate, în care accesul va fi permis de sfincşi care se pricep la literatură. Astăzi, dacă un critic ar vrea să dobândească notorietate, n-ar avea decât să deschidă o pagină de internet şi ar fi asaltat de mii de pdf-uri, dar asta ar presupune şi un curaj nebun. Ar fi expus unor reproşuri fără menajamente, brutale şi injuste uneori. Criticul virtual va fi mult diferit de cel de revistă.
Partea a doua a întrebării aş putea s-o evit, dar n-ar fi cinstit. Fac parte dintre confraţii pe care... nu-i înţelegi. Am aruncat la coş, cu o satisfacţie diabolică, o sumedenie de texte, dar trebuie să-ţi povestesc cum s-au petrecut lucrurile, nu pentru circumstanţe atenuante însă. E ştiut că am debutat editorial în 1979 în Caietul debutanţilor de la Albatros. Atunci aveam deja trei dosare de poezii scrise după debutul în presa culturală, din care am încropit un volum de concurs cu şanse de a câştiga. Am intrat numai la grămadă (dar o grămadă onorantă, din care mai făceau parte Alexandru Muşina, George Vulturescu, Cristian Şişman, Viorel Dinescu). În vremea aceea scriam cu mare uşurinţă, depozitam în memorie douăzeci-treizeci de poezii şi le scriam pe hârtie când aveam timp. Adică le băteam la maşina de scris. Apropo de maşină: ştii şi tu că în anii aceia trebuia să ne înfăţişăm cu ele în fiecare an la miliţie, ca să înregistreze amprenta caracterelor. De prin ‘85 nu m-am mai dus. Am o maşină Remington, masivă, greu de trambalat. A doua zi după ce trebuia să mă prezint, a sunat la uşă miliţianul de sector să mă întrebe de ce am lipsit. I-am spus că n-am avut cum s-o duc, că sunt gata să renunţ la ea, să-i scoată tastatura, îl ajut şi eu, face proces-verbal de demontare şi predă la ei la depozit caracterele, eu predau cadrul de oţel la fier vechi şi-i duc adeverinţă de casare. S-a uitat la mine într-un fel care trebuia să-mi dea fiori, apoi a plecat. Nu m-a mai deranjat nimeni niciodată. La maşina aceasta băteam poeziile în două exemplare şi le prindeam într-un dosar cu şină, iar după ce se îngroşa la circa o sută de file îi dădeam un fel de titlu şi-l puneam în dulap, peste celelalte. Imediat după debutul de la Albatros, am deschis un dosar al poeziilor fără şansă de a fi publicate, i-am spus Câmpul lui Marte şi l-am semnat Mihai Malda (heteronimii aceştia erau egali cu mine, îşi scriau cărţile – adică umpleau dosarele cu şină – şi le semnau, numele meu nu figura deloc pe aceste dosare, nu aveam nici un drept asupra lor. Ei sunt Mihai Malda şi Ion Vogan, dar şi rebusistul Paul Degan). Pe lângă acesta, s-au adunat alte patru dosare. Cred că pe la sfârşitul lui ‘85, poate începutul anului următor, am făcut o selecţie din dosare ulterioare episodului Albatros (unde am mai avut depusă o carte, amânată mereu, retrasă apoi) pentru Editura Dacia din Cluj, cu titlul Alkahest, schimbat apoi în Pădurea de trandafiri sălbatici, de unde am primit o scrisoare elogioasă prin care eram anunţat că volumul va fi publicat cât de curând (păstrez şi acum scrisoarea din 25 martie 1987, semnată de V. Rebreanu şi Ştefan Damian). A fost ultima licărire se speranţă. Adevărul e că după ce am făcut selecţia pentru Dacia n-am mai scris decât foarte puţin, cele mai multe pentru Câmpul lui Marte, m-am lăsat păgubaş, m-am dedicat rebusului. Cred că nici n-am mai publicat până prin ‘91, când am scos cu câţiva prieteni Carul Mic, dar şi atunci numai traduceri. Când m-am hotărât să revin în literatură şi să scot prima carte, am luat dosarele până în 1979, am făcut o selecţie, vreo două sute de texte, le-am pus într-un dosar şi am rugat doi prieteni (Teodor Borz şi Soril Miavoe) să mă ajute să încropim o carte cât de cât bună. Aşa a apărut Umbrela profetului în 1998 (recunosc că a intervenit o mică „deşteptăciune” de organizare a textelor). La a doua carte, Oceanul interior, am ales singur din dosarele rămase neatinse la prima selecţie, iar ciclul al doilea l-am închegat din Câmpul lui Marte, apoi la a treia, Codul de bare, am făcut o ultimă selecţie şi am inclus şi poeme scrise în perioada anterioară, pentru că am început din nou să scriu cu oarecare regularitate. În Alteritate de duminică se mai găsesc poezii scrise în anii optzeci, dar le-am ales numai pe cele care se „împăcau” cu cele noi. Trebuie să-ţi spun că volumele respectă cronologia scrierii poemelor. Cele care n-au intrat în nici una din selecţii zăceau în dosarele îngălbenite, descompletate. Îmi tot propuneam să le recitesc, ca să văd ce-i de făcut cu ele, dar am tot uitat, amânat. Până acum doi ani şi jumătate, când am scos toate caietele, carnetele, dosarele, am început cu începutul, cu caietele adolescenţei, când simţul critic era în vacanţă. Am început să citesc şi am rupt, am rupt, am rupt. Vreo trei-patru sute de texte. Am făcut-o. Şi nu-mi pare rău deloc. Am păstrat într-un dosar câteva care mi se păreau încă vii, aveau o imagine ori o metaforă reuşită, unele numai un epitet frumos. Şi am mai umplut două coli cu versuri frumoase, interesante, luate din câte un text.
Crede-mă, n-am nici un fel de reţinere de a scrie direct pe hârtie, e un obicei făcut în tinereţe, când mă puteam bizui pe memorie, când scriam poemul pe un anumit ritm de deplasare, lucrul acesta îi dădea şi poeziei un ritm interior, iar când le aşterneam pe hârtie dădeau impresia că s-au scris „dintr-o suflare”, dar adevărul e că minţii mele îi plăcea să se joace, de aceea le purtam în mine, le migăleam, le şlefuiam, le îndrăgeam. Eu şi acum scriu în memorie, diferenţa e că „le trec pe curat” mult mai repede, uneori chiar în aceeaşi zi. Ca o revelaţie, gândul că ritmul interior al poemelor s-a domolit. Pentru că şi ritmul mersului s-a domolit cu anii.

CSG: Mai ţin minte, s-a întâmplat cu ani în urmă, cam prin 2007, că ai scris o poezie direct în limba maghiară, intitulată Illo tempore, după care ai realizat atât o traducere, cât şi o rescriere direct în română a textului. Mie mi s-a părut o experienţă inedită şi plină de învăţăminte. După ce au trecut atâţia ani, ce gândeşti astăzi despre această „escapadă”? Şi ca să fim foarte concreţi, iată cele trei texte menţionate:

Illo tempore

ha üvölt a szél,
ha vér buggyan
a bokrok tövisén,

szó lobban
és ráborul
a messzeség
érzelmeim határán -

nem mond senki igét,
sem imát,
nem zavarja képzeletem tükörmélyét
sem törés, sem üvöltés -
bár menekülni szeretnék,
mégis, mégis visszatart
e sötét ravatal
melyen feküdnék,
de még élek,

kóstolom a tiltott halált
túlélésem minden napján.

Illo tempore
(traducere)

de şuieră vântul,
de stropi de sânge stau
pe spinii mărăcinilor,

scapără cuvântul
şi-n hotarul simţirii
se surpă
orizontul -

nu-i cine să murmure cuvânt,
nici rugăciune,
nici ciobire, nici urlet
nu tulbură adâncul oglindit
al închipuirii -
deşi să fug aş vrea,
totuşi, totuşi mă reţine
acest negru catafalc
pe care-n dor de moarte calc,
deşi încă sunt viu;

oprita moarte o degust
în toate zilele trăirii.

Illo tempore
(rescriere)

vântul de plânge,
de spinii mărăcinilor
se umplă de sânge,

scapără cuvântul
şi-n hotarul simţirii
se surpă
orizontul -

cu mine nu-i cine să murmure grai,
nici rugăciune, şi vai,
nici destrămare,
nici urlet de disperare
nu tulbură adâncul oglindit
al închipuirii -
deşi să fug aş vrea,
totuşi, totuşi mă reţine
acest negru catafalc
pe care-n dor de moarte calc,
deşi încă-s în legea firii;

oprita moarte o degust
în toate zilele trăirii.

(2007)

KF.: Aşa e, ţin minte şi eu momentul acela, interesant din toate privinţele, mai întâi pentru că am scris acest text în limba mea secundară, devenită pentru o clipă dominantă, apoi pentru celelalte două gesturi, survenite la puţin timp. Cum ni se întâmplă rar aşa ceva, mai ales mie, care port textele în memorie, textul m-a „obligat” să-l scriu atunci, imediat, într-o clipită, de parcă aş fi aşternut pe hârtie o dictare, nici nu mi-am dat seama în ce limbă îl scriu, abia după aceea m-am dumirit, conştientizarea declanşând traducerea şi apoi rescrierea, de parcă aş fi căutat să mă aşez într-un echilibru cunoscut şi confortabil pentru mine. Ţin minte că ţi-am trimis poezia „la cald”, chiar în dimineaţa scrierii, şi ai îndreptat cu nobleţe ezitările mele de exprimare. Dar trebuie să-ţi reamintesc – nu mai ştiu cu ce ocazie ţi-am spus – că n-a fost prima încercare, am mai scris şi mai demult câteva poeme direct în maghiară, ce-i drept la intervale de timp foarte mari, două le-am şi publicat în revista Látó, dacă nu mă înşeală memoria. La o discuţie cu Demény Péter, care a scris un grupaj de poeme direct în limba română, pe care i le-am publicat în Vatra, i-am spus că voi face într-o bună zi efortul de a aduna toate poemele scrise în maghiară, să văd ce se poate face cu ele. Asta ca să certific bilingvismul meu.
Pentru că e vorba tot de un fel de „iubire”, de „aventură”, putem să-i spunem şi escapadă acestei răsturnări de situaţie. Rămâi cu o stranie satisfacţie şi melancolie. Şi cu dorinţa de a se repeta.

CSG: Ultima şi cea mai firească întrebare vine de la sine, deoarece de la bun început şi până acum n-am vorbit despre altceva decât despre existenţa noastră în poezie, în creaţie. Este o problemă firească, legată de „meseria” noastră, despre care genialul poet, cunoscut şi iubit atât de tine cât şi de mine, Jozsef Attila ne-a lăsat o mărturisire scurtă şi memorabilă. Citez: „Amikor verset ír az ember,/ mindíg más volna jó,/ a szárazföld helyett a tenger,/ kocsi helyett hajó.// Amikor verset ír az ember/ nem írni volna jó.” Deşi fiecare dintre noi trăieşte poezia într-un mod original, specific, la urma urmei, într-un fel sau altul, ajunge la această concluzie ambiguă, dar reală. Te rog să încerci a face o transpunere cât mai acceptabilă a acestor rânduri, dar şi să comentezi în loc de încheiere.
KF: Să începem atunci cu transpunerea: Omul veşnic altceva ar vrea/ când scrie poezii,/ în locul pământului marea,/ vapor în locul caleştii.// Când omul scrie poezie,/ placu-i ar fi să nu scrie.

Oho, cum ai reuşit să mă surprinzi cu aceste versuri, şi mai ales cu autorul lor, că puteai să citezi şi din alt autor, găseai exprimate şi la alţii asemenea gânduri despre tirania poeziei, de ce l-ai ales tocmai pe el? Spun asta pentru că această vară şi toamnă i-au aparţinut lui József Attila, am reuşit să transpun foarte multe poeme, vei vedea că unele sunt de-a dreptul remarcabile, cred eu. Cum ai receptat preocuparea mea? Sau alegerea e joc al hazardului? Indiferent cum e, faptul în sine e grăitor. Dar să revin puţin la ce am subliniat mai sus. Cred că înţelegi la ce mă refer, la momentele când fiinţa este acaparată integral de scriere, de poezia ce se aşterne pe hârtie sau se fixează în memorie. Atunci ne mai aflăm în timp, în legile fiinţei? Ceea ce spune poetul nu poate fi decât post factum. Pentru că atunci nu ai voinţa de a vrea altceva, eventual doar o slabă conştientizare a neputinţei de a te împotrivi, pe care o poţi exprima numai după eliberarea de sub tirania de care vorbeam. Şi poate nu-i decât un reproş, pe care şi noi suntem gata a-l face. Anume că starea uitării de lume ţine prea puţin. Deşi ştim că tirania aceasta nu poate fi continuă, ne-am dori inconştienţi să fie. Ce noroc că nu depinde de noi.

14 septembrie 2012

*
Kocsis Francisko s-a născut în 1955, în comuna Cecălaca, jud. Mureş. Este redactor şef adjunct la revista Vatra din Tg. Mureş, redactor al revistei de filosofie şi literatură Târnava din Tg. Mureş. A lucrat şi la „Editura Dacia” din Cluj-Napoca (2002-2003). Membru al U. S. Din 2001.
Volume de poezii: Umbrela profetului (‘A próféta esernyője’, Tavis, 1998); Oceanul interior (‘Belső óceán’, Ardealul, 2000); Codul de bare (‘Vonalkód’, Junimea, 2002); Alteritate de duminică (‘Vasárnapi másság’, Ardealul, 2004); Ceva trece pe-aproape (‘Valami közel jár’, Ardealul, 2009), Melancolii în formă continuată (‘Kísértő búbánat’, Ardealul, 2012).
A publicat şi un volum de proză scurtă, Plimbări cu Freud (‘Séták Freud oldalán’, Ardealul, 2006).
Desfăşoară şi o bogată activitate de traducător. Principale volume de tălmăciri: Efectul admiraţiei. Poeţi maghiari din Transilvania (‘A csodálat hatása’, Ardealul, 2006); Avangarda maghiară în texte şi portrete (‘A magyar avantgárd – szövegek és portrék’, Ardealul, 2008) Balázs Imre József: Avangarda în literatura maghiară din România (Az avantgárd a romániai magyar irodalomban, Bastion, 2009).

A vers – alig esztendőnyi nyűg az életemből
Párbeszéd Kocsis Franciskoval
a költői lét korlátairól és távlatairól

Cseke Gábor: Költőként, de fordítóként is, miként vélekedik a jelenkori költészetről: válságban lenne-e, vagy ellenkezőleg, egyfajta új megnyilatkozás távlatai előtt áll? Bármi legyen is válaszod, kíváncsi vagyok az érvelésre.

Kocsis Francisko: A kérdésről valami hasonló jut eszembe, sok éve tették föl, nincs miért zavarba jönnöm a válasz miatt. És mégis... Nehéz kategorikusan válaszolni. Nem egzakt tudományról beszélünk, hogy a számításhoz használt képletek azonos eredményt adjanak, függetlenül a művelet helyétől és idejétől. Igaz ugyan, hogy a költészettől sem idegenek a képletek, csakhogy ezek nem minden esetben azonosak, pontosabban, ahány eset, annyifélék. Hiába nyilatkozták már annyiszor a költészetről, hogy válság sújtja, hogy a legnehezebben alkalmazkodó irodalmi műfajok egyike, azt kell tapasztalnunk, hogy ugyanannyian rajonganak érte, mint korábban, a történelemben egymást követő nemzedékek váltják egymást, változatlan elszántsággal vitatják el egymástól a pálmát és juttatják érvényre eredetiségüket. Ama két irodalomban, melyeket a sors kegyéből meglehetősen jól ismerek, azt tapasztalom, hogy csak úgy nyüzsögnek a fiatalok. Nem hinném, hogy kevesebben volnának, mint most negyven éve, a különbség csak annyi, hogy ők már virtuális térben törnek előre, s abban jóval otthonosabban mozognak, mint amit számukra a nyomtatás világa felkínált. Mindezzel számolva, kockázatosnak tartom a műfaj válságát emlegetni. Beszélhetnénk értékválságról, de az sem egyértelmű, hiszen előfordulhat, hogy az a költő, aki az új mérce, a minta lehetne, éppenséggel itt van a soraink között. A költészet sosem nélkülözte a kimagaslóan nagy tehetségeket.

CsG: Az csak természetes, hogy az idő hömpölygése az égvilágon mindent, így a költészetet is, végül a maga medrébe terel, és ebbe nekünk nincsen beleszólásunk, a legjobb esetben is csupán részesei lehetünk a költői szellem Nagy Kiteljesedésének. Ezért inkább arra gondoltam, vajon eléggé érdekelt vagy-e szembeszállni minden olyan körülménnyel és behatással, amelyek mindennapi létünket túszul ejtik? Született költőnek tartod-e magadat, avagy tudatosan építed ki költői látásmódodat?

KF: Nézd, a dolgok állása a következő: én jól érzem magam ebben a „rabságban”, önállóan döntöttem úgy, hogy ekként érezzem magam, ebben az állapotban; amiként mások az alkoholt, a kábszert vagy az ennél is ártalmasabb szenvedélyeket választják, ugyanúgy jól érzem magam a saját bőrömben, de semmi kedvem sincs újrakezdeni, mert képtelen volnék valamin is változtatni, és teljesen hiábavaló lenne még egy életet eltékozolni valamiért, ami immár befejezett tény; az idő, minden fizikai nyilvánvalóság dacára, nem mindenki számára telik egyformán, az én költői nyűgölődésem órája sosem lesz egyforma egy óra alvással; mi egyezményes szakaszokra szabdaltuk fel az időt és megnyugszunk abban a hitben, hogy egyetlen boldogságos pillanat megfelelhet egy mélységesen tragikus pillanatnak. Eszembe jut erről az a pillanat, amikor utolért az apám halálhíre – annyira hosszúnak tűnt, hogy gondolataim valósággal körbeszaladták az általam elképzelt világegyetem egészét, s fogalmam sincs, mikor adta át a helyét a következő pillanatnak, de azt hiszem, napokon át megrekedtem benne, az idő pedig kikerült, elhömpölygött mellettem. Az idő, mely az általad emlegetett Nagy Kiteljesedés részesévé avat, az alkotó tevékenység ideje, nem egyforma mindenki számára, és ez az egyetlen, amiért érdemes élni. Csakhogy oly rövid szakaszokból tevődik össze, hogy a legagyafúrtabb matematikai képleteket alkalmazva sem tennének ki egy esztendőnél többet az életünkből, esetleg valamivel többet is, de egyenlő sose lehetne egy felnőtt ember életkorával. E látszólag egészen pesszimista érvek után azt lehetne hinni, hogy az élettől megkeseredett ember volnék, ez viszont egyáltalán nem így van, egyetlen kifogásom annyi, hogy ama pillanatok összessége miért nem teszi ki legalább az életem egynegyedét. Ebből megértheted, hogy valamennyi cselekedetemben érdekelt vagyok, hiszen az írás mellett még sok egyébbel foglalkozom. Minden tettemmel és egész hitemmel azon vagyok, hogy visszafogjam azt a sietséget, amire napjainkat kényszerítjük.
Úgy van, született költőnek tartom magam, az is vagyok, amennyiben ez azt jelenti, hogy csak akkor írok, ha a vers a derült égből szakad rám. Az vagyok, ha ez nem jár azzal, hogy az asztalra könyökölve, egy papírlap előtt facsarjam az agyamat, hogy összeüthessek néhány verssort. És az vagyok, ha mindez bármely belső korlát ledöntését és a szabadság megértését jelenti.
Ami a kérdés második részét illeti, fiatalon meg se fordult a fejemben, hogy az ilyesmi tudatosan építhető, minden az írás ünnepélyes pillanataira összpontosult, de bevallom, hogy miután „benőtt a fejem lágya”, elővettem az értelem eszközeit is, különösképpen a könyveik megtervezésében (szándékosan és egyáltalán nem bíztam a véletlenre), eladdig, hogy legutolsó verseskönyvem esetében – megjelenése különben a napokban esedékes – a látomás meghatározó szerepet játsszon, egyes versek tárgyukban, hangulatukban heteken át tartó „megélés, átélés” szüleményei. Az írást tekinthetném egyfajta szökésnek is az engem fogva tartó, képzeletemet béklyóval fenyegető témák rabságából. Egyesekben, az értelem és az olvasmányok táplálta szimbolisztika a vers szövetében tettenérhetően összefonódik az érzelemmel. Nem dominál, csupán kiegészít.

CsG: E helytálló megjegyzéseket és érveket hallva azt hihetnénk, hogy tudatában vagy annak a pazarlásnak, amit a költők megengednek maguknak, vállalva a felelősséget ama versekért, amiket naponta elvetélnek. Végigkövetted-e, legalább egyszer, miként áldoztad föl egy-két versedet, esetleg egész ciklusodat egy könnyelmű pillanat vagy egy hétköznapi, prózai kötelezettség oltárán? És ha igen, miként jellemeznéd ezt a fajta költői „abortuszt”?

KF: Csak azok tékozolnak, ezt olvastam valahol, akiknek van amiből. Senki se lehet költő élete minden percében, nem vetünk papírra mindent, ami csak megfordul a fejünkben, napok egész sora telik el, és nem írunk egyetlen verssort sem, de ettől még nem dől össze a világ. Számtalanszor megesett velem, hogy barátaimmal kávézgatva, két kézzel szórtam a metaforákat, vagy éppen egy közönséges beszélgetés közben, miközben egy ismeretlennel traccsoltam, netán szeretteimnek telefonálgatva, levelezgetve, de még inkább a technológiai támogatású üzenetváltások révén. Fogalmam sincs, mikor illantak el mindörökre. Olykor meglepődve tapasztalom, hogy bizonyos költői képek, szófordulatok ismerősnek tűnnek (nem olyan verssorokról vagy jól ismert kifejezésekről van szó, amiket gyakran idézgetünk), néha felismerem, hogy tőlem származnak, régebbi verseimből valók, legtöbbször viszont nem derül ki semmi ilyesmi, és akkor óvakodok tőlük, ejtem őket, arra gondolván, hogy olvasmányaim foszlányai csupán, bár az is lehet, hogy nem egy közülük olyan fordulat, kép, amit elmulasztottam lejegyezni, amit elvesztettem, de valamilyen újabb próbálkozással igyekeznek bekerülni a versbe.
Elmesélek egy nemrégen, még a télen történt esetet, mikor a megjelenésre váró könyvemen dolgoztam. Az egyik este, miután átfutottam egy itt-ott változtatásra ítélt versemet, magam sem értem, miként, hirtelen eszembe jutott E. A. Poe Annabel Lee c. verse. Az én költeményemnek az égvilágon semmi köze nem volt Poe szövegéhez, de megszállt valami szenvedélyes vágy újraolvasni a híres költeményt, félbehagytam mindent, levettem a polcról Poe verseskönyvét, s a tartalomjegyzékhez lapoztam, hogy megkeressem az oldalszámot. Abban a pillanatban a könyvből két kockás noteszlap hullott ki. Felvettem, elolvastam. Két kézírásos szöveg állt rajtuk, valószínűleg a Poe-kötet olvasása idején íródhattak. Nézem a kiadás évét: 1987... Mindkettőt beválogattam az új kötetembe. Az egyik egészen rövid, akár itt is elfér: „Şi monstri / se iubesc / între ei. / Şi se-nmulţesc.” [A szörnyetegek is / szeretkeznek / egymással. / És szaporodnak.] Első reakcióm az öröm volt. Másnap viszont már töprengeni kezdtem: hogyan történhetett ez meg? Miért kerültek a szövegek a könyvbe, hogyan felejtkezhettem meg róluk teljesen? Mi a magyarázata szándékomnak, hogy újra olvassam az Annabel Lee-t? A legfurcsább az egészben, hogy úgy ‘85 táján, kemény csalódások folytán felhagytam az irodalommal és rejtvénykészítésre adtam a fejem. De miért nem jut eszembe semmi arról, hogyan kerülhettek e szövegek oda? Mivel magyarázhatók előkerülésük körülményei? Valami rejtett tulajdonságuk folytán képesek megszólítani bennünket...
Rengeteg „készre írt” versemet vesztettem el. Azt is megmondom, miért. Igen jó memóriám volt. (25 évesen betéve tudtam Bacovia összes versét, egy egész sor más költői remekművel egyetemben), s az enyéimet csak akkor vetettem papírra, miután gondolatban alaposan addig csiszolgattam őket, míg elnyerték végleges formájukat. De még akkor se siettem el a dolgot, amíg egyszer mégis időt szakítottam a lejegyzésre. Volt olyan időszakom, amikor egész könyvre való hemzsegett a fejemben. Ez addig tartott, amíg rá nem jöttem, hogy bizonyos szövegek „megromlanak”, inkább csak verssorok maradnak belőlük, feledékenységem folytán. Igaz, némi erőfeszítéssel sikerült rekonstruálnom őket (bár bevallom, egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ugyanabban a formában). Az ettől való rettegés akkor tört rám, amikor a Ceva trece pe-aproape (Valami közel jár) kötetemen dolgoztam. Rengeteg véglegesített, már kicsiszolt vers tolongott a fejemben, papíron viszont még egy sem. Kávézni ültünk be egy barátommal, szóba került a feledékenység, ami olykor váratlanul lepi meg az embert; eszünkbe jut egy pompás verssor, nincs alkalmunk leírni, majd végleg elfelejtjük. Barátom tudta, mi a szokásom, s figyelmeztetett is a várható következményekre. Mintha egy belső robbanás következett volna be, egycsapásra minden a helyére került, s még aznap leültem a számítógép elé. Most pedig bevallhatom, hogy nagyon sok versem véglegesen odalett, néhányat sikerült, ha csak töredékesen is, megmenteni. Nem is kínlódtam velük tovább. Mert csak olyanok lennének, mint a régészek helyrepofozta agyagedények: néhány eredeti cserépdarab, más anyaggal kiegészítve. De a lejegyzés azóta se vált azonnali szokásommá, mondogatom magamnak, hogy az igazán fontos dolgok megmaradnak vagy visszaköszönnek. Azok a versek, amiket ebben az életben meg kell írnom, gondolom, meg lesznek írva. Azzal vigasztalódom, hogy amit elvesztettem, az nem is volt az enyém, tévedésből jutott hozzám. Mert a vers is képes eltévelyedni...

CsG: Sajnos, be kell ismernünk, hogy az emlékezet, amire életünk egy szakaszában annyira büszkék vagyunk, előbb-utóbb óhatatlanul gyengül, megromlik, csúfot űz belőlünk. Marad tehát az írott vagy nyomtatott szöveg... Léteznek pályatársak, akik könnyedén megválnak saját írásaiktól, amikkel nincsenek megelégedve. Honnan merítenek annyi biztonságot a mű azonnali megítéléséhez, hogy amit ma papírra vetnek, annak esetleg nem lesz-e idővel más akusztikája, ragyogása? Rendkívül kíváncsi vagyok, mi rejlik a te ódzkodásod mögött attól, hogy azonnal papírra vessed a születő verset? Voltak bizonyos negatív élményeid ezzel kapcsolatban? Netán más okai vannak?

KF: Igazad van, ezt én mind tudom, s a tandíjat is megfizettem ezért. Ténylegesen úgy tűnik, hogy a papír jelenti az eszményi emlékezetet, bár a korszerű technológia mindkettőnket cáfolni látszik. Meggyőződésem, hogy a nem is túl távoli jövőben, amelynek kezdeteit mi is megérhetjük, a könyveket bibliofil példányszámban, számozottan, a példányok esetleges tulajdonosi névsorával együtt adják ki. És lesznek majd valódi virtuális könyvtárak, ahová irodalombarát szfinxek őrzik a belépést. Manapság, ha egy kritikus szeretne híres lenni, elég ha nyit egy weboldalt, s azonnal elárasztják pdf-kiterjesztésű kéziratokkal, ehhez viszont szükség van valami esztelen bátorságra is – kíméletlen, durva és nemtelen támadásoknak lenne kitéve. A virtuális kritikus lényegesen különbözni fog.
A kérdés második felét megkerülhetném, de nem lenne tisztességes gesztus részemről. Ugyanis azon pályatársaid közé tartozom, akiket úgymond nem értesz meg. Teméntelen szöveget hajítottam már papírkosárba, pokoli elégtételt éreztem, s bár elmesélem, miként esett ez meg, nem az enyhítő körülményekre számítva teszem. Kiadói bemutatkozásom az Albatrosnál történt, a Caietul debutanţilor-ban (Kezdők füzete). Addigra már legalább három irattartónyi verset összeírtam, miután a lapokban is sikerült bemutatkoznom, abból válogattam ki egy pályázatra szánt csokrot, reménykedve a sikerben. De csak a csoportos jelentkezéshez volt szerencsém (a csoportot magát örömmel vállalhattam: Alexandru Muşina, George Vulturescu, Cristian Şişman, Viorel Dinescu társaságába kerültem). Akkoriban könnyedén írtam, húsz-harminc verset is tároltam az emlékezetemben, s mikor volt rá szabadidőm, papírra vetettem. Pontosabban, legépeltem őket.
Apropó, írógép... Te is jól tudod, hogy azokban az esztendőkben évről évre jelentkeznünk kellett a rendőrségen, hogy nyilvántartásba vegyék a gépeink betűinek karakterrajzát. 1985-ben elmulasztottam jelentkezni. Robusztus Remingtonom van, nem könnyű cipelni. A határidő másnapján a körzeti milicista csenget az ajtómon, s érdeklődik, hogy miért hiányoztam. Azt feleltem, hogy nem állt módomban elcipelni a gépet, különben is szándékozom lemondani róla, szerelje csak le nyugodtan a billentyűzetet, ha kell, segítek neki, aztán megírhatja az erről szóló jegyzőkönyvet, majd a szükséges helyen leadja a billentyűket, a maradékot pedig beviszem az ócskáshoz, az elismervényt pedig átadom neki. Úgy nézett rám merően, hogy beleborzongtam, mire sarkon fordult és eltávozott. Azóta se háborgatott senki... Ezen a gépen kopogtam le a verseimet két példányban, sínes dossziéba gyűjtve az egészet, s mikor az száz ívnyire duzzadt, címfélét firkantottam rá és időről időre egymásra helyeztem őket a szekrényben.
Mindjárt az Albatrosnál történt bemutatkozásom után egy iratgyűjtőt a közlésre esélytelennek ítélt verseimnek szántam, ráírtam, hogy Câmpul lui Marte (Marsmező) és szerzőként Mihai Maldát tüntettem fel (ezek az ál-elnevezések engem képviseltek – sínes dossziéik megteltek versekkel; az én nevem sose szerepelt rajtuk, semmilyen jogosultságom nem volt fölöttük. A szóban forgó fickók: Mihai Malda, Ion Vogan és a rébuszgyártó Paul Degan.) A továbbiakban újabb négy iratgyűjtő telt meg. ‘85 végén, esetleg a következő év elején összeválogattam belőlük egy könyvet a kolozsvári Dacia kiadó számára, Alkahest címmel, amit aztán Pădurea de trandafiri sălbatici-re (Vadrózsaerdő) változtattam, érkezett egy dicsérő levél is, amelyben értesítenek, hogy kötetem hamarosan napvilágot lát (máig őrzöm az 1987. március 25-én kelt, V. Rebreanu és St. Damian jegyezte levelet). Ennyiből állt a remény utolsó lobbanása. Igazság szerint, a Daciának szánt válogatás után nagyon keveset írtam, abból is a zöm egyenesen a Marsmező-be került. Feladtam, rejtvényeket gyártottam. Azt hiszem, ‘91-ig még csak nem is közöltem, amikor is néhány társammal kihoztuk a Carul mic (Kis-Göncöl) c. lapot, akkor is csak fordításokat. Amikor eldöntöttem, hogy visszatérek az irodalomba és kiadom az első önálló kötetemet, az 1979-ig lezárt irattartóból kiválogattam egy kötetre valót, mintegy kétszáz szöveget fűztem egybe, s megkértem két barátomat (Teodor Borzot és Soril Miavoét), segítsenek összeütni egy jó kötetet. Ekként jelent meg 1998-ban az Umbrela profetului (A próféta esernyője) – bevallom, a szövegek elrendezését illetően némi huncutsággal. A második kötethez magam válogattam az addig érintetlen, kész dossziékból (Oceanul interior – Belső óceán), illetve a Marsmező-ből, a harmadik esetében még egy harmadik tallózás történt (Codul de bare – Vonalkód), de már frissebb verseket is beválogattam, mert időközben némi rendszerességgel újra írni kezdtem. Az Alteritate de duminica-ban (Vasárnapi másság) szintén vannak a nyolcvanas években írott versek, de csak azoknak kegyelmeztem, amik összeillettek az újabbakkal. A kötetek pedig hűen tükrözik a versek születésének időrendjét. Amelyek minden válogatásból kimaradtak, továbbra is a sárguló, hiányos irattartóban lapultak. Mindegyre azt terveztem, hogy átrágom magam rajtuk, lássam, mihez kezdhetnék velük, de aztán halogattam a dolgot s megfeledkeztem róluk. Így ment ez két és fél évvel ezelőttig, amikor is előkapartam valamennyi füzetet, noteszt, dossziét, a kezdet kezdetétől, a kamaszkori füzetekkel indítottam, amikor kritikai érzékem még ugyancsak tétlenkedett. Nekifeküdtem az olvasásnak, és aztán csak téptem, és téptem, és téptem a sok papirost. Mintegy három-négyszáz szöveget. Megtettem! És egyáltalán nem bántam meg! Egy irattartóba rejtettem néhányat, amelyek életrevalóbbnak tűntek, felvillant bennük egy-egy sikerült kép vagy metafora, egy-egy érdekes verssor, amiket a szövegekből kimazsoláztam.
Egyáltalán semmilyen fenntartásom nincs azzal kapcsolatban, hogy a verset egyenesen papírra vessem, ezt elhiheted, egyszerűen csak ifjúkori beidegződésről van szó, amikor még megbízhattam az emlékezetemben, amikor a verset a járásom ütemére írtam, ez egyfajta belső ritmust kölcsönzött a versnek, s amikor aztán leírtam, az volt az érzésem, hogy „együltömben” hordtam ki. Az az igazság, hogy kedvemre volt ez a játékos észtorna, ezért is hordoztam magammal, csiszolgattam, simogattam, babusgattam a verset. Én ma is fejben írok verset, a különbség csak annyi, hogy most már gyorsabban „letisztázom”, nem egyszer még ugyanazon a napon. Érdekességként említem, hogy idővel a belső versritmus is megszelídült. Mivel az évek múlásával a lépteim üteme szintén megcsendesedett.

CsG: Emlékszem, néhány éve történt, mintha 2007-ben, hogy egyik versedet, az Illo temporét egyenesen magyarul írtad meg, majd utána fordítottad le, illetve írtad újra román nyelven a szöveget. A fegyvertény számomra igen érdekesnek és tanulságosnak tűnt. Annyi év elteltével, hogyan vélekedsz ma erről a „kiruccanásról”? És hogy nagyon tárgyilagosak lehessünk, íme a három említett szöveg:

Illo tempore

ha üvölt a szél,
ha vér buggyan
a bokrok tövisén,

szó lobban
és ráborul
a messzeség
érzelmeim határán -

nem mond senki igét,
sem imát,
nem zavarja képzeletem tükörmélyét
sem törés, sem üvöltés -
bár menekülni szeretnék,
mégis, mégis visszatart
e sötét ravatal
melyen feküdnék,
de még élek,

kóstolom a tiltott halált
túlélésem minden napján.

Illo tempore
(traducere)

de şuieră vântul,
de stropi de sânge stau
pe spinii mărăcinilor,

scapără cuvântul
şi-n hotarul simţirii
se surpă
orizontul -

nu-i cine să murmure cuvânt,
nici rugăciune,
nici ciobire, nici urlet
nu tulbură adâncul oglindit
al închipuirii -
deşi să fug aş vrea,
totuşi, totuşi mă reţine
acest negru catafalc
pe care-n dor de moarte calc,
deşi încă sunt viu;

oprita moarte o degust
în toate zilele trăirii.

Illo tempore
(rescriere)

vântul de plânge,
de spinii mărăcinilor
se umplă de sânge,

scapără cuvântul
şi-n hotarul simţirii
se surpă
orizontul -

cu mine nu-i cine să murmure grai,
nici rugăciune, şi vai,
nici destrămare,
nici urlet de disperare
nu tulbură adâncul oglindit
al închipuirii -
deşi să fug aş vrea,
totuşi, totuşi mă reţine
acest negru catafalc
pe care-n dor de moarte calc,
deşi încă-s în legea firii;

oprita moarte o degust
în toate zilele trăirii.

(2007)

KF: Így igaz, magam is emlékszem arra a minden szempontból kivételes pillanatra, elsősorban azért, mivel a szöveg az én második nyelvemen született meg, majd az azutáni kettős gesztus miatt is. Mivel csak nagy ritkán történik ilyesmi az emberrel, hát még velem, aki emlékezetében szövegeket hordoz; a szöveg volt az, ami arra késztetett, hogy azon nyomban leírjam, akárha diktálás után tenném, meg se fordult a fejemben, milyen nyelven írok, csak amikor már megesett a dolog, akkor tértem magamhoz, a tudatosodás pedig kiváltotta a fordítást, majd az újraírást, mintha csak azt kerestem volna, hogy visszanyerjem megszokott, a számomra kényelmes egyensúlyt. Emlékszem, azon melegében küldtem el neked a verset, mindjárt a megírás reggelén, te pedig nagylelkűen kiigazítottad stiláris tétovaságaimat. De azt is meg kell vallanom, nem is tudom, mely alkalommal említettem neked, hogy nem ez volt az első hasonló próbálkozásom, már régebben is írtam néhány verset egyenesen magyar nyelven, igaz, hogy nagy időközönként történt mindez, s úgy tudom, kettő meg is jelent a Látó folyóiratban. Demény Péterrel beszélgetve, aki eleve románul írta meg egy verscsokrát, amit aztán a Vatrában is közöltünk, azt ígértem neki, hogy egy szép napon fogom magam és összegyűjtöm valamennyi magyarul írt versemet, hátha lehet velük kezdeni valamit. Ennyit az én kétnyelvűségemről.
Mivel ezúttal szintén valamiféle „szerelemről”, „kalandozásról” van szó, akár „kiruccanásnak” is nevezhetjük ezt a váratlan közjátékot, aminek a nyomán valami rendkívüli elégtétel és borongós hangulat fogott el, az újrázás vágyával együtt.
CsG: Az utolsó és legtermészetesebb kérdés önmagától adódik, hiszen az elejétől a végéig csakis a versben, az alkotásban való létezésünkről beszéltünk. Természetes, „mesterségünkhöz” kapcsolódó gond ez, amelyről az általunk kedvelt zseniális költő, József Attila egy rövid versben fogalmazott meg emlékezetes sorokat. Idézem: „Amikor verset ír az ember,/ mindig más volna jó,/ a szárazföld helyett a tenger,/ kocsi helyett hajó.// Amikor verset ír az ember/ nem írni volna jó.” Annak ellenére, hogy mindannyian egyéni, eredeti módon éljük meg a verset, előbb vagy utóbb ugyanerre a kétpólusú, helytálló következtetésre jut. Megkérlek, próbálj e versről elfogadható fordítást adni, s egyúttal befejezésül akár értelmezni is.

KF: Kezdjük mindjárt az átültetéssel: „Omul veşnic altceva ar vrea/ când scrie poezii,/ în locul pământului marea,/ vapor în locul caleştii.// Când omul scrie poezie,/ placu-i ar fi să nu scrie...” De hogyan sikerült neked meglepned éppen e verssorokkal? S főként a szerzővel! Hiszen egyebeket is idézhettél volna, mások is vallottak a költészet zsarnokságáról, miért éppen őt választottad? Ezt csak azért mondom, mert ezt a nyaramat és ezt az őszt József Attilának szenteltem, rengeteg versét sikerült átültetnem, nemsokára megláthatod, hogy egyeseket egészen kiválóan, gondolom én... Honnan sejtetted meg, mivel foglalatoskodom? Vagy a választásod csak a véletlen játéka? Végül is mindegy, miként történt, maga a tény önmagáért beszél. De kanyarodjak vissza ahhoz, amit fentebb már mondottam. Gondolom, megértetted, mit akartam elmondani, azokról a pillanatokról, amikor az írás, a vers, ami a papírra kerül vagy csak az emlékezetbe, teljesen lenyűgözi az ember egész lényét. Vajon akkor is ugyanezt az időt éljük, a lét ugyanazon törvényei szerint? Amit a költő állít, csak post factum lehetséges. Mert abban a pillanatban nincs meg az erőd, hogy mást akarjál, esetleg csak egy halvány tudomásulvétele annak, hogy képtelen vagy ellenállni, amit viszont csak a már említett zsarnokság megszűnte után tudsz megfogalmazni. És talán csak egy szemrehányás az egész, amit akár mi magunk is megtennénk. Amiatt, hogy a világról való megfeledkezés oly rövid ideig tart. Tudjuk ugyan, hogy ez a zsarnokság nem lehet folyamatos, tudat alatt szeretnénk, ha az lenne. Tiszta szerencse, hogy nem rajtunk múlik.
2012. szeptember 14.
*
Kocsis Francisko 1955-ben született Csekelakán (Maros megye), a marosvásárhelyi Vatra főszerkesztő helyettese, a Târnava folyóirat szerkesztője. Költő, prózaíró és műfordító egy személyben. Korábban, néhány évig a kolozsvári Dacia kiadó szerkesztője.
Verseskötetei: Umbrela profetului (‘A próféta esernyője’, Tavis, 1998); Oceanul interior (‘Belső óceán’, Ardealul, 2000); Codul de bare (‘Vonalkód’, Junimea, 2002); Alteritate de duminică (‘Vasárnapi másság’, Ardealul, 2004); Ceva trece pe-aproape (‘Valami közel jár’, Ardealul, 2009), Melancolii sub forma continuată (‘Kísértő búbánat’, Ardealul, 2012).
Megjelent egy rövidprózákat tartalmazó kötete is: Plimbări cu Freud (‘Séták Freud oldalán’, Ardealul, 2006).
Kiemelkedő műfordítói teljesítménye is: Efectul admiraţiei ( ‘A csodálat hatása’, Ardealul, 2006) c. fordítás antológiája az erdélyi magyar költészetből; Avangarda maghiară în texte şi portrete (‘A magyar avantgárd – szövegek és portrék’, Ardealul, 2008) c. antológiája és Balázs Imre József Az avantgárd a romániai magyar irodalomban (Avangarda în literatura maghiară din România, Bastion, 2009) c. monográfiája.

UMBRELA PROFETULUI / A PRÓFÉTA ESERNYŐJE (1998)

Parabola lupilor

Din liniştea marilor ninsori, când
renii aerului parcă trag spre miazăzi
tot polul
încărcat în sănii de sidef,

vin lupii ca un grup de bocitoare,
fiecare sunet sfâşietor
amplifică foamea şi mai rupe
o bucată din giulgiul de nea,

vin lupii care trăiesc numai din victorii,
ca alte câteva specii
ale pământului.

Farkas-parabola

Roppant havazások csöndjéből, amikor
a lég rénszarvasai mintha déli irányba vonszolnák
az egész sarkot
elefántcsont szánjaikon

jönnek a farkasok siratóasszonyokként csapatostól
a marcangolás hangzatai
növelik az éhséget és tovább
szaggatják a hólepelt

jönnek a farkasok a csak győzelmekből élők
akár a földkerekség
némely faja

Toamna

Toamna: copacii rămân goi
şi perfect imobili
ca femeia lui Lot
după ce s-a întors
să privească o clipă incendiul divin –

durerea devine pătrunzătoare
ca o rază roengten –
în mine e o dură credinţă
la care pe nimeni nu voi converti.

Az ősz

Ősszel: a fák lecsupaszodnak
és teljesen lemerevednek
miként Lót asszonya
miután hátrafordult
hogy egy pillantást vessen az isteni tűzre –

a fájdalom átható lesz
mint a röntgensugár –
szilárdan él bennem a hit
melyre senkit meg nem térítenék

Întâmplări

Sunt întâmplări fără timp
ca acestea:

după vis, realitatea
îndreaptă retina
ca un tinichigiu o tablă îndoită;

soldaţii care poartă berbecul
nu se mai mulţumesc să doboare
poarta,
ei dărâmă toată cetatea;

poetul pune cuvintele sale
într-un vers ca o săgeată
cu vârful de argint.

Esetek

Léteznek időtlen esetek
miként ezek:

az álom után a valóság
elegyengeti a retinát
akár a bádogos a meggörbült lemezt

a faltörőkost cipelő harcosoknak
nem elég beszakítani
a kaput
lerombolják az egész várat

szavait a költő
nyílvesszőként illeszti versbe
hegyük ezüstből

Ţipătul

Stau în pântecul materiei şi gândesc
într-o limbă de circulaţie restrânsă;

în adâncul plămânilor mei,
discobolul e pregătit
să arunce în afară ţipătul universal;

în orice limbă,
ţipătul are acelaşi înţeles.

A sikoly

Ülök az anyag méhében és egy szűk
körben használt nyelven gondolkodom;

tüdőm mélyén
a diszkoszvető készen áll,
hogy világra hajítsa az egyetemes
sikolyt

bármely nyelven
egyet jelent: sikolyt

Jurnal

Parcă aş avea nervi de sârmă ghimpată,
aşa îi simt, înnebunit de ei;

totul se comprimă fulgerător
şi devine trecut,
zadarnic am învăţat atâtea lucruri,
dacă nu ne sunt de nici un folos;

ochii noştri au învăţat să plângă
mai subtil şi-şi transportă lacrimile
dincolo de natură, într-o deltă volatilă;

istoria e aproape fără civili,
ceilalţi au ordin să nu plângă.

Napló

Idegeim mintha szögesdrótból lennének
érzem az ólálkodó őrületet;

minden villámgyorsan összepréselődik
és múlttá leszen;
hiába tanultunk annyi mindent
ha semmi hasznát nem vesszük;

szemünk megtanult kifejezőbben
sírni és képes a természeten túlra,
egy illó deltába szállítani a könnyeket;

a történelem már-már civilek nélküli,
a többiek parancsba kapták: ne sírjatok

Oraşul

Oraşul e o imensă sală de aştep-
tare. Toată lumea aşteaptă pe cine-
va, aşteaptă ceva. Plouă mult, sin-
gurătatea este aproape adevărată.
Oamenii cumpără nutrii şi câini
blânzi care îi latră pe nume; gos-
podinele spală mai mult, pielea de
pe mâini le-a devenit subţire ca o
membrană, transparentă;
copiii plâng uşor, cei mari se
enervează şi fac educaţie et caetera
et da capo.
Plouă mult, toţi par înlăcrimaţi,
şi mulţi sunt cu adevărat.

A város

A város egy óriási váró-
terem. Mindenki vár valaki-
re, vár valamit. Gyakran esik, a ma-
gány már-már valóságos.
Az emberek szelíd nutriát és
kutyát vásárolnak, ezek a nevüket ugatják; a házi-
asszonyok még többet mosnak, kezük
bőre elvékonyodott akár a
hártya, áttetsző;
a gyermekeknél könnyen törik a mécses, a felnőttek
idegesek és rájuk szólnak satöbbi
et da capo.
Gyakori az eső, úgy tűnik, mindenki könnyes,
és sokan valóban azok.

Plopii

Plopii din oraş, plopii de la mar-
ginea oraşului, plopii de la ţară şi
plopii din întreaga lume privesc
turlele bisericilor;

în acest spaţiu, unde pentru două
fiinţe obiectele niciodată nu vor fi
cu adevărat identice, plopii foşnesc,
toţi plopii foşnesc la unison.

A nyárfák

Városi nyárfák, városszéli
nyárfák, vidéki nyárfák és
a világmindenség nyárfái a templom-
tornyokat fürkészik;

e térben amelyben két
személy számára a dolgok igazából sose
lesznek azonosak, a nyárfák susognak,
valamennyi nyárfa egy szólamban susog.

Dansatorul pe sârmă

Dansatorul rămâne o clipă nemişcat,
de parcă s-ar ruga,
înainte de a-şi începe numărul
pe sârma ghimpată veritabilă;

ochii spectatorilor
urmăresc mişcările corpului
şi zâmbetul,

dar ochii celor doi căţei din arenă
îi urmăresc numai picioarele;
la o greşeală, pe care
nici un spectator n-a văzut-o,
ei se reped sălingă din praf
picăturile calde de sânge.

A kötéltáncos

A kötéltáncos egy pillanatra megtorpan
imádkozik talán
mielőtt a mutatványba fogna
valódi szögesdróton.

tekintetével a közönség
a testmozgást és a mosolyt
követi;

de az arénában a két ebecske
csak a lábára sandít
elég egy félrelépés ami
egyetlen nézőnek sem tűnik fel
s ők odarontanak felnyalni a porból
a meleg vércseppeket

Călătorii

Fiecare călătoreşte de unul singur;
ne străbatem drumurile cu gândul înainte
ca o mână întinsă în întuneric;

nimic nu ne apără de viziunea prăpastiei
şi nici de îmbrânceli,
oboseala-i ca o lipitoare pusă
pe picioarele bolnave;

iertaţi-mă, dacă mâna mea v-a zgâriat
pe obraz –
tăcerea tuturor pare o conspiraţie,
dar e numai viaţa lor.

Utazások

mindenki magányosan utazik
útjainkon a gondolat előttünk jár
mint egy sötétben tapogatózó kéz;

semmi sem óv meg a szakadék képzetétől
sem a tülekedéstől,
a fáradtság akár egy beteg
lábra helyezett pióca;

bocsánat ha kezem fölsértette az ön
arcát –
a tömeg hallgatása már-már összeesküvés
pedig csak életünk maga

Pata de sânge

Iată, cum stăm şi ne uităm la pata
de sânge de pe trotuar,
mă ia cu frig; mă ascund în haine şi tac;

întotdeauna se găseşte cineva să ne spună
povestea petei de sânge,
întotdeauna cineva povesteşte
cum se varsă sângele, cum se încheagă;

dar cine ne spune: de ce?

A vérfolt

Íme, ahogy itt állunk és nézzük a vér-
foltot az utca kövén
kiráz a hideg, ruhámba burkolózom és hallgatok;

mindig akad valaki hogy elmondja nekünk
a vérfolt történetét
valaki mindig elmeséli
miként özönlik, s hogyan alvad meg a vér;

de ki mondja meg, hogy: miért?

Eu visez un cor imens

Eu visez un cor imens cântând în amurg
despre durerea celui lovit pe nedrept,

milioane de indivizi cântând cu tot pieptul,
până timpul ajunge iar pe suişul zilei,
despre durerea celui lovit pe nedrept
cu vorba,
cu palma,
cu pumnul,
cu legea,
cu cuţitul.

Hatalmas kórusról álmodom

Hatalmas kórusról álmodom dalol az alkonyatban
arról, akit fájdalmasan sújtott az igazságtalanság

emberek milliói énekelnek teli tüdőből
míg az idő újra napkeltébe fordul
arról, akit fájdalmasan sújtott az igazságtalanság
szavakkal,
tenyérrel,
ököllel,
törvénnyel,
késsel.

Pastel

Ca un lujer subţire stăteam pe malul râului
în amurgul din ce în ce mai violet;
de aerul umed şi de fumul pipei
mă durea în piept;

pe lângă plopii-n foşnet, apa şi cerul
curgeau atotlin,
părea că şi pământul
puţin câte puţin;
.
şi-un glas părea că sună pe aproape,
dar poate nu era
decât în mal de rai
şopotul de ape.

Pasztell

Vézna indaként hevertem a folyó partján
sötétlilába hajló alkonyatban;
a nedves légtől és a pipafüsttől
sajgott a mellem,

a suttogó nyárfák mellett, a víz és az ég
csöndesen fodrozódtak;
úgy tűnt, hogy velük együtt
apránként a föld is

és úgy tűnt egy hang megszólal a közelben
de lehet hogy csupán
a mennyország partján
csobban egy hullám.

Celălalt mal

Râul, ca o idee navigabilă,
se ţine cu toată apa de maluri, parcă;

trezit de aerul tare al dimineţii,
un fluture albastru a pornit
să străbată în echilibru precar
distanţa dintre cele două maluri;

îl urmăresc liniştit
până ocheanul meu
mă face să cred
că celălalt mal nici nu există.

Túlsó part

A folyó mint hajózható eszme
elkíséri a vizet a part mentén, úgy tudom;

a reggeli hars levegő keltette
kék pillangó nekiindult törékeny egyensúllyal bejárni
a két part közti távot

követem csöndesen
amíg csak látcsövem
elhiteti velem hogy
a túlsó part nem is létezik talán.

OCEANUL INTERIOR / A BELSŐ ÓCEÁN (2000)

Un lup tânăr stă la pândă

Noaptea, între ieri si azi,
în pauza
dintre două bătăi de orologiu,
stă la pândă un lup tânăr;

sunt singur în vidul acesta de sunet
pe care-l resimt ciudat,
ca pe un urlet inversat
pe care îl pot imita întocmai,
pentru că este şi al meu,

e în mine, pregătit, prelung,
să-i dau drumul
când nu voi mai putea îndura.

Egy fiatal farkas lesben áll

Éjjel, tegnap és ma között
két
óraütés közötti csöndben
lesben áll egy ifjú farkas;

magamra vagyok a hangtalan térben
amit furán érzékelek
akár egy fordított üvöltést
amit tökéletesen utánzok
merthogy az enyém

bennem rejtőzik, készen áll, elnyújtott,
hogy kibocsáthassam
ha már nem bírom tovább.

Socrate

Elevii mei sunt bogaţi,
ei îşi iubesc maestrul
şi stimează sărăcia;

şi sunt liberi cât timp
gândurile lor
nu au oprelişti
şi nu vor face plecăciuni
la genunchiul trecător
al vreunei puteri străine;

chiar dacă nu vorbesc
nici o altă limbă,
sclavii nu sunt greci.

Szókratész

Tanítványaim gazdagok,
szeretik mesterüket,
és tisztelik a szegénységet;

és addig szabadok míg
gondolataik előtt
nincsenek gátak
és nem fognak hajlongani
valamely idegen hatalom
mulandósága előtt;

még ha nem is beszélnek
egyetlen más nyelvet sem,
a rabszolgák nem görögök.

Peisaj

Trei platani uscaţi, un cuib, o casă
şi liniştea profundă,
peisaj sărac în care-ncearcă
să se ascundă
o fâşie decolorată de pânză -

atât cât ţi-ar trebui
ca să bandajezi o rană.

Táj

Három kiszáradt platán, egy fészek, egy ház
és mélységes csönd,
szegényes táj ahol rejtőzni
próbál
egy kifakult vászondarab –

amennyi egy sebet
bekötözni elég.

Calul de lemn

Eu privesc lumea prin vizieră;
sunt puternic în armura mea, aproape invincibil,
şi mă pot lăuda
că armăsarul meu
n-a nechezat niciodată
la apropierea vreunei călduroase iepe;

sunt puternic,
pentru că nimeni nu poate destrăma
ceea ce mintea mea ţese cu uşurinţă -
şi ea ţese
fantastice aventuri bellice;

ei spun că sunt nebun -
nebuni sunt ei,
dar sunt majoritatea;

o, cât aş vrea să necheze-odată,
măcar în şoaptă,
calul meu de lemn de brad!

A faló

Rostélyon át nézem a világot;
páncélomban erős vagyok, már-már legyőzhetetlen,
és kérkedhetek vele
hogy csődöröm
sose nyerített föl
holmi hevülő kanca közeledtén;

erős vagyok,
mivel senki se tudja szétszaggatni
amit az eszem könnyedén kigondol,
ő pedig csuda
harci kalandok kiokoskodója;

ők azt mondják bolond vagyok -
a bolondok ők,
de többségben vannak;

ó, de szeretném, ha nyerítene egyszer
bármilyen halkra fogva
én fenyőfa paripám.

Trece şi septembrie

Trece şi septembrie,
zilele se retrag într-o vale
prin care uitarea nu trece niciodată;

te aştept ca pe o pradă,
dar încă nu vii;
printre atâtea lucruri dobândite prin violenţă,
imaginea ta pare o statuetă orientală
îndărătul unei sticle aburite,
conlucrare a simţurilor mele neştiutoare
care au meditat despre tine;

am compus un lung monolog
de şoapte aspre
pe care să-1 aştern
sub picioarele tale în loc de purpură,
dar trece şi septembrie
şi-i atât de târziu
că nici nu mai ştiu
dacă te aştept sau îţi boicotez sosirea,
surioară moarte, surioara mea.

Elmúlik szeptember is

Elmúlik szeptember is,
a napok egy völgybe húzódnak,
mit a felejtés messzire kerül;

Várok rád, mintha zsákmányra
de még nem érkezel;
megannyi erővel kicsikart szerzemény között
képed keleti szobrocskát idéz
pára lepte üveg mögött,
tudat alatti érzékeim eredményeként,
amelyek rólad képzelegnek;

hosszú monológot fogalmaztam
karcos suttogásként
amit majd a lábad elé
terítek szőnyeg gyanánt,
de elmúlik a szeptember is
és oly későre jár,
hogy már nem is tudom,
hogy várlak-e téged, vagy késleltetem érkezésed
halál húgocska, én kishúgom.

Pasărea

Pasărea mă privea cu ochi mari;
eu priveam pasărea, şi ea spuse:
ucide-mă;

am ridicat puşca la ochi
şi am vrut s-o omor,
dar era atâta linişte în preajmă
şi atât de puternic m-am tulburat
că n-am mai găsit trăgaciul;

pasărea mă privea cu ochi mari
şi striga: ucide-mă, ucide-mă,
cu gesturi ciudate mă grăbea -

am scuturat atunci arma,
ca să se întâmple ceva,
adia vântul, poate mi se părea,
când mă transformam într-o pasăre
ca pasărea mea;

trebuia să mă omori, spuse ea,
venind lângă mine pe ram -
totul era straniu: limbajul în care comunicam
şi felul cum mă simţeam cu aripi,
deşi nu le aveam.

A madár

A madár rám tekintett nagy szemekkel;
én a madarat néztem, ő meg így szólt:
ölj meg;

célba vettem a fegyverrel
és meg akartam ölni;
de akkora csend honolt köröskörül
és olyan izgalom fogott el,
hogy a ravaszt hiába kerestem;

a madár rám tekintett nagy szemekkel
és rikoltozott: ölj meg, ölj meg,
furán szökdelve sürgetett -

megzörgettem akkor a fegyvert,
hogy történjen végre valami,
meglódult a szél, véltem hallani,
miközben madárrá változtam,
őhozzá hasonlítani;

meg kellett volna ölnöd, mondta ő,
mellém telepedve az ágra -
minden oly fura volt: beszéde, vallomása
és ahogy hirtelen szárnyas lettem
mint kinek nincs is szárnya.

Răsfoind un album de fotografii

În această zi de o generozitate nesăbuită şi lungă,
ascult prin geamul deschis bârfa elegantă
a vântului cu perdeaua;
de fiecare dată, când am stat în faţa fotografului,
mă gândeam la lucruri încă neîntâmplate
şi încercam să creionez chipul meu fericit de peste ani;
răsfoind acest album, mă prefac încă destul de uşor
că totul este precum am voit:
          ca o ploaie parfumată de vară;

ca o limpede apă în care practici narcisismul
e un album, îţi aduci aminte de tine şi de lumea
în care ai conspirat
sub mila ocrotitoare a celorlalţi,
îţi aduci aminte de toate câte nu le poţi spune
nici unui chip străin.
În această zi ca o risipă de mană,
chipurile mele de demult mă somează cu emoţie.

Egy fényképalbumot lapozgatva

E végtelenül kegyes és hosszú napon
a nyitott ablakon át hallani a válogatott szószátyárkodást
függöny és szél között;
valahányszor csak a fényképész előtt álltam
még meg nem történt eseményekre gondoltam
és felidézni próbáltam éveken túli boldog arcom;
az albumot lapozgatom, még könnyen úgy teszek,
mintha minden akaratom szerint történne:
illatos nyári esőként;

mert a tiszta víz amiben az önszerelmet
gyakorlod
akár egy album, eszedbe ötlik személyed és a világ
amelyben mások aggályos sajnálatával
cinkoskodtál
minden eszedbe jut amit képtelen vagy elmondani
egyetlen idegen arcnak is

ezen a mannával záporozó napon
régenvolt arcaim kérdően állnak elém.

Iluzioniştii

Un iluzionist are oricând un truc
de rezervă. Unul zdrobitor împotriva celui
care se îndoieşte şi întreabă,
aşa cum un tiran are întotdeauna
o lege cu care te poate pedepsi,
chiar de eşti nevinovat;
când au greşit prea evident,
amândoi se pot scuza cu aceleaşi cuvinte,
unul începe, celălalt termină un gând,
unul posedă puterea,
          celălalt iluzia ei.

A bűvészek

       Egy bűvésznek bármikor van egy pót-
mutatványa. Amolyan lehengerlő azokkal szemben
akik kételkednek és faggatóznak,
       amiként egy zsarnoknak is mindig van
egy törvénye amivel lesújthat rád
még ha ártatlan is vagy;
       amikor túlontúl nyíltan hibáztak,
mindketten egyazon szavakkal szabadkoznak,
az egyik belekezd, a másik végez egy gondolattal,
egyik birtokolja a hatalmat,
                     a másik csupán az illúzióját.

Raport despre poeţi

Poeţii ascund printre rânduri
adevăruri crude despre rege
şi despre zei;

ei se aşează lângă pietrele templului
şi adorm pe suprafaţa lor răcoroasă,
sau se prefac numai,
şi după-aceea aşează cuvintele
într-o ordine pe care n-au mai avut niciodată,
şi ele, cuvintele, şuşotesc între ele
că ţi se face frig şi ţi se face cald;

ei sunt mândri de iscusinţa lor,
dar mai ales foarte trişti,
ciudata lor melancolie
le vine ca aura la sfinţi.

Jelentés a költőkről

A költők a sorok között kegyetlen
igazságokat rejtenek el a királyról
és az istenekről;

ők a templomok kövére telepednek
és elalszanak a hűs lapokon,
vagy csak mímelik csupán,
majd a szavakat olyan sorrendbe
állítják, amilyent azok nem is pipáltak,
a szavaknak pedig egymás közt eljár a szájuk
csak úgy hevül s borzong az ember tőle;

a költők büszkék rátermettségükre,
de főképpen igen bánatosak
furcsa szomorúságuk
feltündököl akár a szentek glóriája.

CODUL DE BARE / VONALKÓD (2002)

Decalogul lui Malda

1
Nu oda trebuie
interzisă,
ci linguşeala.

2
Trebuie să-ţi impui
voinţa,
nu capriciile.

3
Nu te ruşina
când de la abuzuri
te dai înapoi.

4
Nu îngenunchia
decât în faţa
idealurilor tale.

5
Fii curajos
de unul singur,
nu cu gloata.

6
Nu umbla
cu nasul pe sus,
gropile sunt pe pământ.

7
Fii soldatul
unei singure cauze -
omenie necondiţionată.

8
Fii convingător
cu argumentele,
nu cu pumnii.

9
Nu minţi pentru alţii,
pentru tine
nici atât.

10
Fii necruţător
numai
cu slăbiciunile tale.

Malda tízparancsolata

1
Nem az ódát kell
betiltani
hanem a hízelgést.

2
Akaratodat
szeszélyeidben kell
érvényesítened.

3
Ne szégyenkezz
mikor a durvaság
elriaszt.

4
Ne hajts térdet
csak az eszményeid
előtt.

5
Légy bátor
egymagadban
ne a csürhével.

6
Ne járkálj
fennhéjázón
a gödröket a földön találod.

7
Egyetlen ügy
katonája légy:
a feltétlen emberségé.

8
Érveiddel
légy meggyőző
ne az öklöddel.

9
Ne hazudj másokért
magadért
annyira sem.

10
Légy kérlelhetetlen
de csak
gyengeségeiddel.

Vânătoare de iarnă

Pe ramul de tuş
croncăne un corb,
pleoapa cade des
peste ochiul orb.

Troian de larmă
e preajma, de ger,
de promoroacă-i
raiul efemer;

iz de viscere
are vânatul,
soare şi sânge
muşcă omătul.

Cortegiul trece,
urmele rămân -
martore acestui
ritual păgân.

Tot mai departe,
în cornul de bou
suflă hăitaşii
un palid ecou;

sună tot mai stins
cornul în amurg,
nespus de încet,
însă îndelung.

Téli vadászat

Fekete ágon
krákog egy holló
vak szeme zárja
sűrűn csukódó

Mindenütt hangok
fagyos buckái,
jeges páncélban
a mennyek fái.

Belsőség ízével
a vadhús tele,
napfényt és vért fal
a tél szelleme.

Vonuló gyászmenet
maradék nyoma
tanúskodik milyen
egy pogány lakoma.

Mind távolabbról
harsanó kürtszó,
a hajtók zenéje -
elszomorító,

dallama elhal
míg jön az alkony
végtelen hosszan
kitartott hangon.

Octombrie 1999

Duium de frunze aud căzând în amintire
spre un pământ depărtat ca stelele stinse,
tangaj de foşnet fără sfârşire
în toiul acestei cumplite aglomerări
de zile şi ani şi conştiinţe, vălmăşag
de imagini în cronologie răsturnată;

ascendenţii mi-au lăsat
moşteniri nedeclarate, îndur fără clipire
acest subtil mesaj de octombrie
ca pe o scaldă în apele determinărilor reci;

zgribulit părăsesc teritoriul
acestui exil fantomatic,
foşnetul stăruie-n auz şi în real
chiar pică frunza în Ardeal,
dar nu e linişte,
sub toga nopţii e numai tăcere.

1999 október

Levelek özöne hallszik emlékeimben hullanak
egy távoli földre mint kihunyt csillagok
véget nem érő levélzizegés táncjátéka
e kíméletlen összetorlódott napok
és évek és lelkek teljében, képek halmaza
fordított időrendben

elődeimtől rám maradt
beváltatlan örökségek. Zokszó nélkül elviselem
október e rejtett üzenetét
megmártózásként a hűvös meghatározások vizében

vacogva hagyom el e képzeletbeli
száműzetés vidékét
makacsul hallom a levélsuttogást a valóságban is
Erdélyben épp a levelek hullnak
de nincsen csönd
az éj palástja alatt merő hallgatás.

Ruga pe malul apei

Dă-mi, Doamne, puterea
de a crede, o dată,
că n-am fost
niciodată,

că nu sunt,
că totul nu-i
decât un gând
al tău de tristeţe
în care totul încape,

în care stau şi eu
pe malul unei ape
în care se scaldă
puzderii de smaralde,
de nimeni râvnite,
de tine aruncate.

Mirajul El Dorado -
postuma realitate.

Ima a vízparton

Adj Uram, erőt
hogy higgyek már egyszer,
hogy sohasem
voltam,
hogy nem vagyok,
hogy minden
csupán egy szomorú
gondolat a tiéd
amibe minden belefér

amelyben én is ott állok
egy víz partján
benne smaragdok
garmadája fürdik
senkinek nem hiányzik
te szórtad el őket

El Doradó varázsa
síron túli valóság.

Octombrie 2000

Pică frunza în pădurile transilvane...
Chindia le suflă cu o pojghiţă de aur
ca acum treizeci de ani,
când încă admiram asemenea frumuseţi
neştiutor despre perfida intruziune
a efectelor absurde în existenţă;

luciul metalic învie detalii,
frânturi decolorate din toamna unor frustrări
care deveneau grefe de maturitate -
firescul a fost atunci dureros,
zvâcnetul pleoapelor – singurul semn
despre un năprasnic strigăt nestrigat,
ca al arborilor desfrunzindu-se după gerul hain;
după aceea ne-am văzut tot mai rar,
până rar s-a făcut
niciodată.

Abia azi, după trei decade,
ţi-aş putea spune
că nici un adio nu-i cumsecade -

2000 október

Erdélyi erdőkben hull a levél
vékony aranyfüsttel az alkony bevonja
mint egykor harminc éve
amikor még az effajta szépségeket csodáltam,
mit sem tudván az abszurd effektusok
beszüremkedéséről a létezésbe;

a fémes csillogás mindent bevilágít,
kifakult foszlányokat egy vesztes őszből,
belőlük később sebhelyek lettek,
sajgó természetesség,
vonagló szemhéjak jelezték csupán
az el nem üvöltött iszonyú bődülést,
a fákéhoz hasonlót mikor a szívtelen fagy vetkőzteti őket,
később mind ritkábban láttuk egymást
míg a ritkából egyszer csak
soha lett.

Csupán ma, három évtized után
mondhatnám neked
hogy egyetlen búcsú sem illedelmes -

Călătorie în zonă crepusculară

De mult n-am călătorit pe calea ferată:
goneşte pe linii de carmin
o locomotivă cu luciu de smoală;

parcă ar fi un peisaj de înviere:
patru zări se ciocnesc violent între roţi
şi bat şi-n inima mea cu putere;

fascii albastre agită lumina puţină:
ritmul turbat aruncă fărâme de ecou
până-n piscurile minţii de pe urmă;

la limita serii, provincii translucide:
o entitate abilă sparge blindaje de idei
de veacuri bătrâne, haite de canide;

înger, demon, eon sau ce o fi:
mă rog să mă mai trezească o dată
înainte de a muri.

Utazás áttűnési övezetbe

Rég volt hogy vasúton utaztam:
a kárminpiros síneken egy mozdony
száguld szuroktól fényesen;

mintha a feltámadás tájait járnánk,
négy égtáj torlódik a kerekek alatt
s szívemből erős lüktetés fakad;

kék fénycsíkokból a gyönge derengés,
a veszett ritmus visszhangot ereget
a végső értelem csúcsai felé;

az est határán áttetsző tartományok:
fürge lény sérti föl az eszmék páncélzatát
vén századokból, falkányi kutyák;

angyal, démon, szellem vagy bármi,
imádkozom, még egyszer költsenek föl
a halálom előtt.

ALTERITATE DE DUMINICĂ / VASÁRNAPI MÁSSÁG (2004)

La numărul singular

Nu e deloc uşor să locuieşti
la cincizeci de ani distanţă
de ziua naşterii tale -
la numărul singular fiind -
când toate problemele
au tendinţa de a trece la plural
dozele zilnice de disconfort;

aici nu discut despre sisteme în dezvoltare,
ci de stări, unde discernământul
nu ne poate însoţi şi proteja,

dar nu simt nici un fel de spaimă,
ci mai curând o terifiantă resemnare -
exist între limitele unor legi
care nu exclud umilinţa, ipocrizia, angoasa,
aroganţa, crima virtuală;

tainicul sine mă ceartă că-mi lipseşte
patima de-a zdrobi acest habitat de sfială,
însă nu am vocaţie de erou
şi nici de politician – prefer să fiu tandru şi ticălos
numai cu mine însumi.

Egyes számban

Csöppet sem könnyű ötven
esztendő távolában élni
születésed napjától -
méghozzá egyes számban -
amikor minden gond
a többes szám felé sodorná
a napi kényelmetlenség-adagot;

itt nincsen szó fejlődési rendszerekről,
inkább állapotról, melyben a beszámíthatóság
képtelen velünk tartani és bennünket óvni,

de egyáltalán nem rettegek,
inkább csak szorongva beletörődök -
létemet törvények kertelik
amelyek nem zárják ki a megalázást, a képmutatást, a szorongást,
a fennhéjázást, a gyilkos szándékot;

titokzatos énem pöröl velem hogy hiányzik
belőlem a szenvedély kilépni e téveteg életből,
de én nem születtem hősnek
se politikusnak – inkább legyek gyöngéd és gyalázatos
saját magammal csupán.

Vânătoare cu colţi de argint

Vânătoarea nu este apanajul unor inşi cu puşcă;
adevăratul vânător îşi pândeşte prada
până îi descoperă slăbiciunile şi virtuţile,
până îşi învinge propria spaimă;

apoi, dacă n-a fost devorat,
îşi îndreaptă atenţia spre alt sentiment.

Vadászat, ezüst agyarral

a vadászat nem holmi puskás egyének kiváltsága,
a vérbeli vadász zsákmányát kémleli
amíg fölfedi gyöngéit és erényeit,
amíg magában legyőzi a rettegést;

majd, ha közben föl nem falták,
más érzelem felé fordítja figyelmét.

Soldatul în noapte

Astăzi nu se mai poartă gestul etalării
rănilor; uneori, e mai bine
să nu se ştie că ai fost combatant;

soldatul nu trebuie să aibă personalitate
în preajma ideilor şi nici logică în acţiune;
el trebuie să fie conştient de un singur lucru:
înfruntarea va avea loc în orice condiţii,
indiferent dacă participă sau e mort;
între un soldat mort şi unul viu
e o singură diferenţă: primul e scutit
de a se mai supune ordinelor,
el şi-a câştigat dreptul de a deveni civil.

Pentru că poţi vedea şi contempla
cum schimbă luna unghiul umbrelor în parc
şi ai timp de a-ţi aminti şi altceva,
te-ntrebi de eşti nălucă,
ori ai devenit civil de când s-a înnoptat.

A katona éjjel

Ma már nem divat a sebek
mutogatása: olykor jobb is
ha nem tudják, harcos voltál;

a katonának ne legyen személyisége
az eszmék táján, se logikája a tettei mentén;
egyvalamit kell neki tudnia:
az összecsapásra így is, úgy is sor kerül,
tekintet nélkül arra, részt vesz benne vagy csak hulla;
egy holt és egy élő katona közt
egy a különbség: az első megúszta
a parancsok teljesítését,
jogot nyert hozzá, hogy civillé váljon.

És mert láthatod és elmerenghetsz fölötte,
miként változtatja a parkban a holdfény az árnyak szögét
és van időd másra is emlékezni,
azon töprengsz, kísértet volnál-e
vagy civillé lettél mióta leszállt az éj.

fregata nălucilor

ca aurul cizelat al unui templu,
superb şi năucitor,
cu catargul încins iese din mare
fregata nălucilor;

nu are în geografii celeste
tangente obsedante,
doar amânare de ţel pare plutirea
ei în ritmuri andante

pe valuri cuminţi de beznă solidă
din adânc se ridică
urletul colosal al altor veacuri
preschimbat în lumină.

szellemvitorlás

akár egy templom míves aranya
szédítően pompás
a tenger felől repülve érkező
szellemvitorlás

égi térképek jelölte útjain
nincsen találkozás,
úgy látszik, célját feledtette a halk
tengerringatás

a sűrű sötétség szelíd hullámain -
előtör a mélyből
letűnt századok üvöltő jajszava
vakító fényből.

Octombrie 2001

Lungi penumbre trec încet spre întunecare;
porţia de inefabil am consumat-o în anii tineri,
neştiind că nu voi fi toată viaţa
vizitat de mirări;

toamna alege culorile şi aplică
sentimentelor nuanţe de bronz coclit;
firul cu plumb al lunii
se lasă pe lângă arbori şi măsoară
devierile de la unghiul drept;
secretelor noastre
devieri de la verticalitate
doar Mnemosina le mai ştie şirul;

meditaţia se opreşte aici,
amintirile jenante
nu au loc în poem
şi nu se lasă moştenire.

2001 október

Nyúlánk félárnyékok siklanak a szálló sötétbe;
rejtélyeimet ifjú éveimben feléltem,
mert nem sejtettem, hogy életemből
majd elmaradoznak a csodák;

az ősz megválogatja a színeket és az emberi
érzelmeket rozsdás bronzba vonja;
a hold függőónja
a fák közé ereszkedik és kimutatja
a derékszögtől eltérő dőléseket;
az egyenes tartástól elütő
titkainknak csupán
Mnémosiné tudja sorát;

a töprengés itt végetér,
a kínos emlékeknek
nincs helyük a versben
és nem hagyhatók örökül.

Octombrie 2002

Disciplinaţi, câinii latră la lună -
năluci cu palidă piele de bronz nubian,
glisând pe traiectorii năucitoare,
descarcă-n ochii lor cu lacrimi reci
energii ca o pulbere de diamant,
julind excoriaţii vechi şi tumefiate;

în lucarnele spaimei clipesc ochi halucinanţi
când bruma se lasă ca o jupuire de conştiinţă
şi se culcă nălucirile
în lichidele perle sidefii;

între imaterialitatea lor
şi a mea e doar o deosebire de percepţie,
diferenţa că eu încă nu mă pot risipi
în miliarde de fragmente
pentru a mă odihni.

2002 október

A fegyelmezett ebek a holdat ugatják
mintha bronzszín núbiai szellemek,
surrannak szédítő útvonalakon
hűs könnyel teli tekintetükben gyémánt-
porhoz illő energiák gerjednek,
régi, felpuffadt nyúzottakat csigázva;

a rettegés hajóablakaiban pillogó képzelgő szemek,
leszáll a harmat mint a megnyúzott lelkiismeret
és a látomások elpihennek
a gyöngyházszínű kagylók vizében;

anyagnélküliségük és
az enyém között csupán az érzékek játéka dúl,
mert hogy én még nem tudom eltékozolni magam
milliárd részecskeként
hogy megpihenjek.

Învăţături

Am învăţat câteva lucruri simple:
nu-i nevoie să ridici pumnul,
îţi faci destui duşmani şi cu blândeţea;

nu-i nevoie să strigi,
tăcerea poate ţine loc de urlet;

nu trebuie să vezi şi să pipăi,
să resimţi e mult mai profund;

nu te poţi rătăci nicăieri,
afară de inima ta.

Tanulságok

Megtanultam pár egyszerű dolgot:
nem muszáj az öklödet ráznod,
szelíden is lesz ellenséged elég;

nem kell kiáltanod,
a hallgatás akár üvöltés is lehet;

nem kell látnod és tapintanod,
a megérzés sokkal mélyebbre hatol;

nem tévesztheted el az utat,
csakis a szívedig.

Octombrie 2003

simţire în exces -
arta brumarului,
cu tuşe severe-n
grafica frigului;

drenajul matutin
al luminii pe crengi
incizii profunde-n
peţiolii prelungi;

funigeii-n balans
se scutură de stropi
sidefii de brumă -
risipă e, de tropi;

pe tobe mici, vântul
bate-un solo magic -
frunzele cad în ritm
endecasilabic.

2003 október

már érezni jól -
közel a november
vastagon rajzolgat
a fagyos hideggel

reggel még felszikkad
a fény az ágról,
mélyülnek a ráncok
a levélkocsányon

lengő ökörnyálról
gyöngyház harmatcseppek
szédülnek a mélybe
s pazarlón leesnek

bűvös szólóba kezd
dobját veri a szél
időmértékre hull
alá a sok levél.

Scenă în natură

Puţine cuvinte şi puţine culori
se folosesc la o ceremonie tristă;

un alai cu chipuri lungi de asceţi sau fanatici
îi redăm divinului o parte din creaţie;

îngroparea morţilor
e mai grea decât orice bătălie;

glasul preotului nu are tăiş,
nu răneşte nici o conştiinţă;

despre acest fiord de absolut
doar Socrate avea ceva habar

şi corbii bătrâni de pe ramuri
care asistă la profanare.

Jelenet a természetből

kevés a szó és kevés a szín
egy szomorú szertartáson;

aszkéták vagy megszállottak nyűtt arcú serege,
visszaszármaztatjuk az istenségnek a teremtés egy részét;

a halottak elföldelése
nehezebb bármely ütközetnél;

a papi hang tompán cseng,
egyetlen lelket sem sebez,

a csipkézet öblének teljességéhez
egyedül Szókratész konyított valamit

és az ágon gubbasztó vénséges hollók,
akik a kegyeletsértést látva látják.

Feed-back

Naşterea
oricărei fiinţe
e un exerciţiu de înviere.

Bármely lény
születése
gyakorlat a feltámadáshoz.

CEVA TRECE PE-APROAPE / VALAMI KÖZEL JÁR (2009)

Octombrie 2004

Ochi lucioşi plutind în ceaţă,
nici un trup sesizabil în preajmă,
sunetele n-au coerenţă, poate nici nu există,
dar mintea febrilă încearcă să le ordoneze
într-un înţeles care aşează pământul sub tălpi,
postulează realitatea senzaţiilor
şi materialitatea lumii,

atunci aud crengi de tuş trosnind înfundat
ca sub pilote groase de lână,
ceva trece pe-aproape
şi apa de sub piele
se-ncreţeşte de frig,

bufniţele sunt şi ele neputincioase,
ceaţa li se aşează pe ochi
şi nu zăresc vânatul,
cântecul lor trist umple marginea de lume
din care încă nu s-au tăiat copacii –,

inima îşi porneşte sonarele
şi scanează drumul spre casă.

2004 október

Fénylő szemek lebegnek a ködben
sehol a közelben egy észlelhető test,
a hangok szakadozottak, talán fel se hangzanak,
de a lázas elme nyilvántartja őket
egy földhözragadt logika szerint,
tételezvén a benyomások valóját
és hogy a világ anyagelvű,

majd fekete ágak halk roppanását hallom
mintha vastag gyapjúdunyha alól,
valami elvonul a közelben
és a bőröm alatti pára
megdermed a hidegben,

még a baglyok is tehetetlenek,
a köd a szemükre telepszik
és nem veszik észre a zsákmányt,
szomorú énekük kitölti a világszél bugyrait,
ahol még nem vágták ki a fákat –,

a szív beindítja radarjait
és onnan olvassa le a haza vezető utat.

Noapte de august

Ţipătul strident al bufniţelor
după al doilea cântat al cocoşilor,
scârţâitul uşii în faţa morţilor recenţi -

frisonul frunzelor de arţar
ca un suspin auzit cu închipuirea
şi conectat de memorie
la centre de amplificare,
deşi adierea s-a stins de mult;
orizontul spre care ne pregătim plecarea
retează elipsa destinului,
îmi presimt decepţiile şi inerţia –
aş face un duş, dar aseară a explodat
un transformator şi s-a oprit centrala,
lumânarea induce o senzaţie de clătinare,
o vijelie mută
încâlceşte umbrele pe pereţi,
peste puţin timp se luminează,
plecăm la înmormântare,

am depozitat coroanele pe balcon,
casa s-a umplut
de mirosul de cetină
intrată în agonie -

în zori ieşim din oraş
ca dintr-o inimă crăpată.

Augusztusi éjszaka

éles bagolyrikoltás
a második kakasszóra
– ajtó nyikorgása a nemrég távozottak előtt;

a juharlevelek hideglelése
miként a képzeletben hallott sóhaj
az emlékek erősítő-
készülékére kötve,
pedig a nekilódult szél régen elült,
a láthatár amerre távozni készülünk
metszi a sors ellipszisét,
csalódásaim és tehetetlenségem érzem -
zuhanyoznék de tegnap este szétrobbant
egy transzformátor és leállt a központ,
a gyertyafény mindent imbolygásra késztet,
néma örvénylés
torzítja az árnyékokat a falon,
hamarosan kivilágosodik,
temetésre készülünk,
a koszorúkat az erkélyre raktuk
az megtelt
a haldokló
fenyő illatával -

hajnalban elhagyjuk a várost
akár egy meghasadt szívet.

Duminica pierdută

Frigul dimineţilor de decembrie;
vântul de nord trece prin oraş
după rondul măturătorilor;
zgomotul flacoanelor rostogolite pe asfalt,
urletul nepăsării;
vrăbii zgomotoase în jurul unei felii de pâine,
imn al supravieţuirii speciei;

maşinile se înghiontesc în ambuteiaje,
nervii se transformă în lasouri
aruncate în gâtul celorlalţi;
cuvintele ies muşcate, sâsâite, otrăvite.

Biserica se ascunde în gogoaşa de ceaţă,
de pe limba clopotului picură condens verzui;
în zilele lucrătoare, clopotele exsudează de spaimă.
Duminica s-a pierdut printre zile,
nu află cale de întoarcere spre suflet.
Nu ştim cum s-o chemăm.
A îmbătrânit şi are riduri.

Elveszett vasárnap

Decemberi reggelek zimankója;
az északi szél átseper a városon
az utcaseprők osztaga után;
aszfalton görgetett pillepalackok zaja,
a nemtörődömség bődülése;
zsinatoló verebek egy karéj kenyér körül,
a faj túlélésének himnusza;

az összetorlódott gépkocsik egymásba rohannak,
az idegekből mások nyakába
hajított pányvák lesznek;
a szavakat elharapják, selypítik, megmérgezik.

A templom megbújik a köd udvarában,
a harangnyelv zöldes nyálat ereszt;
hétköznapokon a harangok verejtékeznek a rettegéstől;

A vasárnap felszívódott a napok között,
nem lel visszautat a lélekig.
Nem is tudjuk, miként szólítsuk.
Öreg lett s csupa ránc.

Octombrie 2005

Seară cu mişcări leneşe de umbre
sub lămpile străzii tăcute,

o vraişte de sentimente ascunse
sub folia unui surâs echivoc,

pentru mine s-a sfârşit o zi,
pentru altul o viaţă,

pentru unii urmează mâine,
pentru alţii niciodată.

2005 október

Az estben ingó, renyhe árnyak
a hallgatag utcák lámpái alatt,

egy csomó titkolt érzelem
egy zavart mosoly hártyája alatt,

számomra véget ért egy nap,
másnak egy egész élet,

egyeseknek holnap következik
másoknak sohamár

Octombrie 2006

Prelungi fiorduri de ceaţă
scaldă văile transilvane;

octombrie mi-aduce aminte iar
că din decepţii n-am învăţat nimic;

mă-ntorc la locul expierii
ca o cicatrice la starea de rană;

peste vârfuri atârnă un fald
mişcat de-o suflare de gheaţă;

ce dor mi se face să mă scald
în trunchiul gros al unui râu,

ce dor de-un stenic şi cald răsfăţ,
de-o cu totul altă viaţă.

2006 október

Elterpeszkedő ködök fjordjai
mossák Erdély völgyeit;

október ismét felidézi bennem,
hogy a csalódásokból mitsem tanultam;

visszatérek a vezeklés helyére,
sebhelyként újra sebbé kinyílva;

a csúcsok fölött csüngő fodrozatot
jéglehelet libegteti;

mennyire vágyom fürdőzni egyet,
valamely folyó széles ölében;

micsoda vágy egy erős és meleg cirógatás után
egy egészen más életben.

Declaraţie

Am trecut noaptea prin oraş, i-am întâlnit
pe băutorii întârziaţi, pe drogaţi
şi pe cei ce trag foloase din asta,
dar pe jandarmi nu i-am întâlnit
nici în faţa băncii, nici la pasaj,
nici la intrarea cimitirului;

îi înţeleg că s-au ascuns,
pistolul de la şold nu le ţine loc de curaj
cum nici briceagul din buzunarul meu
nu reduce riscul.
Am ajuns acasă fără să păţesc ceva
şi declar că le sunt recunoscător
că n-au pândit la vreun colţ,
căci numai ei se mai leagă
de oamenii paşnici.

Nu era înnorat, doar smogul
a şters de pe boltă stelele.

Nyilatkozat

Éjszaka a városban jártam, találkoztam
az elkésett iszákosokkal, a drogosokkal
és mindazokkal, akik belőlük élnek,
de a csendőrökkel nem találkoztam,
se a bank előtt, se az aluljárónál,
de a temetőkapunál sem;

megértem őket, hogy rejtve maradtak,
a derekukon lévő pisztoly nem pótolja a bátorságot
miként a zsebemben lapuló bicska
sem csökkenti a veszélyt.
Hazaértem és nem esett bajom
és bevallom hogy hálás vagyok nekik
amiért nem lestek rám valamely sarkon
mert ma már csak ők kötnek belé
a békés emberekbe.

Felhőtlen volt az ég, csak a szmog
nyelte el fönt a csillagokat.

Octombrie 2007

La Lacul Roşu, în ceaţa densă şi dură, ecoul
tăietorilor de lemne dincolo de lac -
sărind brusc şi-ntotdeauna
cu o octavă înapoi
în golul vibrat de şuierul astmatic -
eclatante sonuri vâslind pe apa încremenită,
nechezatul repetat al unui cal
şi un corb zgribulit pe şindrila unei cabane
cu obloanele lăsate;
în singurul bar deschis miroase a vin fiert
şi a căldură de foc de brad.
La radio se anunţă cer senin. Pământul e înnorat.

2007 október

A Gyilkos-tónál, a kegyetlenül sűrű ködben, a tavon
túli favágók visszhangja -
hirtelen és minduntalan
egy oktávval lejjebb csúszva
a sípoló légszomjtól rezgő semmiben -
ismerős hangok eveznek a dermedt vizen,
egy ló ismétlődő nyerítése
és fázós holló egy menedékház zsindelyén
ablakain lezárt zsalu;
az egyetlen nyitott bárban a forralt bor szaga
és a fenyőtűz melege.
A rádió tiszta égboltot emleget. A földet felhő fedi.

Lectură divină

Omul e o lectură divină,
suntem citiţi din celulă-n celulă,
orice fugă e o evadare în altă suferinţă,
fiinţe transnaturale cobesc în întunericul ei
cu cristale negre,

conform axiomei atingerii, pipăitul
dobândeşte deodată văz şi miros şi auz
şi şoaptă ca să se facă auzit
şi dincolo de hotarul care suprimă biologia,

dincolo de acest prag în ce alfabet
vom scrie povestea, cine va citi rezumatul
zilei de apoi şi ce va înţelege,
proteice alcătuiri răscolesc preajma
căutând urmele care ne reprezintă,
cronica unei specii autodevoratoare,

nu te speria de aceste melancolii,
citeşte fără-ngrijorare,
sunt doar figurile de stil ale erei cuaternare
în care ne-am îngropat.

Isteni olvasmány

Az ember isten olvasmánya,
sejtről sejtre olvasnak minket,
bárhogy meneküljünk – újabb szenvedésbe szökünk
s természeten túli lények tanyáznak fekete kristály
belsejében,

az érintés alaptörvénye szerint, a tapintás
egycsapásra látássá, szaglássá, hallássá
és suttogássá válik hogy hallható legyen
a biológia határain túl is

e küszöbön túl mely ábécében
írjuk a történelmet, ki olvassa el majd a vég-
ítélet napjáról a jelentést s ki érti meg,
változó képződmények dúlják fel a vidéket,
jellemző nyomokon haladva
egy önemésztő faj krónikája után.

olvass csak nyugalmasan,
ne rettenj vissza ennyi búsulástól,
csupán egy emberszabású kor stílusalakzataiba
ástuk el magunkat

Curs de sinceritate

Sunt un om sincer,
îmi asum toate inconvenientele;

constat că istoria nu-i un lanţ
de fapte, ci un şir de consecinţe;

că inteligenţa nu are valoare,
dacă nu are împrejur un vârtej de sentimente;

mă deschid cu aceeaşi migală cu care
viermii de mătase se-nchid în gogoaşe;

exist şi constat, trăiesc şi resimt,
îndur şi mă îndur împăcat.

Őszinteségi tanfolyam

Őszinte ember vagyok,
vállalom ennek minden ódiumát;

belátom, a történelem nem tények
láncolata, csak egy sor következmény;

hogy az értelem mit sem ér,
ha körülötte nem örvénylik az érzelem;

oly félénken nyílok meg, ahogyan
a selyemhernyó begubózik;

létezem és belátom, élek és megérzem,
tűrök és békében eltűröm magam.

Muzica nopţilor

noaptea, viorile cântă singure
în cutiile închise;

şi-i amintesc pe virtuozii
cu degete electrizate

şi repetă cu patimă şi suferinţă
câte o bucată îndrăgită,

în pieptul lor ţin calde
respiraţiile şi geniul tuturor;

în cutiile închise, ele cântă
până pică de somn.

Éjszakák zenéje

éjszaka, a hegedűk zárt tokjukban
maguktól zenélnek;

és a mesterek ördöngös
ujjaira emlékeznek

szenvedélyesen szenvedve gyakorolnak
egy-egy kedvelt melódiát

kebelükben tovább éltetik
mindenikük lélegzetét és géniuszát;

a lezárt tokban ők muzsikálnak,
míg elnyomja őket az álom.

Octombrie 2008

Venirea toamnei; cerul plumburiu reflectat în băltoacele de apă înţeapă privirea, pe nervul optic se produc torsiuni de durere. În memorie e alarmă generală, se încolonează toate cohortele de imagini care îi seamănă. Se organizează ceremonia de primire a acestei dimineţi. Să trăieşti nu face toţi banii, să nu trăieşti e destul de costisitor. Asta gândesc între două înţepături sub coastă, apoi aprind ţigara. Despre efect, numai tăcere.

2008 október

Az ősz eljövetele: a pocsolyákban tükröződő ólmos égbolt szúrja a szemet, fájdalmasan ráng a látóideg. Az emlékezet riadót fúj, felsorakoznak a beugró emlékképek özönei. A reggel ünnepélyes fogadtatásban részesül: élni nem igazán kifizetődő, nem élni meglehetősen költséges. Erre gondolok két, bordáim közti nyilallás között, majd cigarettára gyújtok. Az eredményről, néma csönd.

Fotografie veche

Pe aici timpul a trecut de mult, totul e pustiu, rece, încremenit. Lumina unui amurg cu ceaţă lustruieşte arborii desfrunziţi şi-i absoarbe încet în vârtejul care a luat locul orizontului. Fâşia de drum pătrunde în aceeaşi pastă sepia uşor dungată de umbrele încremenite în expunerea prelungită. Dincolo de ele, marginile destrămate ale hârtiei.
Perechi-perechi, ca ochii unor dragoni curioşi, pietrele cenuşii de pe margine nu se pot smulge din îmbrăţişarea noroiului brăzdat de urmele carelor. Colţul casei cu un ochi aşteaptă să se surpe partea nevăzută, ca să-i facă loc să se prăbuşească în afara fotografiei. În ochiul podului, o bufniţă cu ochi albi aşteaptă semnalul înserării.
Dinspre toate marginile,
bacteriile înaintează spre centru.

Régi fénykép

Jócskán megszaladt errefelé az idő, minden kopár, hideg, megdermedt. Egy ködös alkony derengése vonja fénybe a lecsupaszított ágakat s szippantja lassú örvénybe, mely a láthatárt kiváltja. Az útszalag beleszalad e szépia-árnyalatba, amit a hosszas kioldás árnyai satíroztak be. Mindezen túl, a málló papír szakadozott szélei.
Pár a párral, mint kíváncsi sárkányszemek, hamuszín kövek a szélen képtelenek elszakadni a szekerek feltörte sár fogságából. A félszemű ház sarka arra vár, hogy láthatatlan része is leszakadjon, helyet csinálva és leszakadva a fényképen kívül. A padlás ablakában egy fehér szemű bagoly várja az est beköszöntét.
A szélekről a baktériumok
középre igyekeznek.

MELANCOLII ÎN FORMA CONTINUATĂ / KÍSÉRTŐ BÚBÁNAT (2012)

Flautul

aud un cântec scrâşnit de flaut
imprimat undeva în memoria mea auditivă,
nu se leagă de nici o imagine,
de nici o întâmplare în care să fiu parte,
de parcă ar veni de dincolo de amintiri,
din plăsmuirile neamului din care mă trag
şi s-a impregnat indelebil în gene, uneori se întâmplă să răzbată
ca o vibraţie de dincolo de hotarul de morminte -
sunt destul de zălud să ascult cu luare aminte sunetul stenic
şi să mă conving că nu-i închipuire,
se întâmplă ceva dincolo de ştirea de sine,
în interiorul foarte îndepărtat, din vecinătatea spectrului roşu al fiinţei,
unde lumile se îndreaptă spre lagunele fără geografie
în care se pierd toate vieţile chemate înapoi,

e o melodie ca un meridian astral trasat
de astrologi iubitori de stele fixe, ca să-şi marcheze locul în univers
şi să fie găsiţi uşor de zeii ce revin din când în când din veşnicie
ca să petreacă o viaţă cu noi,
e cântecul care ne ţine laolaltă
ca un nevăzut cordon
şi înainte şi după timpul petrecut în starea vie.

A fuvola

Hallok egy érdes fuvola dallamot
hallásom emlékezetébe préselődve
semmilyen kép nem társul hozzá
se olyan történet aminek részese voltam
mintha az emlékeken túlról érkezne
népem képzeletéből amelyből vétettem
és makacsul megmaradt a génekben néha megesik hogy előáll
mint egy remegés a sírok birodalmán túlról

jócskán eszelős vagyok olyankor figyelmesen hallgatva a buzdító hangot
meggyőződvén hogy nem képzelődök
valami történik, túl az eseten magán is
odabent de oly távol a létezés vörös spektruma mellől
ahol a világok a földrajztól idegen lagunák felé siklanak
amelybe majd minden visszaszólított élet belevész,

a dallam akár egy csillagászok megszabta
délkör ők az állócsillagok hívei hogy megszabják helyüket a világegyetemben
s majd könnyen rájuk találjanak az istenek akik időről időre otthagyják az öröklétet
hogy velünk töltsenek egy életet
ez a dal mely összetart bennünket
mint egy láthatatlan zsinór
élő állapotunk előtt és után.

Poem retard

Caniculă,
copilărie
şi crudă
socoteală
de şanse,
elegie frântă,
iulie,
jurnal
de război
în cimitir.

Alături,
soldat german
necunoscut,
soldat sovietic
necunoscut,
războiul trecut
în tărâmul
de dedesubt.
Summa irreconciliata.

Késleltetett vers

Kánikula,
gyerekkor
esélyek
kegyetlenül
latolgatása,
törött elégia,
július,
háborús
napló
temetőben.

Egymás mellett
ismeretlen
német katona,
ismeretlen
szovjet katona,
az elmúlt háború
a földben
odalenn.
Summa irreconciliata.

Cântec de dincolo

nu mai ştiu sau am uitat cine eşti, fredonezi calmă,
poate doar în amintirea mea melodia însoţeşte intrarea în somn,
acum mi-ar prinde bine un curs de calificare de scriere şi desen
cu cerneală simpatică, să te pot înfăţişa în feluri ascunse, declin
orice tentaţii represive şi ascult numai ritmul
leneş cu care frânezi graba mea de a ajunge nu ştiu unde
şi nu ştiu de ce,

totul s-a mai întâmplat cândva, poate nu cu mine,
cu cineva dinaintea mea, care puteam să fiu chiar eu
într-o altă ipostază, care-şi aminteşte de un cântec
cu ritm domol ascultat înainte de a cădea în somn,
somn greu, după care amintirile nu mai revin niciodată,
doar uneori o stranie străfulgerare îţi redeşteaptă
imagini şi sonorităţi pe care nu le-ai trăit, deşi le recunoşti,

n-am nici o problemă cu simţurile, sunt sănătos în toate felurile,
senin şi calm ca o dimineaţă de basm,
CINE CERE DOVEZI are probleme cu adevărat grave,

ascult liniştit, nu mă îngrijorează că-n lumea reală
nimeni nu te-aude şi doar mie-mi eşti fantasmă,
tu fredonezi în continuare, exişti, existăm.

Dal odaátról

nem is tudom vagy tán elfeledtem, ki volnál, nyugodtan dúdolsz
talán csak emlékezetemben kíséri a dallam az álomba ájulást
most jól fogna egy átképzés írásból-rajzolásból
szimpatikus tintával, hogy diszkréten ábrázolhassalak, visszafogok
minden durva késztetést és csak a ráérős ütemet
hallgatom, amivel buzgalmamat fékezed hogy mit tudom én miért és mit
tudom én hová érjek,

valamikor minden megesett már, talán nem pont velem,
valakivel, aki előttem járt, s aki lehettem volna magam is
más felállításban, aki egy csöndes sodrású
dalra emlékeztet, mielőtt meglep az álom,
súlyos álom, amelyben az emlékek örökre odavesznek
csak néha egy furcsán felrémlő ráébredés
képeket és hangokat idéz melyekre nem emlékszel,
bár felismered őket,

semmi bajom érzékeimmel, minden szempontból ép vagyok,
józan és megfontolt, akár egy pompás reggel
AKINEK BIZONYÍTÉK KELL, azok valóban súlyos gondban vannak,

csöndesen fülelek, csöppet sem aggaszt, hogy a való világban
senki se hall semmit, és csak előttem jelensz meg,
te dúdolsz tovább, létezel, létezünk.

Ceasornic

leneşă uneltire-n destin
e orice ceas în mişcare,
din ritmul monoton reţin
doar îndemnul la plecare

spre locuri în care se şterg
stranii confrerii de semne
cu înţelesuri ce converg,
pe pietre albe, pe lemne,

foşnetul ierbii pe morminte,
fior rezonând în transcendent,
dar vai! ce rar mi-aduc aminte,
ce ades mă surprind absent

la dojana altui ceasornic
zilele vieţii bătându-le,
tăcutul ceas biologic
oră cu oră scăzându-le.

Óramű

renyhe kísértése a sorsnak
minden óra mely ketyeg,
egyhangú ütemben arról szólnak,
hogy egyszer csak elmegyek

oly tájakra hol elmosódnak
szokatlan égi jelek
egybehangzóan róluk szólnak
a fák, a fehér kövek

sírokon ahol a fű neszez
borzong belé a mélység,
ó jaj! mily gyakran feledem meg-
hallani ketyegését

egy más órának, mely nem kímél
éltünk napjaira jár,
a létezés néma ütemén
óra fogy óra után.

Octombrie 2009 – În toiul nopţii

Dezorientat, rătăcit în locuri sordide din care
pe orice lungime de undă strigi, plângi, simţi, disperi
sau implori nu te-aude nimeni şi nu zăreşte semnele
pe care le-ai aşezat la toate răspântiile
dorinţei tale de a te smulge din această întâmplare abrazivă,
împletire de solitudine şi amintiri din nopţi prelungi
în care îmi tot imaginez strategii de plecare
din peisajul puternic reliefat de imaginea dezolării –

ţintuit în coordonatele fixe de torsiune a luminii,
cine se gândeşte la mine oprit între două puncte,
nici aici, nici dincolo, în locul unde încearcă se se-adune
din neant dezintegratele stele, cine îmi ţine imaginaţia captivă
într-un regat de simboluri stilizate după reguli ezoterice,
aşezate într-un scut heraldic mai întins decât privirea,

o, ce realitate insolită mă înconjoară
la capătul acestei veri cu peisaje splendide
ce se pregătesc să intre-n vremea declinului lor,

ce frumuseţi necruţătoare luminează toiul nopţii
cu un torent de wolfram incandescent,
descifrez mize grave pe chipuri cadaverice, întoarcerile târzii
trădează conflicte aproape insuportabile,
se vede de departe tragicul domestic
înecat într-un pahar de alcool la barul de noapte,

ca într-o temniţă m-am zidit şi eu în nopţile lucrătoare
şi zadarnic strig, nu mă mai aud nici eu,
într-atât de mult m-am îndepărtat ca Urashima Taro
de ţărmul vremii sale când
s-a lăsat ademenit pe tărâmul magic din care
nu s-a mai întors cum şi unde a fost.
Visul poate fi refugiu,
dar nu şi adăpost.

2009 október – Éjnek évadján

Förtelmes helyekre tévedve, eltájolódva, ahonnan
bármely hullámhosszon rikoltsál, sírj, érezz, ess kétségbe
vagy könyörögj, senki se hallja és nem észleli a jeleket
amiket szándékod minden keresztútján
állítottál, hogy kiszakítsd magad e durva történetből,
hol magány s véget nem érő éjszakák fonódtak egybe
melyeken a távozás terveit szövöm egyre
a kétségbeesés erősen hepehupás felszínének tájairól.

a fénytörés állandó értékeitől helyhez szögezve
ki gondol rám két pont között megállva,
se itt, de túl sem, egy helyen, ahol bár összeszedné magát,
a semmiből a megsemmisült csillagokat, ki tartja fogva képzeletem
egy jelképes királyság stilizált ezotérikus szabályai szerint,
a tekintetnél is tágabb címerpajzsra terítve,

ó, miféle derűs valóság vesz körül
e nyár végén tájai csodásak
készen állva hogy hanyatlásuk ideje beköszöntsön,

micsoda kegyetlen szépségek sugárzanak éjnek évadján
az izzó wolfram áramán át,
súlyos téteket olvasok le halálravált arcokról, kései hazatérések
már-már elviselhetetlen konfliktusokról árulkodnak,
messziről látszik az otthonok tragédiája
az éjjeli bárban egy pohár italba fojtva,

mintha csak börtönbe falaztam be magam dolgos éjjelekbe,
és hiába kiáltozom, már magamat se hallom
oly távolra sodródtam mint Urashima Taro
kora partjaitól amikor
hagyta magát elcsábulni a bűvös vidékektől ahonnan
sose tért vissza úgy és oda, ahonnan elindult.
Az álom lehet menedék,
de óvó hely soha.

Dar

Mi-am bătut capul ce să-ţi dăruiesc,
să fie cu totul altfel, mai insolit decât
orice dar de care ai auzit sau ţi-ai imaginat
că l-ai putea primi;
cel mai mult mi-ar fi plăcut să-ţi trimit o mierlă,
dar asta ar însemna s-o despart, imaginându-mi
cum am putea fi noi, de aceea îţi trimit
numai cântecul ei matinal înregistrat pe un disc,
tonuri acute întrerupte de tăceri
ca dialogurile noastre calme la cafeaua de prânz;

ştiu că nu te-ai aştepta la aşa ceva din partea mea
şi i-ai da drumul imediat, după ce i-ai trece
degetul arătător peste creastă şi i-ai cere iertare,
deşi ştii că n-ar înţelege limba în care-i vorbeşti
şi ar fi aşa de speriată că ar putea să-i crape inima
chiar în mâinile tale;

în clipa asta îmi vine-n minte puiul de lăstun
ce s-a aventurat prea devreme să plece din cuib
şi s-a prăbuşit pe drum chiar în faţa mea,
l-am ridicat şi cu atâta spaimă şi-a-ncleştat ghearele fragile
în degetul meu că n-am putut să i le desprindem nici după un ceas,
zadarnic am încercat să-i umezim ciocul,
zadarnic i-am prins muşte, cum să înţeleagă
că nişte fiinţe atât de uriaşe nu vor s-o mănânce,
că vor să salveze ceva atât de insignifiant pentru lume;

şi ştiu că nu-ţi doreşti un dar chiar atât de ieşit din comun,
care ţi-ar pune vreo trei noduri în gât
şi un pumnal de emoţie în coşul pieptului – cine
reuşeşte asta, cu certitudine va fi pomenit la toate
zilele tale de naştere, cel puţin în gând –,
tocmai de aceea vreau să-ţi fac cel mai neaşteptat dar,
să-mi câştig locul acela din care nimeni nu va putea
să mă dea vreodată la o parte
nici dacă ţi-ar aduce la picioare insulele Bahamas
într-o perlă prin care poţi ieşi direct pe plajă,
poţi călca direct în spuma valului de mare.

Ajándék

Azon agyaltam mit ajándékozzak neked,
hogy egészen más legyen, szokatlanabb mint
bármi egyéb amiről hallhattál vagy amit elképzeltél
hogy megkapod talán;
leginkább egy feketerigót küldtem volna neked,
de ez maga lenne az elválasztás, s elképzelem
hogy velünk történhetne mindez, ezért most csak
reggeli dalát küldöm egy lemezen,
az éles hangokat elhallgatások tarkítják
mint az ebéd utáni kávé melletti csöndes beszélgetéseinket;

tudom, te nem számítanál részemről ilyesmire,
s azonnal szélnek eresztenéd, miután mutatóujjaddal
végigsimítanád a gerincét és bocsánatát kérnéd
bár tudnád hogy beszélt nyelved meg se értené,
és úgy megrémülne hogy talán a szíve is meghasadna,
éppen a kezeid között;

e pillanatban eszembe jut a fecskefiók,
aki idő előtt odahagyta fészkét
és az úttestre zuhant épp a lábam elé
fölemeltem és halálra rémülve mélyesztette törékeny karmait
ujjamba, hogy egy óra múlva se tudtuk lefejteni,
hiába nedvesítettük meg a csőrét,
hiába fogtam neki legyeket, miként érthette volna meg
hogy ekkora óriási lények nem akarják őt felfalni,
hogy szívesen megmentenék, még ha oly jelentéktelen is a világ szemében;

és tudom, hogy nem kívánsz egy ilyen rendhagyó ajándékot,
amitől legalább három ízben is elszorul a torkod,
és az izgalomtól elállna a lélegzeted – aki
ezt eléri nálad, azt biztosan megemlegeted valamennyi
születésnapodon, gondolatban legalább –,
ezért adnám neked a legmeglepőbb ajándékot,
hogy elnyerjem azt a helyet ahonnan soha
senki ki nem túrhat engem
még ha a Bahamas-szigeteket helyezi is lábaidhoz
egy igazgyöngyben amelyen át rögtön a plázsra léphetsz
egyenesen a hullámot vető tenger permetébe.

viaţă

viaţă, viaţă – şi-atât,
suma zilelor în care n-am murit,
de câte ori m-am trezit dimineaţa
şi-apoi din nou am adormit

la capătul unei zile
cu încă o zi mai obosit;
n-a mai rămas nimic din timpul
când m-am înfericit;

nici somnul nu-i mai mult
decât un simplu decubit,
nu mai râvnesc la odihnă,
de timp sunt vlăguit.

élet

élet, élet – semmi több,
napra nap jön s még mindig élek,
hányszor ébredtem reggelente
hogy csak álmodtam az egészet

egy-egy nap végére érve
mind jobban s jobban elcsigázva
nem futja már az időből
a megboldogulásra;

az álom is csak annyi
fekszünk vízszintesen,
már pihenésre se vágyom,
az idő bánt el velem.

Octombrie 2010

În noapte,
pacea stelelor stătătoare
în luciul apei, întunecat,

ca nişte
ochi ajuraţi de cucuvaie
încremeniţi în zbor suspendat

pe dedesubt,
pe sub oglinda-ncreţită
mărunt de-o goană-nchipuită

de năluci
în holograme translucide,
plutind în goluri placide

de gânduri
care în jocul de-a viaţa
imaginează sincope,

abateri
de la temei, dislocând
colosalele metope

dintre lumi –
trecători deschise-n zori
prin bezna de la cântători.

2010 október

Az éjben
békés állócsillagok
a víztükrön, sötéten,

mint gyűrűk
a röptükbe dermedt
baglyok szemében

alant
a megborzongó tükör alól
egy képzelt hajsza nyomán,

látomások
tünékeny hálórajza
lebeg egyik a másik után

a gondolattal
amit az élet-játékban
a képzelet kipontoz

eltérve
alapoktól, s ettől kimozdul
helyéből minden oszlop

világaink közül –
hajnali homályban a madarak
dalukkal nyitnak utakat.

Tărâmul subpământului

răsare neagră
steaua sacră

a tărâmului
subpământului,

ceru-i luminos,
stelele pe dos,

neviul e viaţă,
seninul ceaţă,

gândul e stană,
piatră funerară.

A földalattiság vidéke

feketén villan
szentséges csillag

lenti világban
földalattiságban,

az ég hogy ragyog
fordított csillagok

élettelen az élet
a tiszta légből köd lett

szikla a gondolat
sírkőként megmarad

Regula simplă

regula simplă e să nu te repezi la gâtul celor ce te lasă-n pace,
nu ţi-i face duşmani câtă vreme indiferenţa lor poate fi egală
cu o favoare după care ai tânji în condiţii răsturnate,
nu tulbura adiaforia lor grea ca o beznă
prin care se pierde drumul spre confesionalul lăuntric
în care vechii greci căutau eudaimonia
la care ştiau că au dreptul şi-i acceptau fără crâcnire preţul
fixat de zei nu foarte miloşi; regula simplă spune aşadar
să respecţi răzorul fiecărei fiinţe şi să nu ţi-o cauţi cu lumânarea
ca bătrânul din Sinope, chiar dacă butoiul tău e de beton armat
şi-ţi poate deveni buncărul temporar în care ţi se virează
ajutorul de şomaj, facturile, somaţiile, sentinţele –,

dar nu te lua de unul singur nici de cei ce nu te lasă în pace şi-ţi trimit
toate aceste dovezi de legare de glie la fel de durabilă
ca robia dobândită prin naştere,
învaţă de la greci cum să întorci realitatea-n ficţiune
ca să poţi transforma pământul de sub picioare
în al nouălea cer
măcar în chip efemer, cât o lună de miere;

iarba nu foşneşte la etaj, doar mobilele trosnesc când se schimbă vremea
şi-n unele nopţi ţi se pare că auzi vibrând oţelul tensionat în beton
de parcă o strună de contrabas s-ar răsuci în somn
ciupită de-un deget translucid de nălucă,
iar florile te cred un straniu zeu al ploii străbătând universul
cu un flacon de plastic în mână,

ştimele destinului creionează extreme eclatante şi veghează
să-ţi împlineşti fără rest înscrisul, te învaţă
că totul e-o subtilă creanţă scrisă-n oglindă
care te invită
să-ţi aperi şi cu moartea răzorul de viaţă -

Az egyszerű szabály

az egyszerű szabály abból áll, hogy ne ragadd torkon azt, aki nem bánt téged,
ne csinálj magadnak ellenséget, ameddig közömbösségük kedvezménynek
tűnhet, amely után fordított helyzetben áhítoznál,
ne zavard éjsötét nemtörődömségüket,
amelyben elvész a belső megismeréshez vezető út,
amelyben a régi görögök az eudaimoniát keresték,
úgy tudták, joguk van hozzá és fenntartás nélkül elfogadták az árát
amit a nem túl kegyes istenek szabtak; az egyszerű szabály tehát úgy szól,
hogy tiszteld mindenki körét, s ne hívd ki magad ellen a sorsot
a sinopei öreghez hasonlóan, még ha hordód vasbetonból is készült,
s ideig-óráig bunkered lehet, ahová átutalják
a munkanélküli segélyt, a nyugtákat, a felszólításokat, az ítéleteket –

de önmagadban azokba se köss bele akiktől nincsen nyugtod és mindezen
bizonyítékokat a földhöz kötöttségről neked címezik,
mely súlyosabb, mint a születésből eredő rabság,
tanulj a görögöktől, hogyan változtasd fikcióvá a valóságot,
hogy átalakíthasd a földet amelyen állsz
a kilencedik mennyországgá
bár csak egy pillanat – akár a mézeshetek – erejéig.

a fű nem zizeg az emeleten, csupán a bútorok recsegnek időváltozáskor
s bizonyos éjszakákon hallod az acélt rezegni a feszülő betonban
mintha egy nagybőgőn megfeszülne a húr
egy áttetsző látomás ujja alatt
a virágok meg az eső fura istenségét látják benned amint áthatolsz a világmindenségen
kezedben pillepalackkal,

a sors dallamai nyilvánvaló végleteket írnak le és őrködnek,
hogy maradéktalanul beteljen az írás, megtanít rá,
hogy minden csak egy tükörre írt huncut törlesztés
mely arra késztet
hogy akár halálod árán is megvédd életed köreit.

Despre schimbare

Draga mea,
lumea nu s-a schimbat aşa cum sperai
la douăzeci de ani;

nici la patruzeci de ani
nu dă semne că ar putea fi schimbată
de copilul nostru care tocmai face
douăzeci de ani;

nici când nepotul nostru
va avea douăzeci de ani
lucrurile nu vor sta altfel,

dar toate acestea nu sunt motive
să crezi că nu se va întâmpla cândva,
dar nu va mai fi cine
s-o facă la loc.

A változásról

Kedvesem,
a világ nem változott meg, miként remélted
húszévesen;

negyven évnél se úgy néz ki,
mintha megváltoztatható lenne
gyermekünk által, aki most éppen
húsz éves;

ha majd unokánk is
húsz éves lesz,
a helyzet mit sem változik;

de mindez még nem ok rá
hogy azt hidd, nem kerül rá sor valamikor,
ámde nem lesz, aki
később visszacsinálja.

Puşca

Curăţ cu exagerată grijă puşca
şi baioneta cu şanţ prin care ştiu sigur
că n-a curs niciodată sânge,

ung cureaua cu ulei vâscos,
lustruiesc patul cu postav rusesc
impregnat cu ceară,

verific cu migală fiecare îmbinare,
ca totul să fie în perfectă ordine
când cocoşul va trebui declanşat –

nici cu mine, nici cu ceilalţi
nu negociez nici un fel de cedare,
puşca trebuie să fie în perfectă stare,

să funcţioneze cu cel mai spectaculos
efect cinematografic
în creierul meu înarmat cu toate descrierile,

recrutat să ilustreze cu veridicitate
şi rigoare gramaticală
şi situaţiile exclusiv virtuale.

A puska

Túlontúl buzgón tisztítom a puskát
szuronyán a vércsatornát, amelyen, tudom,
vér még sose csurgott,

sűrű olajjal kenegetem a szíját
a puskatust viasszal átitatott
orosz nemezzel subickolom

apróra ellenőrzöm az összes illeszkedést
hogy minden tökéletes rendben legyen
mikor meg kell húzni a ravaszt -

se magammal, se mással
nem alkuszom, nincsen pardon,
a puskának tökéletes állapotban kell lennie,

hogy működése a lehető leglátványosabb
mozihatást érje el
zsúfolt képzeletemben, melyben a leírások

azt szolgálják, hogy hűen és nyelvtani
pontossággal leképezzék
a kizárólag virtuális helyzeteket is

Mama

Mama e singură,
seara cu vânt anemic se caţără pe streşini
şi scotoceşte în podul casei.
La telefon îmi spune însă altceva,
că au alunecat probabil iar vreo două ţigle
şi trage curentul, poate au rămas nişte hârtii
ori coceni de porumb şi se rostogolesc
printre grinzi imitând paşii de om;
paşi uşori, furişaţi, ca mersul pe vârfuri
când vrei să te strecori neobservat;

nu-i nimeni,
dar nu poate alunga din gânduri fantasma
că totuşi e, pentru că-i prea multă linişte
după ce se astâmpără suflarea,
de parcă s-ar ascunde cineva;
şi mai bine să umble om decât vreo cucuvea;

ea crede că graniţele dintre lumi nu se află chiar atât de departe
cum ne face văzul să credem,
că poate chiar în preajma noastră
se află locul prin care se trece,
de parcă ai ridica o ţiglă şi ai privi în grădina vecinului,
în lumea de peste gardul care nu se vede
în dimensiunea aceasta modulară;

şi cum aş putea s-o contrazic
când n-am nici o dovadă că-i altfel,
când aud vântul călcând tiptil în receptor
la şaizeci de kilometri distanţă;

îi spun că voi pune ţiglele la loc, dacă-s mişcate,
voi da jos şi ultima pânză de păianjen, cuiburile de viespi,
dar nu voi putea muta nici un hotar
nici de-ar fi să trec de partea cealaltă
prin deschizătura lăsată de vreo ţiglă alunecată
pe unde să fi pătruns în pod vreo pasăre, vreun liliac
ori câteva frunze de măr de pe creanga lăsată pe casă.

Anya

Anya egyedül van,
a gyönge esti szél az ereszre kúszik
s a padláson motoz.
A telefonba viszont mást mond nekem,
hogy biztosan ismét meglazult két cserép
és huzat van, tán némi maradék papiros
vagy kukoricakóró zörögnek
a gerendák között akár az emberi léptek;
könnyed, lopakodó, lábujjhegyes léptek,
szándékolt észrevétlen surranás;

nincsen ott senki,
de nem tudja kiverni fejéből a képzelgést,
hogy mégis csak van, mert túl nagy a csend
miután elcsitul a szél,
mintha rejtőzne ott valaki;
és jobb, ha ember az, mintha bagoly;

ő hiszi, hogy a világok határai nincsenek is tőlünk annyira távol
ahogy a szemünk láttatná velünk
és talán épp a közelünkben van
az a hely ahol meghúzódik,
mintha fölemelnénk egy cserepet és rálátnánk a szomszéd kertjére
a kerítésen túli világra amely nem látszik
e moduláris rendszerben;

hogyan is mondhatnék neki ellent,
amikor semmi bizonyítékom rá, hogy más a helyzet,
mikor meghallom a telefonkagyló mélyén surranó szelet
hatvan kilométeres távolságból;

azt mondom, helyükre igazítom a cserepeket, ha elmozdultak,
eltüntetem a legutolsó pókhálót, a darázsfészkeket,
de nem tudom elköltöztetni azt a határt
akkor sem, ha a túlsó világba lépek át
egy elcsúszott cserép nyitotta résen át
ahol a padlásra tévedhetett egy madár, egy denevér talán
vagy néhány almalevél a házra hajló fáról.

Frig
Letiţiei Ilea

Cuvintelor noastre li se face frig în biblioteci
cum iarna i se face frig pielii de om
în încăperi neîncălzite.

cuvintelor noastre din biblioteci
gerul le îngheaţă sensurile, nuanţele,
rostul de a fi,
dacă nici un cititor pătimaş nu le face loc
în cuibul cald al palmei sale.

de aceea să nu te mire că modestele noastre cuvinte
îşi iau soarta în mâini
şi evadează uneori din biblioteci
şi încearcă să i se adreseze omului de pe stradă
şi constată că se înţeleg atât de dificil
de parcă ar vorbi dialecte foarte îndepărtate deja
ce tind să devină limbi diferite,

de parcă ar fî nimerit într-un alt timp,
poezia se simte ca şi cum ar fi decăzut în statutul de minoritar
ori condiţia de limbă neoficială,
de parcă bibliotecile s-ar afla
la capătul lumii,
dacă nu chiar pe lumea cealaltă.

Hideg
Letiţia Ileának

a könyvtárakban szavainkat a hideg rázza
az ember bőre is így borzolódik télen
egy fűtetlen hodályban

a könyvtárakban megdermed
a fagytól a szó értelme, minden árnyalata
létének egész értelme
ha egyetlen szenvedélyes olvasó sincs kinél otthonra lelne
a tenyerek fészek-melegében

ne csodálkozz hát ha szerény szavaink
kezükbe veszik a sorsuk
és olykor elmenekülnek a könyvtárakból
és leszólítják az utca emberét,
és úgy találják, hogy annyira nem értik egymást
mintha egymástól jócskán távol került nyelvjárásban
már-már önálló nyelveken szólalnának

mintha más idősíkba tévedt volna a vers
úgy érzi kisebbségi sors vár rá
vagy nemhivatalos nyelvvé züllene
mintha a könyvtárak a világ
végén lennének
ha nem épp ama másikon odaát

Octombrie 2011

Măşti desfigurate umblă pe stradă,
teatrul tragic a dat pe dinafară;

hipnotic son, ca o limbă străină,
s-aude după teribila cortină

dintre un om viu şi omul celălalt,
stă între ei ca un munte de bazalt;

unul tace, celălalt ascultă,
bolboroseşte doar ploaia măruntă;

ce stranie urbe, ce oraş ciudat,
teatrul a ieşit din scenă, a evadat,

actorii umblă pe stradă haihui,
trist jucându-şi fiecare rolul lui;

două jumătăţi, întreg niciodată,
o lume măruntă ca o erată.

2011 október

Elfajzott álarcok kószálnak az utcán
minden sarokról színjáték köszönt rám;

bűvölő dallam, mintha idegen nyelven
szólnának s a szörnyű függöny szétlebben

két ember között, egyik él, mint a másik,
a függöny mégis bazalthegyet játszik;

az egyik hallgat, a másik meghallgat,
mokány eső csapódik a falnak;

szokatlan város, fura egy vidék,
a színpadokról megszökött a nép,

utcákon csatangoló színészsereg
szomorúan játssza ki-ki a szerepet;

két fél csupán, soha se egység,
picinyke világ, akár egy hibajegyzék.

Seară cu lună plină

De parcă s-ar ridica din măcelul unui câmp de bătaie,
luna răsare ca-ntr-un poem de Ady Endre,
aruncă peste noi umbra sângerie a unui nor ajurat
şi cenuşa fină a înserării;

pe creste de valuri încremenite, peşti ciudaţi cu aripi
înoată în marea dispărută în văzduh,
de parcă ar fi strămoşii albatroşilor imperiali;

caligrafii străvechi stau scrijelite pe copaci,
vântul le citeşte murmurând cu voce stinsă
înţelesuri pe care fructele le memorează-n sâmburi;

iarba ştie toată întinderea lumii, se teme numai
de strigătele terifiante ce se aud din grotele negre
în care n-a pătruns nimeni din neamul ei;

luminile periferiei ies pe câmp, ademenesc fluturi
şi gâze şi apoi le incinerează aripile
ca unor îngeri naivi la prima ieşire în lume.

Teliholdas éjszaka

Mintha csak vérbe fagyott harcmező fölé,
a hold égre kúszik akár egy Ady Endre-versben,
egy beszegett felhő véres árnyát hinti ránk
az esteledés finom hamujával;

megdermedt hullámok taraján, furcsa repülő halak
úsznak a mindent elnyelő légtengeren,
mintha a királyalbatroszok ősei volnának;

régi feljegyzések a fák törzsére vésve,
a szél olvassa őket halk mormogással
s értelmüket a gyümölcsök magvai őrzik;

a fű ismeri a világ minden kiterjedését, félni csupán
csak a sötét üregekből előtörő szörnyű kiáltásoktól fél,
ahol még egyetlen őse se járt;

a városszél fényei a mezőre tévednek, lepkéket és bogarakat
szédítenek magukba, majd szárnyaikat leperzselik
akárha naiv kis angyaloknak kik először kapnak kimenőt.