60 ESZTENDŐ 
A NYOMDÁSZSZERVEZET TÖRTÉNETÉBŐL

A SZLOVENSZKÓI ÉS PODKARPATSZKÁRUSZI GRAFIKAI MUNKÁSOK EGYESÜLETÉNEK MEGBIZÁSÁBÓL SZERKESZTETTÉK:
KOWARIK KÁROLY FÜLÖP
ÉS
OROVAN SÁNDOR

BRATISLAVA, 1928. ÉV
A Szlovenszkói és Podkarpatszkáruszi Grafikai Munkások Egyesületének kiadása
Nyomatott a „Typographia” könyvnyomdában
Bratislava, Duna-ucca 55

TARTALOM
JOBBÁGYSÁG ÉS REAKCIÓS KORSZAK
1840-1868
HARC ÉS ELŐTÖRÉS
1868-1873
A GAZDASÁGI HARC ÖSSZEOMLÁSA UTÁN. 
AZ EGYESÜLET KIÉPITÉSE 
1874-1892
UJ ÁRAMLATOK 
1892-1904
BEOLVADÁS A NAGY NYOMDÁSZCSALÁDBA 
A VILÁGHÁBORU 
1905-1918
A SZERVEZET ÖSSZEOMLÁSA ÉS UJJÁÉPITÉSE 
1919-1927
ÖSSZEFOGLALÓ KIMUTATÁS AZ EGYESÜLET 
GAZDASÁGI MŰKÖDÉSÉRŐL AZ 1919-1927 ÉVEKBEN

Ez a könyv a bratislavai helyicsoport áldozatkészségével, egy teljes esztendei önkéntes megadóztatásból kerül kiadásra és a bratislavai szaktársak emlékes ajándéka Szlovenszkó és Podkarpatszká Rusz nyomdai munkásságának.
Legyen ez a könyv hirdetője a dicsőséges Multnak, erősitője a harcos Mának és reménye a jobb Jövendőnek!

JOBBÁGYSÁG ÉS REAKCIÓS KORSZAK
1840-1868
Ellenállhatatlan erővel támadt fel a szervezkedés iránti vágy az ugynevezett március előtti korszakban, vagyis az 1848-ban lezajlott forradalmi események előtt, az akkori könyvnyomdai munkásságban s igy a bécsi nyomdászság már 1842-ben lerakta alapjait az „Alsóausztriai könyvnyomdász-és betüöntő egyesületnek”. Ebben az időben Európa népeit önkényuralom tartotta igában, amelynek tobzódása mindenkiben a haladás, szabadság és egyenlőség iránti törekvéseket ébresztette fel.
Csoda-e tehát, hogy Pozsonyban, amely akkoriban a magyar királyok koronázási városa és az országgyülésnek székhelye volt, lassan érni kezdett a szakmában dolgozók összefogásának gondolata. A régi irattárakban nem találhatunk ugyan feljegyzéseket, amelyekből tiszta képet lehetne nyerni a pozsonyi nyomdászszervezet kicsirázásáról, de az egyesület 1870 február hó 14-én tartott közgyülésének jegyzőkönyvében a következő mondatokat olvassuk:
„Több mint husz esztendő telt el azóta, hogy Pozsony nyomdászai a szabad gyülekezési jogot részben nem gyakorolhatták, részben nem akarták gyakorolni, egyszóval mióta egyesülettel birtak, amely liberális módon számot vetett jótékonysági, illetve segélyezési törekvéseikkel...”
Sehol sem található fel olyan irat, amely felvilágositással szolgálna a pozsonyi nyomdászok akkori életviszonyairól és igy csak egy öreg szaktársnak bemondásaira lehet támaszkodni, aki maga is átélte ezt a korszakot. Ez a szaktárs az ősz Farkas József gépmester volt, aki 1888-ban ünnepelte nyomdászsága 50 éves jubileumát. Farkas József szaktárs szerény és egyszerü szavakban vázolja az egykori pozsonyi viszonyokat, egészen az 1848-as magyar szabadságharcig, amikor is kényszeritették, hogy a harcban résztvegyen.
Az itt emlitett egyesület – nem szabad azt hinnünk, hogy ez a mai szakszervezetünkkel volt összehasonlitható – nemzeti alapon volt felépitve, aminthogy akkoriban minden más is nemzeti vizeken evezett, és az 1848-as magyarországi forradalomig működött. Az egyesület tagjai részben a szabadságharc zászlaja alá álltak, részben, külföldiek lévén, Pozsonyt el kellett hagyniok és igy történt, hogy a fenti bemondásokon kivül, nem maradt fenn irott dokumentum, amely tanuságot tehetne az akkori nyomdászegyesület viszonyairól.
Pozsony mint határváros többizben került hol magyar, hol osztrák uralom alá. A cenzurát szigoruan és a legmesszebbmenően kezelték s ezáltal a nyomdaipar sokat szenvedett. Wigand Frigyes Károly nyomdatulajdonos, a Pressburger Zeitung akkori tulajdonosa, sajtó útján elkövetett politikai vétség cimén le is volt tartóztatva és a hatóságok hasonló erőszakosságai miatt minden szabad megnyilvánulás esztendőkre lehetetlenné lett téve. A szabadságharcnak Világosnál történt letörése, Magyarországot teljesen osztrák uralom alá juttatta. A reakció fénykorát élte. Jól szervezett kémhálózatot épitettek ki és minden meggondolatlan szót, még ha tréfából hangzott is el, halállal büntettek.
1849-től az Ausztriával kötött kiegyezés napjáig Pozsonyban nagyban virágzott a besúgás, úgy hogy minden szabadságra törekvő megmozdulás már csirájában lett elfojtva. A kiegyezés és I. Ferencz József pesti megkoronázása után végre szabadabb légkör támadt és Magyarországon is bevezették a sajtószabadságot. Ennek következtében felvirult a nyomdaipar és a pozsonyi nyomdászság között is ujból feltámadt az egyesülés és szervezkedés gondolata.

HARC ÉS ELŐTÖRÉS
1868-1873
Mig Ausztriában és más országrészek fővárosaiban már jóval azelőtt fejtettek ki áldásos tevékenységet a nyomdászegyesületek, Pozsonyban nem kerülhetett erre sor, mert a reakciós szellem, különösen a határvárosokban, minden szabadságtörekvést és megmozdulást elfojtott. Pozsony és Nyugatmagyarország nyomdászai szomoru napokat éltek át ekkor. Ha egy nyomdász megbetegedett, vagy útja városunkba vezette, gyüjtést kellett rendezni, hogy a legszegényebb támogatásban részesülhessen. Ezek a tarthatatlan viszonyok néhány bátor szaktársunkban megérlelték a gondolatot egy segélyezőegyesület alapitására.
1867-ben néhány szaktárs, élükön Faubel Henrik, Kaminsky János és Trilovský Józseffel, összeállt, hogy egyelőre egy beteg- és utassegélyző pénztárt létesitsenek. Az első erre irányuló taggyülés 1867 juniusában folyt le, Effenberger János, Lőrinckapu 24. sz. (Scharitzer-ház) alatti vendéglőjében. Ezen a gyülésen ideiglenes bizottságot választottak, melynek elnöke Faubel Henrik szaktárs lett. Ez megbizást kapott az előmunkálatok elvégzésére és alapszabálytervezet kidolgozására. Az előkészitő bizottság rövid időn belül eleget tett e feladatnak és egy későbbi gyülés jóváhagyta a beterjesztett alapszabálytervezetet, egyuttal megválasztotta az egyesület választmányát, Eichleiter Ferdinánd szaktárssal az élén. Az alapszabályokat „A pozsonyi betegsegélyző és utassegélypénztár alapszabályai” cím alatt terjesztették be hatósági jóváhagyásra, de csak 1869 január 13-án érkezett meg a jóváhagyás a következő szöveggel: „20.068. sz. Ezen alapszabályok a földmivelés-, ipar- és kereskedelemügyi m. kir. Minisztériumnak a törvény értelmében bemutattattak. Pesten, 1869. évi január 13-án. Gorove István s. k.”
Pénzkezelőnek a Sieber-nyomda bérlője, Mayer Ferencz, utassegély utalványozónak Angermayer Károly akkori faktor, későbbi nyomdatulajdonos, a főnöktestület mai elnökének atyja lett megválasztva. A három pozsonyi nyomdatulajdonos alapitási hozzájárulás jegyzésére kéretett fel. Mind a három főnök egyenkint 25 forintot juttatott a betegsegélyző, 10 forintot pedig az utaspénztárnak, azonkivül kötelezték magukat járulék fizetésére is. A tagok 3 forint beiratási dijat és 15 krajcár hetiilletéket fizettek, ebből 12 krajcár a betegsegélyző, 3 krajcár pedig az utassegélyző pénztárnak jutott. Az alapitási jegyzőkönyv végén a következő aláirásokat találjuk: Eichleiter Ferdinánd elnök, Squarenina József pénztáros, Maudry I. jegyző, Popius M. A., Kulitzka A., Anderthalb I., Frankl E., Griesz I., Trilofszky István, Kondoszky János, Langenthal Ferenc, Benyács L., Promber C., Karl E. és Farkas József.
A betegpénztár egy év mulva kezdte meg működését s dacára annak, hogy csak kis tőke állott rendelkezésre, a betegsegély heti 3 forintról 4 forintra lett felemelve.
Az 1869 május hó 29-én tartott gyülés egy házirendet fogadott el és megválasztotta a bécsi nyomdászkongresszusra a kiküldöttet, Squarenina József személyében. A 13 forint 40 krajcárt kitevő kiküldetési költségeket a tagok heti 10 krajcáros megadóztatásával teremtették elő. Eichleiter Ferdinánd elnök inditványára a tagok 5 krajcáros heti különilleték fizetését határozták el, az agitációs és adminisztrációs költségek fedezésére. Ez képezte a továbbképző osztály megalakitásának alapját.
Ugyanezen év június 11-én megbeszélés tárgyát képezték a Mayer-nyomdában uralkodó viszonyok. Faubel szaktárs inditványára elhatározta a gyülés, hogy az üzemben megszünik a munka és a személyzet fel lett szólitva, hogy kondicióját mondja fel. Squarenina küldött beszámolt a bécsi második nyomdászkongresszusról, amelyen elhatározták egy osztrák-magyar nyomdászszövetség létesitését, amelynek megalakulása után az összes illetékek a központi főpénztárba volnának befizetendők.
Sauter szaktárs, az 1869 szeptember 4-én tartott gyülésen inditványt terjesztett elő a vasárnapi munka beszüntetésére, amelyet behatóan indokolt meg.
Az 1870 január 7-én tartott havi gyülésen, amelyen Eichleiter elnök betegsége miatt nem vehetett részt, a jegyző a következő inditványt terjesztette elő: „Wigand főnök úr és az egész ott dolgozó személyzet nevében inditványozom, hogy a Mayer úrnál letétbe helyezett pénz azonnal visszaveendő és egy nyilvános pénzintézetnél helyezendő el. Az elnöklő Squarenina állást foglalt ez ellen és annak a véleményének adott kifejezést, „hogy csak a közgyülés mondhat ki ilyen határozatot, amely Mayer ellen bizalmatlanságot jelent: „Az egyesület a pénz nyilvános intézetben való elhelyezése által 28 forinttal károsodna. S melyik pénzintézet szavatol a pénz biztonságáért? Inditványozom, hogy a javaslatot terjesszék elő a közgyülésen, ahol a szaktársak dönthetnek fölötte és a pénzt is Wigand úrnál helyezhetik el.”
Első rendkivüli közgyülését az egyesület 1870 február 14-én tartotta, amelyen a vezetőség részletes jelentést hozott az egyesület működéséről. Ebből a következő adatokat idézzük: Az egyesület készpénzvagyona 486 forint 14 krajcár. Az ellenállási pénztár, amely fokozottabban lett igénybevéve, 10 forint hiányt mutat ki. Az utassegély hat hétnél rövidebb utazásnál 60 krajcárról 80 krajcárra, 6 hétnél hosszabb utazás esetén 1 forintra lett felemelve. Szükség esetén 1 forint 50 krajcár lett folyósitva. A jelentés tudomásulvétele után elnök megköszönte a tagok bizalmát. Az uj vezetőségbe megválasztattak: Eichleiter elnök, Squarenina pénztáros, Griess József jegyző, Popius és Zimmermann választmányi tagok. Pénztárkezelőnek ismételten Mayer Ferenc nyomdatulajdonost választotta meg egyhangulag a közgyülés.
Az 1870 december 3-án tartott taggyülés határozatot hozott egy munkanélkülieket segélyző pénztár létesitésére, amely tulajdonképpen megrendszabályozási pénztárnak volt szánva. Ebbe a pénztárba a szaktársak, a taggyülés határozata értelmében heti krajcáradót fizettek.
Ebben az esztendőben az egyesület szép fejlődésnek indult. A segélypénztárt csak kevesen vették igénybe, úgyhogy a készpénzállomány, szaktársaink nagyi örömére, 500 forintra emelkedett. Ezt az örömet azonban hamarosan üröm váltotta fel, mert egy szép napon Mayer főnök úr, a pénztár kezelője eltünt s vele együtt a pénz is. A tagok sorában nagy volt a felháborodás, mindenki a választmányt okolta, hogy a pénztárkezelő megválasztásánál nem járt el kellő elővigyázatossággal. A választmány azonban azzal háritotta el magáról a felelősséget, hogy Mayer urat a tagok összessége választotta meg, tehát a választmányt mulasztás nem terheli. Haladéktalanul megtették a szükséges lépéseket a pénz visszaszerzésére. A sikkasztót a szaklapok útján köröztették, de minden intézkedés hiábavalónak bizonyult. Mayer urat és a pénztárt a szaktársak soha többé viszont nem látták. Habár Mayer tartózkodási helyét biztosan tudták – Bécsben volt – hatósági feljelentéstől mégis elálltak Gottl, az akkori polgármester kérésére, kinek fia Mayer veje volt. Annál is inkább, mert Gottl megigérte, hogy az egyletnek segédkezet nyujt a pénz visszaszerzésénél és befolyása által segélyekhez is juttatja. Tényleg kapott az egylet a városi tanács befolyása által a Schreiber-féle alapból 100 forintot. Az egyesület 1870 szeptember 3-án nagy kerti ünnepélyt rendezett a Pálffy-kertben, mely ünnepélyhez a város fuvarokat és több mást ingyen adott. Az ünnepély tekintélyes anyagi eredménnyel zárult, úgy hogy a kár részben megtérült.
Az 1871 január 23-án tartott közgyülésen uj választmány került az egyesület élére, amely a következő szaktársakból állott: Zech elnök, Frankl E. pénztáros, Hackenschmidt jegyző; pénztárkezelőnek Wigand C. F. nyomdatulajdonos lett megválasztva.
Sajnos, az egyesület további sorsáról nincsenek feljegyzések, ami annak tulajdonitható, hogy szaktársaink egész tevékenységét akkoriban gazdasági helyzetük megjavitása kötötte le.
Az 1872. esztendő a pozsonyi nyomdászok harci éve volt, amelyben uj árszabályt is kötöttek. Az alábbiakban kivonatosan ismertetjük a szaktársak által felállitott követeléseket: Abc-számolás: garmond és borgisz 1000 betünként 18 krajcár, kolonel, petit és cicero 19 kr., nonpareille és mitteltől felfelé 23 kr., perl 24 kr. Napilapoknál 2 krajcárral több. Ehhez járulnak még a különböző pótlékok és határozmányok. Rendszeres vasár- és ünnepnapi munka nincsen megengedve. Rendkivüli esetekben a szakszervezet választmánya dönt annak engedélyezése felett. Megengedett vasár- és ünnepnapi munkánál a 2 forintos kárpótláson kivül a szedés kétszeresen számitandó. Nyomók számára is számolási rendszer lett kidolgozva, ezt azonban terjedelménél fogva e helyen nem ismertetjük. Érdeklődők megtekinthetik az idevonatkozó érdekes feljegyzéseket az egyesület irattárában. Az általános határozmányok szerint a munkaidő – napilapok kivételével – napi 10 óra. A bizonyospénz minimuma 10 forint. Az addig fennállott 10-15 forint bizonyospénz 20 százalékkal emelendő. Az árszabály függelékét a tanoncszabályzat képezte, amely igen sok szempontból előnyösebb volt a mainál.
Az árszabálybizottság, amelynek élén a szakképző pénztár akkori elnöke, Prochászka János állott, májusban a három pozsonyi nyomda mindegyikének megküldte az árszabálytervezetet és felkérte a tulajdonosokat annak elfogadására.
Erre a munkaadók hamarosan értekezletet hivtak össze és ámbár csak hárman voltak, mégsem tudtak egymás között megegyezni, úgy hogy az árszabályt teljes egészében, minden változtatás nélkül elfogadta a Nirschy Ferenc vezetése alatt álló akkori társasnyomda.
Ezt a nyomdát haladószellemü férfiak alapitották és az üzem mindenben támogatta a munkásság törekvéseit. Ebben az időben alapitották meg a nyomda tulajdonosai a „Westungarischer Grenzbote” cimü lapot is, amely Grenzbote cimen a mai napig is fennáll. Az árszabály a társasnyomdában azonnal életbe is lépett.
Ezzel szemben a két másik pozsonyi nyomdatulajdonos elutasitó álláspontot foglalt el, árulással vádolták meg Nirschy urat és csak nehezen fanyalodtak rá, hogy a munkássággal tárgyalásba bocsátkozzanak. A bécsi világkiállitást megelőző gazdasági fellendülés dacára, a nyomdaipari konjunktura nem volt kedvező és igy a megindult tárgyalások folyamán olyan árszabály született meg, amely nem állott összhangban a benyujtott tervezettel. Az uj árszabály szerint, a bérminimum szabad megegyezés tárgyát képezte. A fennálló bizonyospénzek csak 10 százalékkal lettek felemelve és a napilapszedés csak 1 krajcárral lett magasabban számitva. A tanoncszabályzat teljesen töröltetett. Az uj árszabály 1872 július 1-ével lépett életbe.
Szaktársainkra nagyon lesujtólag hatott a munkaadók eljárása, azonban a fennálló viszonyokra való tekintettel, ellenszenvvel bár, de mégis elfogadták az előterjesztéseket, abban a reményben, hogy alkalmas pillanatban sikerülni fog jobb árszabályt kiharcolni. A társasnyomdában az eredetileg elfogadott árszabály maradt érvényben, ez a tény azonban oly viszás helyzetet teremtett, mely sokáig nem volt fentartható.
A nyomdaipari konjunktúra 1872 végén annyira javult, hogy számolni lehetett egy gazdasági harc biztos sikerével. A bécsi világkiállitást 1873-ban nyitották meg s ez oly vad spekulációt szült, hogy a nyomdák nem győztek alapszabályokat, részvényeket és árjegyzékeket szállitani a gombamódra szaporodó uj társaságoknak.
Ezt a kedvező alkalmat a nyomdai munkásság nem akarta kihasználatlanul hagyni és mégegyszer sikra szállott követeléseiért. 1873 április végén erélyes hangú beadványt intézett a munkaadókhoz, amelyben követelte a tavaly beterjesztett árszabály elfogadását. Ez alkalommal azonban a munkaadók egységesen léptek fel és visszautasitották ezt a követelést, ugy hogy a szaktársak május 9-én sztrájkba léptek, abban a biztos reményben, hogy keresztülviszik akaratukat. Azonban nem választhattak volna szerencsétlenebb dátumot május 9-nél. Ezen a napon omlott ugyanis össze a börzespekulációk levegőbe emelt egész épitménye. Százszámra mentek tönkre a tisztességes kereskedők, akik a csalóknak léprementek és csak két útjuk maradt: az öngyilkosság vagy a koldusbot. – Szaktársaink fel akarták venni a tárgyalásokat, azonban a munkaadók minden közeledést nyersen visszautasitottak.
Angermayer Károly nyomdatulajdonos átvette a városi munkákat és a „Preßburger Zeitung” napilapot s igy a sztrájk miatt nagyon kellemetlen helyzetbe került. Arra törekedett tehát, hogy egyezséget teremtsen a sztrájkoló munkásság és a munkaadók között. Ez azonban nem járt sikerrel. A sztrájkolók Bécsből és Budapestről anyagi segitséget kaptak és nem voltak hajlandók kapitulálni. Angermayer úr becsületszavával fogadta meg a többi főnököknek, hogy nem fog tárgyalni a munkásokkal, azonban hosszabb ideig nem birta ki a sztrájkot s igy mégis megegyezett a sztrájkolókkal, amennyiben minden nála alkalmazott szakmunkásnak 20 forint hetibért ajánlott fel. A megegyezés mindaddig érvényben marad, amig a sztrájk az összes nyomdákban meg nem szünik és uj árszabályközösség nem létesül. A munkába lépett szaktársak kötelezték magukat, hogy a sztrájkolók segélyezésére heti 1 forintot fizetnek. A munkásság nem adta fel a reményt, hogy a többi munkaadókat is rábirja az árszabály elfogadására és igy a sztrájk 1873 október végéig tartott. Ekkor azonban a szaktársak egy része beleunt a harcba és feltétel nélkül tért vissza a szedőszekrények és nyomógépek mellé. A sztrájk támogatására a bécsi szaktársak május 17-től október elejéig 2817 forint 81 krajcárt, a budapesti szaktársak 740 forintot küldtek. – Angermayer úr is szép lassan és taktikusan leépitette az általa felajánlott béreket s csak egyes nélkülözhetetlenek, akiket nem bocsáthatott el, tartották meg addigi bérüket. Szaktársaink hónapokig tartott harca a rossz gazdasági viszonyok és egyesek kishitüsége miatt elbukott és e vereséget sokáig nem birták kiheverni.
Erről a két harccal teli esztendőről csak egy örvendetes eseményt lehet feljegyezni, a Typographenbund szaktársi dalegyesület megalakitását, amely 1872-ben kezdte meg működését.
1873 november 1-én és 2-án folyt le Bécsben a hatodik nyomdászkongresszus, amelyen a pozsonyi egyesületet Henkel Henrik szaktárs képviselte. A kongresszus napirendje, amelyet Jacobi W. akkori bécsi nyomdatulajdonos nyitott meg, Ausztria-Magyarország nyomdatulajdonosainak üdvözletét tolmácsolva, a következő volt: 1. Egységes alapszabálytervezet kidolgozása és a szaktársi egyesülések egységes országos egyesületekbe való tömöritése. 2. Egységes árszabály összeállitása. A tárgyalások folyamán sokszor heves vitákra került sor, sőt a második napon annyira fokozódtak az ellentétek, hogy a magyar szaktársak elhagyták az üléstermet, miután a szavazásnál az ő álláspontjuk nem ment keresztül. A magyar szaktársakat ezen a kongresszuson Klein Lajos és Bauer J. M. Budapestről, továbbá Leszka (Debrecen) és Patzauer (Szeged) képviselték. Kiindulva abból az elvből, hogy nagyobb keretü egység többet tud kivivni és a vivmányokat is jobban meg tudja tartani, az volt az álláspontjuk, hogy létesittessék egy egységes ausztria-magyarországi nyomdászszervezet, amely az egyes országrészek autonóm egyleteiből tevődne össze. Ezt az álláspontjukat a legmesszebbmenően megindokolták és védelmezték. Ennek a tervnek azonban számos ellenzője akadt, akik elsősorban is azzal érveltek, hogy Ausztriában és Magyarországon teljesen elütő törvények vannak érvényben az egyesülési jog szempontjából is s az ellentétek aligha volnának áthidalhatók. Inditványozták azonban, hogy a monarchia összes egyesületei egységes alapszabályok szerint folytassák működésüket. A kongresszus végül ezt az álláspontot magáévá is tette s az egységes alapszabályok kidolgozására bizottságot küldött ki. A bizottság csakhamar el is készült az alapszabálytervezettel, amely az összes egyesületeknek meg lett küldve, azzal a felszólitással, hogy ennek alapján módositsák alapszabályaikat s azokat minél előbb léptessék életbe.

A GAZDASÁGI HARC ÖSSZEOMLÁSA UTÁN.
AZ EGYESÜLET KIÉPITÉSE
1874-1892
November hónapban egy taggyülés keretében hozta meg jelentését Henkel Henrik küldött a bécsi VI. nyomdászkongresszusról és az egyesület az adott irányban folytatta tovább működését. A szaktársak hangulata az összeomlott mozgalom után nem volt nagyon bizakodó és a gazdasági helyzet sem volt kedvezőnek mondható. Igy nem szabad csodálkozni, hogy a szaktársak csak nagyon nehezen határozták el magukat uj cselekvésre. Egész tevékenységüket az egyesület kiépitése foglalta le.
Mindemellett azonban mégis hozzáláttak az egyesület alapszabályainak a hatodik nyomdászkongresszus határozatai szellemében való átdolgozásához és 1874-ben be is terjesztették a módositott alapszabályokat a magyar belügyminisztériumnak jóváhagyás céljából.
Az uj alapszabályok szerint a létesitendő szakszervezet hivatalos cime volt: „Északnyugatmagyarországi Könyvnyomdászok, Betüöntők és Kőnyomók Egylete.” Magába foglalta: Pozsony, Komárom, Nyitra, Trencsén, Turócz, Veszprém, Győr, Sopron, Moson és Vas megyéket. Az egyesület egy segélyezési és egy önképző osztályból állott.
A segélyző osztály a következő célokat tűzte ki: 1. Betegek segélyezése, valamint temetkezési segély nyujtása; 2. rokkantak segélyezése és az öreg tagok nyugdijazása; 3. az elhalt tagok özvegyeinek és árváinak segélyezése; 4. átutazók utipénzzel való segélyezése.
Az önképző osztály feladata volt: 1. A tagok szellemi és technikai kiképzésének emelése; 2. a főnökök és segédek közt közös megegyezés folytán létrejött árszabály és munkaidő betartásának ellenőrzése, továbbá szükség esetén azoknak békés tárgyalások által való reviziója; 3. munkanélküli tagok segélyezése.
A fönt elősorolt célok elérésére a következő eszközök szolgáltak: 1. A tagok heti járulékai és beiratási dijai; 2. a főnökök heti járuléka; 3. rendezendő ünnepélyek esetleges jövedelmei; 4. rendkivüli bevételekből, mint adományok, végrendeletek stb.; 5. technikai és tudományos előadások, politikai és vallási témák kizárásával; 6. nyelvtani stb. tanfolyamok; 7. az egyleti könyvtár és olvasókör igénybevétele; 8. dijtalan munkaközvetités; 9. békéltető biróságok választása.
Az 5-ik §-ban a tagok járuléka 45 krajcárra volt meghatározva, mely összeg következőkép lett felosztva: a betegsegélyző-, rokkant-, özvegy- és utassegélyzőpénztárnak 25 kr. jutott, az önképzőosztály pénztárának pedig 20 krajcár. Azok a főnökök, akik tiszteletbeli tagságra igényt tartottak, minden egyes segéd után 6 krajcárnyi heti járulékot fizettek.
Beiratási dijként azok, akik munkába lépésük után 6 héten belül iratkoztak be, 1 forintot; azok, akik későbben jelentkeztek, 10 forintot fizettek. A beiratási dij fizetése alól fel voltak mentve azok az ideutazott szaktársak, akik már egy hasonlócélu egylet tagjai voltak és azok, akik olyan helyről jöttek, ahol ilyen egylet nem létezett, de azelőtt már egyleti tagok voltak, abban az esetben, ha ezt kellően igazolhatták.
A segélyezések mértéke: betegsegély hetenkint 6 forint 50 krajcár 52 héten át. Elhalálozás esetén 30 forintnyi temetkezési járulék. Rokkantsegélyre minden 65 éven felüli tag tarthatott igényt, tekintet nélkül munkaképességére. Ez a segély heti 3 forintban lett megállapitva. Az özvegysegély szintén 5 évi tagság után volt fizetendő 100 forinttal. Az árvák segélye hónaponkint 2 forint, a betöltött 14-ik életévéig. Az utóbbi három segély abban az esetben is fizetendő, ha a tag 5 évi járulék után hadkötelezettségének teljesitése közben vált rokkantá, vagy halálozott el. Utassegély 6 heti utazási tartam alatt 1 forint, 6 héten felülinél 1 forint 50 krajcár. A munkanélküliek segélyezése az önképző osztályból folyik és pedig a nőtlenek 4 forintot, a házasok 6 forintot kaptak 5 héten át. E segély élvezésére 6 havi tagság jogositott.
Az alapszabályok értelmében az egyletnek minden hasonló célu egylettel kölcsönösségi viszonyba kell lépnie.
Miután az alapszabályok jóváhagyás céljából be lettek terjesztve, az egyesület működését az uj alapszabályok szerint folytatta. A felsorolt megyék nyomdavárosainak szaktársai fel lettek szólitva, hogy lépjenek be az egyesületbe. Jelentkeztek is uj tagok, akik pontosan fizették be az illetékeket.
Csakhamar sikerült az egyletet teljesen kiépiteni, mely szép virágzásnak indult. Ekkor azonban váratlan csapás érte a vezetőséget. Az alapszabályok, amelyek már három éve feküdtek a minisztériumban, visszaérkeztek, de jóváhagyás nélkül és azzal a felszólitással, hogy az azóta beszedett illetékek a tagoknak visszafizetendők. A vezetőség értesitette a vidéki tagokat a minisztérium döntéséről, ezek azonban hallani sem akartak az illetékek visszafizetéséről és felszólitották a vezetőséget, keressen módot és lehetőséget, hogy az egyesületet hasonló módon mégis kiépitse. Illetékeiket továbbra is pontosan fizették.
Budapesti szaktársainknak nagyobb szerencséjük volt, amennyiben a minisztérium 1877 november 28-án jóváhagyta az általuk beterjesztett alapszabályokat. Ezek mintájára a vezetőség uj alapszabályokat dolgozott ki, amelyeket a minisztérium rövidesen jóvá is hagyott.
Az uj egyesület a „Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyesülete” címet viselte és a segélyezési ágakat, valamint az önképző osztályt egy alapszabály alá vonta. Csak „a főnökök és segédek közt közös megegyezés folytán létrejött árszabály és munkaidő betartásának ellenőrzése, továbbá szükség esetén azoknak békés tárgyalások által való reviziója” passzus maradt el, mert a minisztérium elsősorban ezért nem hagyta jóvá az eredeti alapszabályokat.
Uj felépitésében az egyesület szép működést fejtett ki és az 1878 május 11-én tartott közgyülés pénztári jelentése már 3214 forint 75 krajcár pénztárállományt mutat ki. A betegpénztárból kifizetésre került: 741 forint 70 krajcár betegsegély, 120 forint temetkezési segély, 95 forint 50 kr. adminisztrációs költség. A rokkantpénztár, amely 1887 nov. 10-ig nem folyósitott segélyt, csak 47 forint 75 kr. kezelési kiadást mutatott ki. A munkanélküli pénztár bevétele volt 541 forint 68 krajcár, kiadása 510 forint 96 krajcár. A tagok száma 1878 végén 90-re emelkedett. A tagok a következő városokban oszlottak meg: Pozsony, Sopron, Nyitra, Túrócszentmárton, Szombathely, Magyaróvár, Nagyszombat, Trencsén, Vasvár és Felsőőr. Az alapitó tagok közül a kimutatásban még a következő nevekkel találkozunk: Anderthalb János, Éder István, Eichleiter Ferdinánd, Farkas József, Glasl Viktor, Griess József, Kondosky János, Maudry János, Resch Károly, Promber Károly és Kulitzka Lajos. Ezekhez járulnak még a tiszteletbeli alapitó tagok: Angermayer Károly, Alkalay Adolf, Lőwy, Wigand Károly. – A napirend harmadik pontja a nyomdászkongresszus inditványaival foglalkozott. A közgyülésen Bóna Károly nyitrai szaktárs is résztvett. Kongresszusi küldötteknek Bóna K. (Nyitra) és Griesz József (Pozsony); pótküldötteknek: Gábriel A. (Szombathely) és Eichleiter Ferdinánd (Pozsony) lettek megválasztva.
Az 1878 június 22-én tartott taggyülés elhatározta egy ünnepély rendezését a rokkant-, özvegy- és árvasegélyző pénztár javára, a Typographenbund közreműködésével. Az ünnepély augusztusban lett megtartva a Grassalkovich-palota parkjában. Akkor vette kezdetét Bosznia okkupálása s hogy a sikert biztositsák, a választmány Dirmeyer Ferdinánd szaktárs inditványára az ünnepélyt a bevonultak hozzátartozói, valamint a saját rokkant-, özvegy- és árvasegélyző pénztár javára rendezte. A közönség tömeges látogatása és áldozatkészsége, valamint a tagok munkakedve mellett a siker rendkivül nagy volt és 1800 forint tiszta felesleget eredményezett. Közelebbit ez ünnepélyről, amelynek rendezése körül különösen Fodor István szedő tevékenykedett, az érdeklődők a Typographenbund irattárában levő feljegyzésekből tudhatnak meg. Az egyesület akkori elnöke Herzog János szaktárs volt.
Az 1879. esztendő nyugalmasan telt el. Uj helyicsoportok: Győr, Komárom és Körmend.
Az 1882. évben megtartandó osztrák-magyar nyomdászkongresszusra szóló meghivó beérkezése alkalmával az a kivánság hangzott el, hogy Budapest hivjon össze egy külön magyar nyomdászkongresszust is. Ezt az eszmét a budapesti „Typographia” útján propagálta az egylet, s oly visszhangra talált szaktársi körökben, hogy 1881 augusztus 20-21-én meg is tartották Budapesten a második magyar nyomdászkongresszust, amelyen a pozsonyi egyesületet Herzog János és Griesz József küldöttek képviselték. A kongresszus legfőbb célja volt egységes alapszabályok teremtése az összes magyarországi egyesületek részére.
Az egyesület szemmelláthatólag fejlődött, a tagok száma nőtt, de a gazdasági harc teljesen szünetelt s oly állapotok állottak be, amelyek nemcsak a nyomdai munkásságot sujtották érzékenyen, de a tönk szélére juttatták az egész ipart. A tanonctenyésztés hallatlan méreteket öltött és a szaktársak bérei alig voltak magasabbak a napszámosokénál. 1882-ben sikerült ugyan a teljes vasárnapi munkaszünetet kivivni, ami nem volt könnyű feladat, miután Bécsben és Budapesten a lapok hétfő reggeli kiadásokat adtak ki, de több nem volt elérhető. A munkaidő korlátlan volt. Egyes nyomdákban, nemcsak Pozsonyban, hanem Budapesten is, de főleg a vidéken, egészségtelen helyiségekben napi 12-14 órát dolgoztak.
Ekkor közölte a Typographia 1883 december 7-én a Bóna J. Károly által jegyzett felhivást egy országos egyesület alapitására. A nyitrai szaktársak az összes magyarországi nyomdászegyesületekhez körlevelet intéztek, amelyben felszólitották őket egy uj országos nyomdászegyesület megalapitására, Pozsony székhellyel.
A pozsonyi egyesület 1884 március 31-én tartott évi közgyülésén a nyitrai szaktársak inditványa a napirend 6. pontja alatt szerepelt. Az inditvány a magyarországi nyomdavárosokban lelkes visszhangra talált, csak Budapesten nem tudtak felmelegedni e terv iránt és azt tanácsolták a vidéki szaktársaknak, hogy ügyüket egy vidéki városba összehivandó kongresszuson maguk rendezzék. A nyitrai szaktársak azonban ragaszkodtak inditványukhoz s ennek indokolását is leközölték a Typographia 1884. évi március hó 28-iki számában.
Másodszor és behatóan az 1884 március 31-iki közgyülés foglalkozott az inditvánnyal, azonban gyakorlati okokból kikapcsolta magát az agitációból. A választmány a következő indokolással foglalt állást az inditvány ellen:
„Először, egy országos egyletet életbehivni az ország fővárosának mellőzésével, mely tudvalevőleg a legtöbb tagot szolgáltatja, képtelenség, másodszor őszintén kétségbe kell vonnunk, hogy egy oly egylet – a nyitrai szaktársak hézagos számitásai dacára – egyáltalán életképes volna; és harmadszor, egy oly veszélyes kisérletezés okvetlen szükségességét be nem láthatjuk. Debreczen szintén agitált a központositás érdekében, de ama teljesen helyes érveléssel, hogy az egész ország központja Budapest legyen és Pozsony, valamint az összes többi kerületek – kettő kivételével – csak ezt az inditványt fogják pártolni. Ez különben könyvnyomdász-gyülési határozat és ha a vidéki egyletek elégedetlenek, akkor joguk is van hozzá, mert a fővárosi szaktársak, mint az ország első és leghivatottabb testülete, ezideig semmit sem tettek. A könyvnyomdász-gyülésen való képviseltetés, az összes egyleteknek jelentékeny kiadást okozott. Itt nagyon sokat igérő határozatok hozattak, de sajnos, azok csak határozatok maradtak. A budapesti szaktársaknak egy része, körülbelül két év óta veszélyes úton halad, mert ha még oly dicséretes a nemzeti eszmének minél szélesebb körben való terjesztése, éppoly veszélyes, ha a munkás ebből sportot üz. A szociális nyomor, mely nagyarányú a könyvnyomdászok között is, bizonyára nem indit erre és azt hisszük, hogy egy a sorstól keményen sujtott szaktárson nagyon keveset segitünk, ha más egyébbel nem szolgálhatunk neki, mint vigasztalással anya- vagy hazanyelvén. Hagyjuk tehát a nemzeti politika űzését azoknak, akik ezt a sportot megengedhetik maguknak. Nekünk első kötelességünk, szociális nyomorunkat elháritani vagy legalább enyhiteni. A nemzeti kérdés nemsokára a mi hozzájárulásunk nélkül, magától is megoldódik.
Mi tehát ezeknélfogva csak a debreczeni állásponthoz csatlakozhatunk és ezen az úton is fölkérjük budapesti szaktársainkat, hogy a könyvnyomdász-gyülési határozatok végrehajtása iránt intézkedjenek.”
E közgyülési határozat folytán az országos egyesület kérdésének megoldása más fordulatot vett és Budapest kényszeritve volt a vidéki szaktársak kivánalmaival számolni. A nyitrai helyicsoport folytatta agitációját az országos egylet érdekében és Magyarország összes kerületei csatlakoztak hozzá. Budapesten egy öttagu bizottság bizatott meg a központositott szervezkedés tanulmányozásával és javaslatok előterjesztésével. A bizottság az ugyanez évi október hó 19-én tartott közgyülésnek terjesztette be jelentését, mely szerint a budapesti egyletnek országos egyesületté való átalakitását határozták el. Az előmunkálatok elvégzésére egy 11 tagu bizottság lett megválasztva, amely 1884 november 16-án felhivást intézett az összes magyarországi nyomdászegyletekhez és az országos egyesülethez való csatlakozásra szólitotta fel őket. Ismertette a belépés feltételeit és az összes egyletektől statisztikai kimutatást kért a pénztári ügykezelésre és taglétszámra, továbbá a nyomdaüzemek viszonyaira, személyzetére és munkaidejére vonatkozólag. Erre a fölhivásra beküldött válaszában több egylet örömmel üdvözölte a központositást, mig más egyesületek csak a rokkantpénztár központositását kivánták.
Pozsonyban 1884 december 30-ára rendkivüli közgyülés lett egybehivva, melynek napirendjén mint második pont „A magyarországi nyomdászegyletek központositása” szerepelt. Ebben az ügyben a pozsonyi egylet összes kerületei által jóváhagyott következő határozati javaslat lett elfogadva:
„A Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Egyletének 1884 december 30-án tartott rendkivüli közgyülése az országos egylet alapitásának ügyében határozatként kimondja, hogy a 11-es bizottság határozataival elvileg egyetért, valamint a statisztikai és általában az országos egyletre vonatkozó adatokat alkalomadtán beküldi.”
Az 1885 szeptember 6-8-án Budapesten tartandó III. nyomdászkongresszusra az ugyanezen év augusztus 25-én tartott közgyülésen Dirmeier Károly és Raffel Ödön lettek küldötteknek megválasztva. Ezen a kongresszuson, amelynek napirendjén szerepelt az országos egyesület megalakitása és az alapszabályok kidolgozása is, vidékről 20, Budapestről 12 küldött vett részt. Mint az ausztriai nyomdászegyesület képviselője Faber Henrik szaktárs jelent meg. Küldötteink a tárgyalások folyamán önfeláldozóan szálltak sikra a vidéki szaktársak érdekei mellett és azok súlyos megterhelése ellen is felemelték szavukat. Végül az összes szavazatokkal kettő ellenében kimondotta a kongresszus az országos egyesület megalakitását.
A pozsonyi küldötteknek az 1885 november 30-án tartott rendkivüli közgyülésen hozott beszámolója nem elégitette ki a pozsonyi szaktársakat s ezen az ülésen nem is hozatott határozat. A helyicsoportok sem voltak megelégedve az országos egyesület alapszabály-tervezetével s így a december hó 12-én tartott taggyülés az alábbi határozati javaslatot fogadta el és hozzájárulás céljából az összes tagoknak megküldötte:
Határozat.
A Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Egylete az országos egylet érdekében oda nyilatkozik, hogy annak alapitásával egyetért, és a következő feltételek mellett ahhoz csatlakozni szándékozik:
1: Mintán az országos egylet heti járulékai nagyon magasak és a segélyigények mégsem nagyobbak, mint jelenlegi egyletünknél 40 krajcárnyi heti járulék mellett, a belépés egyelőre csupán egy évre történik. Ezen provizórium alatt kötelezi magát az egylet az országos egyesület minden rendes kiadásában s bevételében résztvenni.
2. Az egyleti orvosok intézményébe az egylet bele nem egyezik, miután ez kivihetetlen. Ez az országos nyomdászkongresszus által hozott határozat a kisebb nyomdavárosok szaktársait érzékenyen sérti, mivel ezek orvosi kezelés nélkül maradnak és a feltételezett járási orvosok ingyenes kezelésére semmiesetre igényt nem tartanak. Ha egyik vagy másik egylet mégis egyleti orvost szándékozna tartani, köteles annak költségeit külön járulék által fedezni.
3. Annak tekintetbe vételével, hogy az egyleti orvosok mellőzésével jelentékeny megtakaritások eszközöltetnek, a heti járulék 60 krajcárról 50 krajcárra leszállitandó.
Ez időtől kezdve állandóan folyt a vita az országos egyesület körül és ugyszólván minden taggyülésen uj határozatok hozattak, hol a csatlakozás mellett, hol pedig ellene.
Eichleiter Ferdinánd szaktárs, az egylet pénztárosa az 1887 március 12-én tartott közgyülésen jelentést hozott a pénztár helyzetéről, amelyből kitünik, hogy az egylet összvagyona 11.584 forintra emelkedett. Egyben azt az eszmét vetette fel, hogy az egylet tőkéjét jó volna házvételbe vagy uj egyesületi ház épitésébe fektetni. Az önképző osztály pénztárosa jelentette, hogy a pénztár vagyona 162 forint 88 krajcárral emelkedett s hogy a pénztár az elmult esztendőben 1764 „Typographiát” és 3275 „Vorwärts”-et osztott ki a tagoknak. A választmányba Schweizer József lett beválasztva.
Az országos egyesület alapszabályait a minisztérium 1887 március 20-án jóváhagyva küldte vissza és a budapesti egyesület választmánya, junius 5-én tartott ülésén elhatározta, hogy az országos egyesület alapszabályai 1887 július 1-ével életbelépnek. A vidéki nyomdászegyesületek fel lettek szólitva, hogy augusztus 1-ig jelentsék be csatlakozásukat a központi választmánynak. A vidéki egyesületek teljes beolvadása az országos egyesületbe 1887 december 31-ére volt tervezve. A felhivás értelmében „ama egyletektől, melyek 1881. évi január hó 1-ig a „Magyarországi könyvnyomdászok egyleté”-hez nem csatlakoznak, a kölcsönösség megvonatik.”
1887 julius hó 30-án a pozsonyi egylet rendkivüli közgyülést tartott, a következő napirenddel: „Csatlakozás a magyar országos egyesülethez”. A választmány részéről Dirmeier Károly szaktárs hozott az ügyről kimeritő jelentést, amelynek alapján a közgyülés a következő határozatot fogadta el:
„A Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Egyletének julius 30-án tartott rendkivüli közgyülése kijelenti:
1. hogy az egylet elvben kész az országos egylethez csatlakozni;
2. a mai gyülés kijelenti, hogy miután a viszonyok a vidéken és a fővárosban nagyon különbözők, lehetetlen a vidéki tagokat azoknak megkárositása nélkül a fővárosiakkal ugyanegy kategóriába sorozni. Az országos egylet tehát két közigazgatási kerületbe osztassék, melyek közül az egyik a fővárost, a másik pedig az egész vidéket foglalja magába;
3. minden közigazgatási kerület köteles saját kiadásait fedezni és tagjaitól oly magas járulékot szedni, hogy azzal a jövő fokozott követelményein felül, még megfelelő fölösleg is eléressék;
4. mindkét közigazgatási kerület Budapestről lesz vezetve. A jelenleg létező és az országos egylethez csatlakozó vidéki egyleteknek összes vagyona Budapesten lesz kezelve és a központi választmány felügyelete alatt áll;
5. minden jelenlegi kerületi egylet belügyeiben teljes autonómiával bir.”
A magyarországi nyomdászok 1887 augusztus 20-án Budapesten összeült kongresszusára Eichleiter Ferdinánd és Dirmeier Károly szaktársak delegáltattak. A kongresszus behatóan foglalkozott a pozsonyi egylet csatlakozásának kérdésével, de nem sikerült megegyezést létrehozni. Erre az 1887 szeptember 27-én Pozsonyban tartott közgyülés elhatározta, hogy a csatlakozás kérdésében várakozó álláspontra helyezkedik, miután a budapesti szaktársak nem tanusitottak megfelelő megértést a vidék kivánságai iránt.
Az 1887 november 26-án tartott rendkivüli közgyülésen bejelentette a választmány, hogy a rokkant-, özvegy- és árvasegélyző pénztár megkezdi működését. Dirmeier Károly inditványozta, hogy a budapesti rokkant-, özvegy- és árvasegélyzőpénztár szabályzata, némi módositással, mint függelék csatoltassék az egylet alapszabályaihoz és terjesztessék fel a minisztériumba jóváhagyás végett. Szóba került az országos egyesülethez való csatlakozás kérdése is, amelyben a következő egyhangu határozat hozatott:
„A Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Egyletének 1887 évi november hó 26-án tartott rendkivüli közgyülése kimondja, hogy: 1. mindaddig, mig Budapesten a kétségbeejtő egyleti állapotok annyira meg nem változnak, hogy a csatlakozást kivánatossá tegyék; 2. mindaddig, mig az egylet elnöki tisztét egy főnök foglalja el és 3. mindaddig, míg a „Typographia” szerkesztője az összes tagok által nem választatik, az országos egylet ellenében passziv álláspontot foglal el.”
A választmány 1888 június 14-én tartott ülésének napirendjén szerepelt a magyaróvári helyipénztáros jelentése, amely szerint utasitást kapott az országos egyesület budapesti központjától, hogy a pozsonyi egylet tagjainak ne folyósitson utassegélyt. Mivel ez a kölcsönösségnek durva módon való megsértését jelentette, a választmány a budapesti egyletnél haladéktalanul óvást emelt. Augusztus hó 20-án az országos egyesület pénztárosa, Tschutschegg V. szaktárs meglátogatta a pozsonyi egyletet és beható tárgyalásokat folytatott a csatlakozást illetőleg. Ezek eredményeképpen az országos egyesület választmányának szeptember 3-án tartott ülésén inditványozta, hogy küldessék ki egy bizottság, amely a pozsonyi egyesület csatlakozását megvalósitaná. Az inditványt a budapesti szaktársak kategórikusan elvetették.
Július 27-én ismét rendkivüli taggyülés folyt le, amelyen az V. magyarországi nyomdászkongresszusra Dirmeier Károly elnök lett kiküldve, aki teljesen szabad kezet kapott az ottani állásfoglalásra vonatkozólag. Ezen a gyülésen mondott le Eichleiter Ferdinánd szaktárs hosszu éveken keresztül viselt pénztárosi tisztségéről. Helyét Dirmeier Ferdinánd szaktárs foglalta el, aki az önképző osztály pénztárosának, Rohrbeck Józsefnek lemondása folytán mindkét pénztár kezelésével bizatott meg.
Augusztus 18-án vette kezdetét Budapesten az V. magyar nyomdászkongresszus, amely a munkaadó-elnök kérdésében elfoglalt pozsonyi álláspontot magáévá tette. Erre a pozsonyi küldött kijelentette, hogy a pozsonyi egylet valószinűleg még az esztendő folyamán csatlakozni fog az országos egyesülethez. A kongresszus kimondotta, hogy mindazokkal az egyletekkel, amelyek az év végéig nem csatlakoznak az országos egyesülethez, megszüntetendő a kölcsönösségi viszony.
Küldöttünk visszatérése után a választmány hozzálátott a csatlakozás előkészitéséhez. E célból szavazólapokat bocsátott ki, de nem sikerült a tagok kétharmadának hozzájárulását a csatlakozáshoz megnyerni, úgy hogy a kérdés megoldását ismét el kellett halasztani.
1890 áprilisában a budapesti országos egyesület értesitette a választmányt, hogy megszünteti a kölcsönösségi viszonyt a pozsonyi egylettel. A választmány kérte ennek a határozatnak visszavonását, mivel a pozsonyi egylet kötelezettségeit pontosan teljesiti. Ennek ellenére 1890 július 1-ével az országos egyesület tényleg megszüntette a kölcsönösséget, azonban a pozsonyi egylet továbbra is folyósitotta az utassegélyeket minden átutazónak, ami a budapestiek intézkedéseinek élét némileg letompitotta. Röviddel rá az ausztriai egyesület is beleavatkozott a viszályba, amennyiben a kongresszusi bizottság átiratban követelte a pozsonyi egylet feloszlatását szavazás útján és bekérte a kisebbségben maradt tagok névjegyzékét.
Végül az 1890 november 28-án tartott gyülés kimondta az egylet feloszlatását és az országos egyesülethez való csatlakozást. A szavazás eredménye a következő volt: Pozsonyban mindenki a csatlakozás mellett szavazott, a helyicsoportokban 9 tag mellette, 5 tag ellene szavazott, s a többi tagok tartózkodtak a szavazástól. Erre kimondták 1891 január 1-ével az országos egylethez való csatlakozást s ez a kérdés végleg elintézettnek látszott. Ez a feltevés azonban csakhamar tévesnek bizonyult.
Az 1891 február 28-án tartott rendes évi közgyülésen elnök jelenti, hogy az egylet, áldásos működése után, feladta önállóságát s hogy az ügyeket az országos egyesület fogja tovább vezetni. Ezen a közgyülésen egy határozat került elfogadásra, amely szerint követelték, hogy az országos egyesület élére szaktárs választassák meg. Az inditványt Dirmeier Károly szaktárs felszólalása után az országos egyesület 1891 március 22-én tartott közgyülése magáévá is tette és az egyesület elnökévé Leitner Pál szaktárs lett megválasztva.
Ugyanezen év július 6-ára nyomdászkongresszus lett összehivva Temesvárra, amelyen Dirmeier Ferdinánd szaktárs, küldött jelentette, hogy a pozsonyi egylet feloszlatására minden intézkedés megtörtént s az idevonatkozó iratok Bartal György királyi közjegyzőnek lettek átadva továbbitás végett.
Ebben az esztendőben a gazdasági harc terén is némi előhaladás történt, ami azonban sok nehézséggel járt. Az idősebb szaktársak távoltartották magukat minden akciótól s csak a fiatalabb tagok vitték előre a mozgalmat. Megfelelő anyagiak és a szaktársak erkölcsi támogatása hijján, bizony nehéz volt valamit kezdeményezni. Ez azonban nem riasztotta el a törekvőket. 1891-ről 1892-re virradó Szilveszter éjjelén, amikor a szaktársak gondtalanul szórakoztak, Kalmár Henrik és Kowarik Károly F. szaktársak elmentek az akkori Ferencziek tere 1. szám alatt létezett Brég János nyomdába és kiszedték a főnökökhöz intézendő beadványt és árszabálytervezetet. Megfelelő előkészités után az árszabály a munkaadóknak be lett terjesztve. A fiatalok követelései nem mentek ugyan mindenben keresztül, azonban mégis egy lépés történt előre, a mennyiben 1872 óta elsőizben árszabályszerinti viszonyok álltak be a nyomdákban. Az árszabály 1892 február 15-én lépett életbe. A minimum 9 forintot, napilapoknál 10 forintot tett ki. Ez nagy haladást jelentett, ha tekintetbe vesszük, hogy addig 7, illetve napilapoknál 8 forintos béreket fizettek. A 9 órás munkanap követelését, támogatás hijján, el kellett ejteni. – A fiataloknak e lépése szabadabb légkört teremtett a szervezetben s ha az áldatlan csatlakozási viszály nem kötötte volna le a tagok idejét és energiáját, az uj szellem bizonyára sok hasznosat teremtett volna a tagok érdekében. Az adott körülmények között azonban csak lassan lehetett előrehaladni.

UJ ÁRAMLATOK
1892-1904
Az 1892. év folyamán a csatlakozási ügy elintézése többször lett megsürgetve. Közben egy hazug besúgás következtében az országos egyesületet feloszlottnak jelentette ki a kormány és az ügyek vitelére kormánybiztost nevezett ki. A budapesti központ sürgős átiratban felkérte a pozsonyi választmányt, hogy haladéktalanul kérje vissza a minisztériumtól a pozsonyi egylet feloszlatására vonatkozó kérelmét, mert az országos egyesület feloszlatása után a „Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyesülete” a magyarországi könyvnyomdászok egyedüli mentsvára lehet. A feloszlatási kérelem elintézés nélkül való visszaszolgáltatását célzó beadvány azonban tárgytalan lett, mert időközben a minisztériumtól a következő leirat érkezett a pozsonyi egylet vezetőségéhez:
7006/V-10. szám.
Magyar királyi Belügyminisztérium.
Pozsony szabad királyi város közönségének.
Tekintettel arra, hogy a magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők egylete általam feloszlattatott, mert az egyesület az alapszabályaiban körülirt hatáskörét túllépve, céljaitól eltérő s az egyleti tagokra nézve sérelmes működést fejtett ki, a pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyletének azon közgyülési határozata, mely szerint az egylet azon célból, hogy a magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők egyletébe olvadjon, feloszlik, ezen közbejött körülménynél fogva tárgytalanná vált s végre nem hajtható. Erről a város közönségét f. évi január hó 20-ról 16847. sz. alatt kelt tanácsjelentésre hivatkozva, a csatolmányok visszaküldése mellett, további megfelelő eljárás végett ezennel értesitem.
Budapesten, 1893. évi április hó 29-én.
A miniszter meghagyásából:
(olvashatlan aláirás)      
miniszteri tanácsos.       
Miután Dirmeier Károly elnök a közgyülésen kérte, hogy a választásnál tekintsenek el személyétől, Kalteisz József lett elnöknek megválasztva. Jelentéséből kivesszük, hogy az egyesületnek 1892 végén 155 tagja volt és a vagyon 18.074 forint 42 krajcárra emelkedett. A lemondott Dirmeier pénztáros szaktárs helyébe Hampel Mihály szaktárs lett megválasztva.
A rendes évi közgyülés február 25-én lett megtartva, amelyen Sopron, Győr és Szombathely küldöttel képviseltették magukat. Budapestről Lipp Károly szaktárs jelent meg, aki bejelentette, hogy az országos egyesület ügye rövid időn belül elintézést nyer. Mivel azonban ez nem látszott valószinünek, a közgyülés elhatározta az egyesületi alapszabályok módositását s e célra bizottságot küldött ki. Elnökké Schweizer József szaktárs lett megválasztva. A brünni nyomdászkongresszusra Kalmár Henrik szaktárs delegáltatott.
Kalmár szaktárs feladatául tüzte ki, hogy megnyeri a szaktársakat a szociáldemokrata szellemnek. Ezáltal kihivta maga iránt mindazok haragját, akik hallani sem akartak a szocialista eszmékről, ámbár számos esetben szabadgondolkodó munkásoknak vallották magukat. Ezért Kalmár szaktárs nem is tudott boldogulni, dacára annak, hogy a szaktársak gazdasági helyzetének megjavitásán fáradozott.
1895 január 28-án ujból árszabálytárgyalások folytak le, amelyek során nagyobb eredményt sikerült elérni, a szaktársak határozottabb magatartása folytán. A munkaidőt kilenc órára szoritották le, a minimum 9 forintról 10 forintra, napilapoknál 12 forintra emelkedett. Napilapoknál a munkaidő 9½ óra volt. Ezideig a napilapoknál korlátlan munkaidő volt s 11-13 óra között váltakozott, sőt a tanoncok is este 10-11-ig szedtek lapot. Az árszabály betartásának ellenőrzésére minden nyomdában bizalmiférfi lett választva. Ezek azonban alig teljesitették kötelességüket. Az uj árszabály 1895 február 18-án lépett életbe és keresztülvitele két áldozatot követelt, akik kénytelenek voltak Pozsonyt elhagyni.
Az 1895 március 10-én tartott évi közgyülés kimondotta, hogy az egyesületi pénz ingatlanba fektetendő. E célból hattagu bizottság lett kiküldve, amely Schweizer József, Marinczel Rezső, Hampel Mihály, Zindl József, Dirmeier Károly és Preisak Viktorból állott. A bizottság nagy igyekezettel fogott neki a terv megvalósitásának és az április 25-én tartott választmányi ülésen Dirmeier Károly szaktárs már elő is terjesztette a bizottság jelentését, amelyben inditványozta, hogy a házvételtől annál is inkább tekintsenek el, miután hosszas keresés után sikerült a Duna-uccában egy teljesen megfelelő épitőtelket találni. A választmány erre megbizta Dirmeier és Hampel szaktársakat, hogy lépjenek érintkezésbe Gratzl épitőmesterrel, közelebbi tájékoztatás céljából.
A július 26-án tartott választmányi ülésnek már elő lett terjesztve az egyesületi ház teljes tervrajza és az épitési bizottság jelentése. A jelentés német és magyar nyelven az összes tagoknak ki lett osztva. A választmány 1895 augusztus hó 11-ére rendkivüli közgyülést hivott össze a Häckel vendéglő (Stefánik-ucca 7) kertjébe, amelyen a magyaróvári és malackai csoportok is küldöttel képviseltették magukat. A többi csoportok irásban adták hozzájárulásukat. a házépitéshez. A közgyülésnek beterjesztették a részletes terveket és költségvetést, amelyek beható vita után jóvá lettek hagyva. Ez a határozat a legfontosabb határkövet jelenti egyesületünk történetében és nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a szabadabb szellem lassan, de biztosan kiszoritotta a konzervativ gondolkodást. – Az 1896 március 15-én tartott rendes közgyülésen az épitési bizottság jelentette, hogy a ház 1896 augusztus 1-ére teljesen elkészül. Egyben beterjesztette még az egyesületi helyiségeknek szánt épületszárny terveit, amelynek költségei 1700 forintot tettek ki. Ez az összeg azonban az épitkezésnél elért megtakaritásokból lett fedezve. A jelentést a közgyülés tudomásul vette és hozzájárult az egyesületi helyiségek felépitéséhez.
1896 július 26-án történt a ház ünnepélyes átvétele, mely alkalomból ugyanazon a napon délelőtt 11 órakor az uj egyleti helyiségben ünnepi közgyülés tartatott. Délután a ház udvarán kedélyes mulatságot rendezett a választmány, amelyről azonban a fiatalabb tagok távolmaradtak és egy magánkertben rendeztek külön mulatságot. Távolmaradásuk oka az volt, hogy az idősebb szaktársak részéről bizonyos mellőzésben volt részük.
Az 1897 november 21-én tartott gyülésen Zaka szaktárs Budapestről is résztvett, s ez alkalomból végleges rendezést nyert a viátikum folyósitása. A leköszönt Hampel pénztáros helyébe Korunka István szaktárs lett megválasztva.
Tekintettel arra, hogy az egyesületi pénztár nagy nehézségekkel küzdött és a deficit csak egy bál 120 forintos jövedelmének felhasználásával volt kikerülhető, az 1898 április 7-én tartott közgyülésen, julius 1-től kezdve 60 krajcárra emelték fel a hetiilletéket.
1899 szeptember 10-ón Grünfeld Sándor budapesti szaktárs kiséretében Silbermann szaktárs, nemzetközi titkár látogatta meg Pozsonyt. Grünfeld szaktárs sürgette a csatlakozást, mig a nemzetközi titkár nem talált kivetni valót abban, hogy egy ország területén két egyesület működik.
Miután az árszabályközösség 1900 februárjában lejárt, a munkásság 1899 november végén felmondta az árszabályt és uj árszabálytervezetet nyujtott be a munkaadóknak. A tervezetben, tekintettel arra, hogy a munkaadók a minimumot egyúttal maximumnak is tekintették, a minimum 13 forintban volt megállapitva werk- és mesterszedők részére, mig a lapszedőknek egy forinttal többet követeltek. A gépmesterek 15 forint hetibért kértek. Egyben a tanonctenyésztés megszüntetésére uj tanoncszabályzat lett kidolgozva. A főnökök 1899 december 18-án beérkezett válasza arra késztette az árszabálybizottság elnökét, Löwy Samu szaktársat, hogy leköszönjön tisztségéről és helyébe Kowarik Károly F. szaktársat választotta meg ajánlatára a taggyülés. Kowarik szaktárs el is fogadta a megbizatást és a munkaadókat megbeszélésre hivta fel, amely az árszabály lejárta előtt a Nemzeti (ma Savoy) szállóban végbe is ment.
A munkásbizottság elnökének felszólitására a munkaadók titkára felolvasta a benyujtott árszabálytervezet egyes pontjait, amelyek pontonkint szavazás utján el lettek fogadva. Két óra leforgása alatt tető alatt volt az uj árszabály. A munkaadók követelése az „n” számolásra vonatkozólag el lett vetve és továbbra is fenmaradt az abc-számolás. A minimum 11, napilapoknál 13 forintban lett megállapitva és a gépmesterek is ugyanezt a bért kapták. A tanoncszabályzatból csak két pontot sikerült felvétetni az árszabályba, de első lépésnek ez is szép eredmény volt. A vitás ügyek elintézésére árszabályhivatal létesittetett, a melynek tagjai lettek: id. Angermayer Károly, Éder István rendes és Alkalay Adolf póttagok; a munkások részéről Kowarik Károly F., Löwy Samu és Hampel Mihály szaktársak. Az árszabály megkötéséről hozott jelentés nagy örömet váltott ki a szaktársaknál és nagyban erősitette meg az ifjabb nyomdászgeneráció szolidaritását.
Az 1900 április 22-én tartott évi közgyülésen beterjesztett pénztári jelentés 23.101 forint 17 krajcár összvagyont mutatott ki. A vezetőségbe a következő szaktársak lettek megválasztva: Hampel Mihály elnök, Kowarik Károly F. alelnök, Korunka István pénztáros, Löwy Samu házgondnok. A választmány nagyrésze fiatal szaktársakból állott, miáltal sokat veszitett eddigi konzervativizmusából, ami az előhaladást nagyon megkönnyitette. A soproni küldött interpellációjára a továbbképző osztály feloszlatására és szakszervezet létesitésére vonatkozólag, elhatározta a közgyülés, hogy az országos egyesület alapszabályainak jóváhagyásáig az egylet megtartja addigi konstrukcióját. Az egyesületi pénzkezelésben áttértek a koronaszámitásra.
Ugyanebben az esztendőben ünnepelték meg méltó módon Gutenberg nagymesterünk születésének 500. évfordulóját. 1900 június 23-án este ez alkalomból ünnepi közgyülés folyt le az egyesületi helyiségben, amelyen az összes szaktársak és a munkaadók is résztvettek. Vasárnapon, június 24-én délután, nagyszerü időjárásban tartotta meg az egylet János-ünnepélyét az „Albrecht”-kertben, amelyen 1400 személy, köztük számos kiválóság vett részt. Az ünnepi beszédet a „Preßburger Tagblatt” szerkesztője, Pichler Lajos úr tartotta. Az ünnepély tiszta jövedelme 800 korona volt.
1901 január 21-én halt meg Schweizer József, az egyesület volt elnöke. Holttestét, az egyesület fejlesztése körüli érdemeire való tekintettel, az egyesületi helyiségben ravatalozták fel s az összes pozsonyi szaktársak kisérték el utolsó útján.
Az egyesületi ház értéke, a gondnoknak az 1901 március 25-iki közgyülésen hozott jelentése szerint 95.000 korona. Az április hó 14-iki választmányi ülésen egyhangulag el lett határozva, hogy a helyicsoportok felvilágositása és pontos statisztika készitése céljából a választmány küldöttei beutazzák az egyesület területét. Ennek költségei 175 korona 30 fillérre rúgtak. A begyüjtött gazdag anyagból Hampel Mihály és Kowarik Károly F. szaktársak egy jelentést dolgoztak ki, amelyet a május 22-iki taggyülésen terjesztettek elő. A jelentest az 1902 évi országos nyomdászkongresszus alkalmából átadták a budapesti szaktársaknak.
Miután az országos egyesület alapszabályait, Budapestről érkezett jelentés szerint, jóváhagyták, 1901 julius 14-én a következő csatlakozási határozat lett elfogadva:
1. Az egyleti vagyon, t. i. a ház, az országos egylet birtokába megy át az összes terhekkel (törlesztési adósság); a ház azonnal el nem adható mindaddig, mig jövedelmezése az országban divó kamatláb alá nem sülyed.
2. A házban levő egyleti helyiség a pozsonyi egyleti tagoknak mindenkorra dijmentesen átengedendő.
3. A tagok a pozsonyi egylet által biztositott összes jogaikkal felveendők.
4. Az átlépés a pozsonyi egylet feloszlatása által történne. Ha már 1902. évi január hó 1-ével miniszteri engedéllyel nem is csatlakozhatunk, úgy 1901. évi december hó 31-ével a pozsonyi egylet könyvei az országos egylet küldöttei jelenlétében lezáratnak, tagjaink könyveikkel (mintha elutaznának) az országos egyletnek átadatnak, s ezek 1902. évi január hó 1-től fizetik a magasabb illetéket és a segélyeket is az országos egylet alapszabályai szerint élvezik.
5. A kerületek végleges beosztása csak a miniszteri jóváhagyás után történhetik.
6. A szakegyletbe való belépés csak azon esetben történik, ha a szakegylet azt a kötelező igéretet teszi, hogy kebelébe csak azokat a könyvnyomdászokat veszi fel, kik a könyvnyomdász segélyegyletnek tagjai. Az egylet nekünk, kiváltkép a pozsonyiaknak, miután Nyugat-magyarország szervezkedési központját alkotjuk, a „Pozsonyi könyvnyomdászok szakegylete. Központ: Budapest” cím viselését engedélyezi.
7. Az éjjeli szállás Pozsony, Sopron és Győr városokban okvetlenül megtéritendő.
Ezzel a határozattal mentek le Budapestre Hampel M. és Korunka I. pozsonyi és Berczeller A. soproni szaktársak. Miután a küldöttek beszámolója nem elégitette ki a tagokat, az augusztus 28-án tartott taggyülés elhatározta, hogy a szeptember 15-17-én Bécsben tartandó VI. ausztriai nyomdászkongresszusra Kowarik Károly F. és Kalmár Henrik szaktársakat küldi ki, hogy ott a kölcsönösségi viszony fentartását szorgalmazzák.
A két küldöttnek sikerült is a kölcsönösségi viszonyt egy évre meghosszabbitani, amiről a szeptember 29-én tartott taggyülésen hozták meg jelentésüket. A jól látogatott taggyülés erre elvetette az országos egyesülethez való csatlakozás kérdésében előterjesztett javaslatokat és elhatározta, hogy ez ügyben várakozó álláspontra helyezkedik, amíg
1. a régi követelés, hogy az országos egylet elnökének okvetlenül szaktársnak kell lennie;
2. hogy az egylet ismét egy önképző-osztállyal rendelkezzék,
az országos egylet alapszabályai által nem biztosittatik.
A választmány meg lett bizva: 1. az alapszabályok áttanulmányozásával, 2. esetleges illetékemelés meghatározásával és 3. a fenti ügyben, legkésőbb november hó végére, rendkivüli közgyülés egybehivásával, amelyre a vidéki tagok is meghivandók.
Ez a közgyülés 1901 december 1-én folyt le. A magyaróvári, győri, szombathelyi, soproni, nagyszombati, trencséni, nyitrai és turócszentmártoni csoportok küldöttel képviseltették magukat. Az országos egyesület Peidl Gyula és Wagner Károly szaktársakat küldte ki. A közgyülés lefolyása szenvedélyes, sőt helyenkint viharos volt. Az inditványokat, hogy „az országos egylet elnöke szaktárs legyen” és „a segélyző egylet kebelében az önképző osztály ujból megalakittassék”, a jelenlevők hamis értelmezés folytán két szavazatnyi többséggel elvetették. Erre oly jelenetek játszódtak le, amelyek példátlanul állanak a pozsonyi egyesület történetében, s miután nem lehetett megegyezést teremteni, komolyabb összetüzések elkerülése céljából a közgyülés be lett rekesztve. – A közgyülés utáni napokban a turócszentmártoni, nagyszombati és magyaróvári csoportok, valamint a pozsonyi szaktársak irásbeli tiltakozást küldtek be a szavazás ellen. Erre a vezetőség elhatározta, hogy az 1902 április 6-án tartandó rendes évi közgyülés előtt leszavaztatja az összes tagokat. Beérkezett összesen 233 szavazat, ebből 132 a csatlakozás mellett és 101 ellene. Erre az elnök a következő inditványokat terjesztette elő a közgyülésnek: „1. Miután a szavazásnál a tagok a csatlakozás mellett döntötték, a választmány utasittatik, hogy ezt a határozatot a legrövidebb időn belül a minisztériumhoz jóváhagyás végett felterjessze. 2. Külön tárgyalások nem szükségesek, miután a mult év augusztus havában a pozsonyi egylet küldöttei által folytatott tárgyalások határozatai szolgálnak irányadásul a csatlakozásnál. 3. A pozsonyi egylet a csatlakozás miniszteri jóváhagyásáig az eddigi keretben folytatja működését.” A minisztériumi beadvány elkészitésével dr. Löwinger pozsonyi ügyvéd bizatott meg. A segélyező pénztárak deficitjére való tekintettel, az egyesületi hetiilletéket 1 korona 40 fillérről 1 korona 60 fillérre emelte fel a közgyülés.
Itt emlitjük meg, hogy 1902-ben állitották fel Pozsonyban az első szedőgépet (Linotype) Angermayer K. nyomdájában (Pressburger Zeitung), amelyet napilapszedéshez használtak fel. A személyzetből nem bocsátottak el senkit, hanem a feleslegessé vált lapszemélyzetet a folyó munkáknál helyezték el.
Az 1903 május 10-én tartott rendes évi közgyülésen, amely május 24-én folytatódott, szóba került, hogy a pozsonyi egylet működésének huszonötödik esztendejébe lépett. A közgyülés felhatározta, hogy a jubileumot méltóan megünnepli, emlékiratot ad ki és az egyesületi házon emléktáblát helyez el, amelyre a háztulajdonos egyesület címe és a felépités esztendeje lesz rávezetve. A felirat szövege: „Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Egylete. Épült 1896.” Az emlékirat szerkesztésével Kowarik Károly F. szaktárs lett megbizva. A jubileumi ünnepségeket 1903 szept. 3-án tartották meg. Délelőtt 10 órakor ünnepi közgyülésre gyültek a szaktársak, amelyen az ausztriai nyomdászegyesület részéről Dvořaček József, a magyarországi egyesület és a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők szakegyesületének központja részéről Rothenstein Mór, a soproni helyicsoport képviseletében Sorger Lajos szaktársak; a pozsonyi szervezett munkásság részéről Wittich Pál elvtárs, a betegsegélyzőpénztár részéről Somlay Lajos titkár és a nyomdatulajdonosok jelentek meg mint vendégek. A diszgyülést a Typographenbund nyitotta meg a „Gutenberg-emlény” eléneklésével, majd Hampel Mihály elnök üdvözlése után Kowarik Károly F. szaktárs mondotta az ünnepi díszbeszédet. Ezután sorban szólaltak fel a megjelent vendégek, megbizóik üdvözletét tolmácsolva és felolvastattak az összes testvéregyesületektől és helyicsoportoktól beérkezett üdvözlő átiratok. A diszgyülést a Typographenbund zárta le, „A munka dalá”-nak eléneklésével. Az ünnepély és a bál este a „Bellevue” termeiben folyt le. – Szeptember 21-én választmányi ülés volt, amelyen Dvořaček és Rothenstein szaktársak is résztvettek. Szenvedelmes vita után kimondták a szakszervezet helyicsoportjának megalakulását, amelyre annál is inkább szükség volt, mert az ausztriai egyesület csak azoknak a magyarországi szaktársaknak nyujtott utassegélyt, akik úgy a segélyző- mint a szakegyletnek tagjai voltak. – Október 11-én Grünfeld Sándor szaktárs jött le Budapestről, aki megadta a szükséges felvilágositásokat a szakszervezeti helyicsoport megalakitására vonatkozólag. E célból 1903 október 25-ére alapitó taggyülést hivott össze a választmány, amelyre a munkásnők és segédmunkások is meg lettek hivva. A gyülés elhatározta, hogy a szakszervezeti illeték első izben november 7-én fizetendő. A szakegyesületi csoport vezetőségébe a következő szaktársak lettek beválasztva: Hampel Antal elnök, Kugelmann Gyula pénztáros, Hackler Károly jegyző, Ruttner Károly és Rüttgen Antal (segédmunkás) ellenőrök. A pozsonyi egyletnek az országos egyesülethez való végleges csatlakozásáig, a segélyző- és szakegyesületi választmány együttesen tartotta üléseit.
Az 1904-ben tartott évi közgyülésen inditványt nyujtottak be egy nyugatmagyarországi nyomdászkongresszus összehivására, amely augusztus 20-21-én lett megtartva Pozsonyban. Résztvettek rajta: Budapest, Győr, Sopron, Szombathely, Magyaróvár, Nagyszombat, Trencsén és Pozsony nyomdavárosok küldöttei. A kongresszuson bejelentették, hogy a minisztérium követeli a csatlakozás módozatainak és a pozsonyi egylet vagyonkimutatásának benyujtását. Ez meg is történt s igy megvolt a remény arra, hogy a csatlakozás ügye hamarosan végleges elintézést fog nyerni. Az 1905 május 7-én tartott rendes évi közgyülés kimondta, hogy a továbbképző osztály illetékét a segélyző pénztár javára forditja, ami annál is inkább lehetségessé vált, mert a továbbképző pénztár ügykörét a szakszervezet vette át. Néhány nappal a közgyülés után beérkezett a minisztérium következő leirata:
47746/IIJ. a. 1905. szám.
Magyar kir. Belügyminisztérium.
Tárgy: A pozsonyi könyvnyomdászok és 
            betüöntők egyesületének az országos 
            egyesülethez való csatlakozása ügyében.
A Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Segélyző-egyesülete 1904. évi március hó 6-án tartott közgyülésének azon határozatát, mely szerint az egyesület feloszlatását és a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők segélyző-egyesületéhez való csatlakozását azon kiszabással kimondotta, hogy a fentemlitett egyesület vagyonát a f. évi augusztus havában tartott választmányi ülésben meghatározott feltételek szerint az orsz. egyesületnek átengedi, jóváhagyólag tudomásul veszem.
További eljárás végett, a közvetlenül nálam átadott folyamodvány mellékletei visszaküldése mellett, s vonatkozólag a f. évi június 16-án kelt 44119. számu kiadványomra, értesitem önt fenti határozatomról.
Budapest, 1905. évi május hó 20-án.
A miniszter megbizásából:
Szabó László, s. k.      
miniszteri tanácsos.     

3251/1. 1905. szám.
Véghatározat.
Tudomásul vétetik és a „Pozsonyi Könyvnyomdászok és Betüöntők Segélyző-Egyesülete” dr. Lichtner Jenő ügyvéd úr által értesittetik.
Erről értesittetnek:
1. a városi levéltáros: Batka János,
2. a városi rendőrkapitányság és
3. dr. Lichtner Jenő ügyvéd úr, Pozsonyban, a 6 drb melléklet kiadása mellett.
Pozsony szab. kir. város tanácsa, 1905. évi június hó 30-án.
Schier, s. k. 
tanácsjegyző.
Végre sikerült tehát a 21 év óta húzódó csatlakozást megvalósitani. A választmány kimondta a csatlakozás keresztülvitelét s Hampel Mihály elnök értesitette erről az országos egyesület választmányát is. A tagok a junius hó 12-én tartott második nyugatmagyarországi nyomdászkongresszuson hagyták jóvá a határozatot, ahol a jelenlevő küldöttek kivánságára felolvasták a csatlakozás alábbi módozatait, amelyek a feloszlatás iránti kérelemhez is hozzá voltak csatolva:
Budapest, 1904 augusztus 24.
A Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyletének
P o z s o n y.
Folyó hó 23-án tartott rendkivüli választmányi ülésünk értelmében értesitjük Önöket, miszerint a Pozsonyi könyvnyomdászok és öntők egyletének egyesületünkbe való beolvadását elfogadjuk s a csatlakozás föltételeit a következőkben állapitjuk meg: A Pozsonyi könyvnyomdászok egyletének csatlakozása, illetve beolvadása esetén ezen egylet összes tagjainak a beteg-, munkanélküli-, özvegy- és árvasegélyek tekintetében ugyanazon jogokat nyujtjuk, melyeket alapszabályaink 13., 32., 33., 34., 38., 41. és 46. szakaszai a segélyekre nézve saját tagjainknak is biztositanak. A rokkantsegélyt illetőleg alapszabályaink 26., 27. és 29. szakaszai mérvadók, azzal a kikötéssel, hogy a 31. §. értelmében az 1899. május 1-je után belépett tagok, ha azok nem közvetlen a fölszabadulásuk utáni négy héten belül léptek a Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyletébe, a II. oszt. tagok közé fognak soroztatni.
A választmány megbizásából:
Tisztelettel
Pollák Simon                                                 P. H.                                               Novitzky László
I. alelnök.                                                                                                                                 
El lett határozva továbbá, hogy a csatlakozás még julius hónap folyamán keresztülviendő. Julius hó 1-ével a pozsonyi egylet tényleg beszüntette működését és az országos egyesület alapszabályai léptek életbe. A könyveket alaposan átvizsgálták és a tagoknak is kézbesitették befizetett illetékeik kimutatását, hogy az adatok helyességét ellenőrizhessék. Ennek keresztülvitele után, 1905 julius 30-án megtörtént az egylet beolvadása a központba.
A feloszlató közgyülést, amelyen Budapestről Peidl Gy., Siegfried József és Novitzky László, továbbá Győrből Flock N. szaktársak vettek részt, Hampel Mihály elnök nyitotta meg, aki a választmány nevében megtette jelentést s ennek tudomásul vétele után bejelentette a választmány lemondását.
Az egyesület tagjainak száma a beolvadás idejében 312 volt, ezek között 7 segélyt élvező rokkant és 4 árva. Az országos egyesület tulajdonába átment egyesületi vagyon a következő jegyzőkönyvben van részletesen körülirva:
Jegyzőkönyv
fölvétetett 1905. évi augusztus hó 1-én a Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egyletének a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők segélyző egyesületébe történt beolvadása alkalmából.
Jelen vannak: Novitzky N. László, Peidl Gyula és Siegfried József a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők segélyző egyesülete képviseletében és Hampel Mihály, Korunka István és Löwy Samu a Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egylete képviseletében.
Tárgy: A volt Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egylete vagyonának átvétele. A pozsonyi nyomdászegylet jelenlevő képviselői átadják a volt pozsonyi nyomdászegylet aktiv és passziv vagyonát feltüntető, 1905 január 1-től 1903 június 30-ig szóló félévi mérleget, mely szerint az egylet vagyona:
Aktiva: A Duna-utca 55. sz. ház 82.000 korona becsértékben, 2 drb 4 százalékos magyar koronajáradékkötvény összesen 300 korona névértékben, készpénzben 42 korona 18 fillér.
Passiva: Betáblázott amortizációs kölcsön: 26.727.73 kor., kölcsön a Schreiber-Wigand-alaptól 3000 kor. és 691.27 korona deficit.
Ezen mérlegszerü vagyon átvételét a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők segélyző egyesülete jelenlevő képviselői elismerik, minek megtörténtét jelen jegyzőkönyvben saját aláirásukkal igazolják.
Kelt Pozsonyban, 1905. évi augusztus hó 1-én.
Peidl Gyula
I. alelnök,
Novitzky N. László                                                                                            Siegfried József
   ellenőr,                                                                                                            pénztáros,
mint a Magyarországi könyvnyomdászok és betüöntők segélyzőegyesülete képviselői.
Kowarik K. Fülöp                                                                                            Hampel Mihály
alelnök,                                                                                                             elnök,
Löwy Samu                                                                                                    Korunka István
  gondnok,                                                                                                          pénztáros,    
mint a Pozsonyi könyvnyomdászok és betüöntők egylete képviselői.
Azonban még a pozsonyi egyletnek az országos egyesületbe való beolvadása előtt Pozsonyban bérmozgalom zajlott le, amely egy egynapos sztrájkkal fejeződött be. Az árszabálytárgyalások alatt a szaktársak az első vasárnapot a Fácán-vendéglőben, a másodikat az egyesületi helyiségben töltötték a legvigabb hangulatban. Miután a tárgyalások még a második vasárnapon sem jártak kielégitő eredménnyel, a vezetőség elrendelte a sztrájkot. Az árszabálytárgyaló bizottság átvette a sztrájk vezetését, amelyről még az éjszaka folyamán értesitette Pozsony szervezett munkásságát, valamint a hatóságokat és a budapesti központot, mig a munkaadókkal csak hétfőn reggel tudatták a munkabeszüntetést. Minden üzem elé sztrájkjárőr lett állitva. Még a délelőtt folyamán meghivták a munkaadók a bizottság elnökét, Kowarik szaktársat és felelősségre vonták a munkabeszüntetésért. Délben megindultak az uj tárgyalások, amelyek azonban ismét eredménytelenül végződtek. Budapestről a délután folyamán Rothenstein és Lerner szaktársak érkeztek le, akik a tárgyalások sikertelensége miatt nem a legjobb hangulatban találták a szaktársakat. A kedvtelenség csak fokozódott, amikor meghallották, hogy a sztrájksegély mily mértékű lesz, azért hozzá kellett látni a sztrájk likvidálásához, mielőtt még katasztrófára kerülhetett volna sor. A munkaadók este 7 órára ujból tárgyalásra hivták meg a sztrájkbizottságot s miután a hangosak szemrehányásokat tettek a tárgyaló bizottságnak, közülük kettő be lett vonva a tárgyalásokba, amelyek folyamán elfogadásra kerültek a már vasárnap este előterjesztett pontok és kedden reggel minden üzemben ismét felvették a munkát. A megállapodás alapján a vezetőség uj árszabályt kötött le. A budapesti küldöttek felhivták a tárgyaló bizottság figyelmét arra, hogy az árszabályt csak két évre kössék meg, mivel ez idő alatt országos vidéki árszabály lesz életbeléptetve. Ezt azonban a bizottság nem birta keresztülvinni és igy az árszabály öt évre lett megkötve, azzal a záradékkal, hogy „amennyiben időközben, azonban legalább három esztendő letelte előtt, uj országos vidéki árszabály kerülné elfogadásra, a két fél által kiküldendő bizottság fog dönteni annak kötelező elfogadása, vagy a jelenlegi árszabály érvényességének kimondása felett.”

BEOLVADÁS A NAGY NYOMDÁSZCSALÁDBA
A VILÁGHÁBORU
1905-1918
Beolvadása után a pozsonyi egyesület csakhamar bekapcsolódott az egész ország nyomdászságának életébe és kivette a részét annak minden öröméből és bánatából.
Az 1901 december 1-i értekezleten a magyaróvári, szombathelyi, soproni, győri, nagyszombati, nyitrai, trencséni és turócszentmártoni helyicsoportok delegátusaival megbeszélés folyt egy vidéki árszabály lefektetésére, amelyen Budapestről Peidl és Wagner szakt. is résztvettek. Az árszabály kidolgozásával a pozsonyi árszabálybizottság lett megbizva. Miután Sopronban, Győrött és Trencsénben már árszabályszerinti viszonyok uralkodtak – Turócszentmárton az akkori prágai árszabályt vette át – különösen azokra a nyomdahelyekre fektették a fősúlyt, ahol még nem volt árszabályközösség. Az árszabálybizottság elsősorban: Nagyszombatban, Szombathelyen, Felsőőrön, Magyaróváron, Kőszegen, Malackán, Holicson és Szakolczán igyekezett árszabályhű viszonyokat teremteni, de az ottani szaktársak meg nem értésén minden fáradozása hajótörést szenvedett. Ily körülmények között kedvezőbb időpontra kellett halasztani a kérdés megoldását s ez a pozsonyi egyesület beolvadása után rövidesen be is következett. – 1906-ban Budapesten uj országos vidéki árszabályt dolgoztak ki és fogadtak el. A tárgyalások folyamán a munkaadók egyik képviselőjének inditványára május 1-ét fizetett munkaünneppé nyilvánitották. (Május 1-jét a pozsonyi nyomdászok első izben 1891-ben ünnepelték meg, a szervezett összmunkássággal együtt. A következő esztendőkben azonban csak a „Westungarischer Grenzbote” személyzete ünnepelte meg május elsejét. A többi üzemekben dolgoztak és a „Preßburger Zeitung” napilap is megjelent, a szervezett munkásság bosszúságára. Általánosságban május 1-jének megünneplését csak 1901-ben vezették be a pozsonyi nyomdákban.) Az akkor kidolgozott országos árszabály még 1907-ben Pozsonyban is be lett vezetve, ámbár a munkaadók eleinte vonakodtak azt elismerni s hivatkoztak arra, hogy a pozsonyi árszabály csak 1910-ben jár le. Ezek után a pozsonyi nyomdászság nemcsak szervezetileg, de a gazdasági harc terén is bekapcsolódott a magyarországi nyomdászcsaládba.
Tekintettel arra, hogy Pozsony közel volt az osztrák határhoz és Bécsben szigoruan keresztülvitték a kötelező munkaközvetitést, mig a Pozsonyon keresztülutazó szaktársak szabadon kereshettek munkát, miáltal a pozsonyi munkanélküliek nagy hátrányban voltak, Pozsonyban is bevezették a munkaközvetitést. Munkaközvetitőnek Kowarik Károly F. szaktársat választották meg, aki a szakszervezeti helyicsoport vezetését is átvette.
1908 szeptember hó 6-13-án a szakcsoport nemzetközi nyomtatványkiállitást rendezett a Primáspalota tükörtermében, amely nagy sikerrel járt. Kiállitásra kerültek a következő országokból beszerzett munkák: Magyarország, Ausztria, Horvátország, Németország, Olaszország, Spanyolország, Argentinia és az Északamerikai Egyesült Államok. Szeptember 8-án az egykori városi tanácsteremben Augenfeld budapesti szaktárs tartott szakelőadást. A kiállitás és szakelőadás belépődij nélkül folyt le, de a város, a kereskedelmi kamara és Hubert ácsmester előzékenysége folytán – aki faanyagot és munkaerőket bocsátott ingyen rendelkezésre az állványok elkészitéséhez – mégis 300 korona tiszta jövedelemmel zárult.
1910 május 5-8-án és 20-án Budapesten tárgyalások folytak egy uj vidéki árszabály megkötésére, amelyek azonban eredmény nélkül szakadtak meg. Erre a nyomdai munkásság egy ugynevezett oktroj-árszabályt terjesztett be, amelyet eleinte csak a kassai és pozsonyi munkaadók fogadtak el. Magyarország többi vidéki városaiban a szaktársak sztrájkba léptek, amely nagyon jó volt megszervezve. A vidéki nyomdatulajdonosok erre nem voltak elkészülve és a tárgyalások felvételét szorgalmazták, amelyek június hó 7-től 10-ig folytak le. Közben azonban tovább folyt a sztrájk. A munkaadóknak nagyon sürgős volt a munka ujból való felvétele, ami abból is kitünik, hogy az utolsó napon délelőtt 9-től másnap reggel 6 óráig egyfolytában folyt a tárgyalás. Az uj árszabály 1910 június 10-én lépett életbe és 1918 június 10-ig volt érvényben. Az árszabály tehát 8 évre lett megkötve és 2-2, illetve 4 év után bérjavitást biztositott a munkásságnak. A bérminimum az első osztályban 1910 június első hétfőjétől 1912 június első szombatjáig heti 28, 1912 június első hétfőjétől 1916 június első szombatjáig heti 30 és 1916 június első hétfőjétől 1918 június első szombatjáig heti 32 koronában lett megállapitva. A munkaidő 1915 januárjáig napi 8¾ óra, ¼ óra uzsonnaidővel, 1915 januárjától napi 8½ óra, az uzsonnaidő elhagyásával.
1912-ben létesült az utasszálló 10 ággyal. Erre a célra három magánlakás lett kiüritve az egyesületi házban. Ezekben a helyiségekben van ma elhelyezve az egyesületi iroda és a könyvtár. Az utasszállót 1912 szeptember 12-én adták át rendeltetésének, a budapesti szállóbizottság küldöttjének jelenlétében. A nagyszámban jelenlevő valcolók jó ebédet kaptak a Rudolf-szállodában, este pedig kedélyes mulatság volt, amelyen az átutazó szaktársak is résztvettek. Szállógondnoknak id. Macháts Ferenc lett megválasztva. Pozsonyban felette szükségessé vált egy utasszálló létesitése, mert a régi, nagyhirüvé vált utasszállót, amely a „Fekete oroszlánhoz” címü szállodában volt elhelyezve, a tulajdonos felmondta és az ipartestületi szálláson nyujtott fekvőhelyek, ahol az átutazó szaktársak a hatóságok zaklatásának is ki voltak téve, nem feleltek meg. Az ujonnan berendezett utasszálló, amelynek vezetésére bizottság lett megválasztva, állandóan meg volt szállva és valósággal üdülőhely számba ment a valcolók körében.
Ausztriai szaktársaink 1913-ban megindult árszabálymozgalma nehéz harccal végződött, amely egy emberéletet is áldozatul követelt. A munkaadók mindenfelé sztrájktörőket toboroztak, hogy megtörjék a sztrájkolók egységes, szilárd ellenállását. A bécsi Gerin-nyomda automobilon nyomóformákat szállitott le Pozsonyba, hogy azokat itt kinyomassa. A bécsi vezetőség értesitette erről a pozsonyi szaktársakat. A formákat, tekintettel arra, hogy este 10 órakor érkeztek Pozsonyba, sikerült ugyan zavartalanul lerakni, de két nap mulva kinyomatlanul ujból vissza kellett szállitani Bécsbe, mert épségük veszedelemben forgott. Az osztrák határon fekvő többi nyomdavárosokban is megkisérelték ezt az ausztriai nyomdatulajdonosok, hasonló eredménnyel. A harc továbbfolyt és a vége az lett, hogy ausztriai szaktársaink, dacára fegyelmezettségüknek és áldozatkészségüknek, mégis kénytelenek voltak oly árszabályt elfogadni, amely távolról sem felelt meg törekvéseiknek. Ez a hatalmas mozgalom mintha előrevetett árnyéka lett volna a nagy világégésnek, amely 1914-ben tűzbe, vérbe és gyászba boritotta Európát. Senki sem sejtette még ekkor, mily veszedelmes viharfelhők gyülnek fejünk felett.
Pozsonyban a tagok száma, különösen a Németországból beözönlő szaktársakkal, jelentékenyen megnőtt. Sokan nem értették meg, illetve nem akarták megérteni szervezeti berendezkedéseinket és saját nézetük szerint cselekedtek. Ezért a vezetőség „Nachrichten” cimen egy helyilap kiadását határozta el, hogy a szaktársak kellő időben és módon értesüljenek a szervezeti élet minden megnyilvánulásáról. A lap első száma 1914 február 1-én jelent meg és az összes tagoknak ingyen lett kiosztva. Lőwy Gusztáv nyomdatulajdonos előzékenysége folytán ingyen volt előállitható is.
Mint minden esztendőben, 1914-ben is elhatározták a pozsonyi nyomdászok egy nyári ünnepély megrendezését, a helyipénztár javára. Az ünnepség „Török rózsaünnepély” cím alatt 1914 június 28-án lett megrendezve, egy verőfényes szép napon, ami a teljes siker előfeltétele volt. Szorgos kezek varázsolták át a Bellevue kertjét az ünnepély jeligéjének megfelelően keleti pompába és délután 3 órakor megkezdődött a vendégek bevonulása, ha nem is oly mértékben, mint azt a vezetőség várta. Mindamellett 5 órakor már kb. 500 vendég gyűlt egybe, mikor a városból jövők hirül hozták, hogy Szarajevóban megölték Ferencz Ferdinánd trónörököst. A hir futótűzként terjedt el, de a rendezőség mégis igyekezett az ünnepély zavartalan lebonyolitását biztositani. Este 6 órakor azonban már detektivek jelentek meg a helyiségben és felszólitották a rendezőséget az ünnepély beszüntetésére. Közben bevitték a nyomdákba a lapszemélyzeteket, rendkivüli kiadások kibocsátása céljából és az ünnepély este 8 órakor befejeződött. Nyolc nappal később behivták a tartalékos katona szaktársakat és a németországi szaktársak is visszatértek hazájukba.
Júliusban elrendelték az általános mozgósitást és az egyesületi szállót katonai beszállásolásokra foglalták le. A nyomdákban visszavonták a magánrendeléseket és a beállott gazdasági válság csak a lapüzemeket kimélte meg. A munkaadók a munkaidő korlátozását és ennek megfelelően a bérek leszállitását követelték, de a pozsonyi szaktársak a központ beleegyezése nélkül ebbe nem voltak hajlandók belemenni. Miután a posta e zavaros napokban nem volt eléggé gyors és megbizható, a helyi választmány Kowarik szaktársat küldte le Budapestre ez ügyben, aki hajóval tette meg az utat, mivel a vasutat teljesen a katonaság szállitására foglalták le. Kowarik szaktárs egy választmányi ülés keretében számolt be a budapesti központ állásfoglalásáról, mely szerint a beállott gazdasági viszonyokra és a nagy munkanélküliség megelőzésére való tekintettel, engedélyezendő a korlátozott munkaidő. Budapesten is belementek a munkaidő leszállitásába, abban a reményben, hogy a helyzet hamarosan megjavul. A választmány elfogadta a központ javaslatát is, hogy a hadbavonultak hozzátartozóinak támogatására külön illeték vetendő ki és a „Török rózsaünnepély” 300 koronás tiszta jövedelme is ennek az alapnak lett átutalva.
Az élelmiszerárak rohamosan emelkedtek és 1915 elején már alig lehetett a bérekből megélni. Sovány vigaszul szolgált, hogy a többi munkásság még rosszabb helyzetben volt. Néhány szaktárs a helybeli Róth-féle tölténygyárban helyezkedett el, de nem birták el a szokatlanul nehéz munkát. – A Typographenbund Szilveszter-estét rendezett a Waltschek-féle vendéglő helyiségeiben, a bevonultak hozzátartozóinak segélyezésére. Ez volt a dalkör utolsó szereplése a háboru alatt, mert időközben legtöbb tagja bevonult, sőt későbben mindössze öten maradtak otthon a dalosok közül.
Mindjárt az első csoportban behivták az ellenállási-alap pénztárosát, Spengler Károly szaktársat, akit azonnal ki is vittek a harctérre, őt követte több házipénztáros szaktársunk. Az ellenállási pénztár kezelésével Hruby Antal szaktárs lett megbizva, de hamarosan neki is be kellett vonulnia és a pénztár kezelését a szakegyleti pénztáros, Hakler Károly szaktárs vette át. Úgy látszott, hogy ezzel megoldódott a pénztárosság kérdése. Ekkor azonban váratlan csapás érte Pozsony nyomdászait. Hakler Károly szaktárs, aki szakadatlan tevékenységet fejtett ki a szakszervezet érdekében, tüdőgyulladásban hirtelen megbetegedett és a kór nyolc nap alatt végzett vele. A pénztárak kezelését ekkor Konrád Ágoston szaktárs vette át.
Időközben a központban arra törekedtek, hogy a bérek pótlékok által összhangzásba hozassanak a megdrágult életviszonyokkal. Többször sikerült is kiharcolni a drágasági pótlékok emelését, de a napról-napra növekvő drágasággal nem lehetett lépést tartani. – A folytonos bevonulások folytán annyira megritkult a dolgozó nyomdászok sora, hogy a nyomdatulajdonosok a katonai munkaosztagokból kértek munkaerőket, úgy hogy 1918-ban már számos szaktárs került vissza vezénylés és felmentés útján a szekrényhez és a géphez.
Mikor az oroszországi cárizmus összeomlott, a monarchia lakosságában, de különösen a munkásságban, fokozott erővel támadt fel a békevágy, anélkül, hogy ennek valaki nyiltan hangot mert volna adni. 1918 márciusában sztrájkra került a sor az állami dohánygyárban, amelyhez a vas- és fémmunkások is csatlakoztak és csak idő kérdése volt, hogy a nyomdászok is szimpátiasztrájkba lépjenek. – A „Munkásház” termében és kertjében nagy békedemonstráció folyt le, amelyen élesen kikeltek a háborus uszitók és a háboru meghosszabbitói ellen. Dacára annak, hogy nagyszámu katonaságot vonultattak fel „a rend fentartására”, ezt a mozgalmat csak a munkásság követeléseinek teljesitésével birták leszerelni. E naptól kezdve nyert ujból hatalmasan talajt a szociáldemokrata eszme a munkásság között s a mozgalomban a nyomdászok is élénk tevékenységet fejtettek ki.
Június 10-én járt le az 1910-ben kötött árszabály, amelyet a budapesti központ vett revizió alá a vidéki munkaadók szövetségével, a vidéki szaktársak bevonása nélkül. A megkötött uj árszabályban 63, 61, 59 és 57 koronás bérminimumok lettek megállapitva. Ezekhez járult még különböző helyi és egyéb pótlék. Az árszabályt a munkaadók minden ellenvetés nélkül aláirták.
1918 október 28-án tört ki a forradalom, amely Magyarország teljes függetlenségét hozta meg. Minden városban megalakult a Nemzeti Tanács, amelynek ünnepélyes beiktatása Pozsonyban a Primáspalota előtti téren ment végbe. A munkásság több képviselője között a helyi nyomdászszervezet elnöke, Kowarik szaktárs is tagja lett a Nemzeti Tanácsnak. November elején ugyanezen a helyen hirdették ki a magyar népköztársaság megalakulását, ünnepies harangzúgás közepette.
Ezekben a mozgalmas napokban hazatértek a bevonultak. A kormány bevezette az állami munkanélküli segélyt, amelyet a központból folyósitottak. A törvény rendelkezésének, mely szerint minden hazatérőt volt munkaadója alkalmazni köteles, a felfordulás következtében beállott gazdasági pangás miatt nem lehetett eleget tenni. Magyarország északi területeit cseh katonaság szállta meg és minden nap számolni kellett azzal a lehetőséggel, hogy Pozsonyt is elvágják volt fővárosától, Budapesttől. A helyi elnök utasitotta az anyaegyesület pénztárosát, hogy a novemberi elszámolást már ne küldje be Budapestre és a befolyt pénzt tartsa vissza a beteg- és rokkantsegélyek folyósitására. Miután azonban a pénztáros még Budapestről kapta a munkanélküli segélyeket, a pénzt és az elszámolást mégis elküldte a központba. November végén már rendszertelenül érkeztek a segélyek Budapestről, a fontos értesitések is egyre jobban kimaradoztak és egy szép napon teljesen megszakadt az összeköttetés Budapesttel. A munkanélküliek nem kaphattak segélyt és a beteg és rokkant szaktársaknak adósa maradt a teljesen kiürült pénztár. A cseh csapatok Érsekujvárnál elérték a vasúti fővonalat és már nem voltak messze Pozsonytól sem. Pozsonyban december hó végén zavargások támadtak. Az itt állomásozó katonaság megbizhatatlan volt és a rendőri karhatalom csekélynek bizonyult a rend fentartására. Fosztogatásokra is sor került, amelyekben a katonaság is résztvett, mire a szociáldemokrata munkásság elhatározta, hogy gondoskodni fog a város nyugalmának fentartásáról és felfegyverzi a munkásságot. Wittich Pál elvtárs, a párt vezetője átvette a város rendőri karhatalmának parancsnokságát. 1919 január 1-én este a várost cseh légionáriusok szállották meg, Barecca olasz ezredes vezetésével. A magyar katonaság a nap folyamán a hidon át a ligetbe vonult vissza. Közben megkisérelte a kaszárnyákban és raktárakban felhalmozott élelmiszerkészletek elhurcolását, ezt azonban a munkásság lehetőség szerint megakadályozta.

A SZERVEZET ÖSSZEOMLÁSA ÉS UJJÁÉPITÉSE
1919-1927
Pozsony megszállásával Magyarország egész felső része a csehszlovák katonaság kezébe került, mert néhány nappal azután Komáromba is bevonultak a csapatok. A virágzó, sok áldozattal kiépitett nyomdászszervezetet pusztulás fenyegette és a tagok joggal aggódtak évtizedes illetékfizetéssel elért jogaikért. Ebben a nagy politikai zűrzavarban a pozsonyi szaktársak minden eszközzel igyekeztek felvenni a kapcsolatot a megszállott területek többi nyomdavárosaival, ez azonban csak nehezen ment, egyes szaktársak téves politikai tájékozódottsága miatt, akik azt hitték, hogy a megszállás csak átmeneti jellegü.
Felszólitás ment a nyomdavárosok szaktársaihoz, hogy az illetékeket pontosan szedjék be és tartsák nyilván, nehogy az illetékfizetésben hézag támadjon, mert a tagok ezáltal elveszithették volna tagsági jogaikat. Már 1919 január első felében Turč. Sv. Martinban egy megbeszélés folyt le, amelyen Bratislavából Kowarik Károly F. és Fröhlich Eduárd vettek részt. Ezen a megbeszélésen csak nehezen sikerült egyezséget teremteni. Végül arra a határozatra jutottak az egybegyültek, hogy a további lépések megkezdése előtt először Budapesttel folytatandók le a szükséges tárgyalások. Bellák (Turč. Sv. Martin), Lisický (Ružomberok) és Kowarik (Bratislava) lettek Budapestre küldve, ahol csak Preusz Mór szaktárssal birták a tárgyalást felvenni. Beszámoltak neki a beállott helyzetről és tudatták vele, hogy a megszállott területen alakult uj ország, Szlovenszkó területén élő nyomdászok szervezeti egységbe fognak tömörülni, mig a politikai viszonyok nem tisztázódnak és nem kerülhet sor a végleges szervezkedési berendezkedés kiépitésére. Ez alkalomból le lett szegezve, hogy csak azok a tagok kaphatják meg régi tagsági jogaikat, akik megszakitás nélkül teljesitették illetékfizetési kötelezettségüket.
A budapesti tárgyalások után sem volt könnyű feladat az uj szervezeti egység megteremtése. 1919 február 4-én vonult be a szlovák kormány Bratislavába. Ez alkalomból általános sztrájk tört ki, melyhez a nyomdászok is csatlakoztak. A szociáldemokrata párt vezetői és más polgári személyek a Ferencrendiek zárdájában voltak internálva s mikor a bratislavai küldött aznap délután hazatért Pestről, meglepetéssel vett tudomást az eseményekről, mert a szociáldemokrata pártvezetőség előzőleg úgy határozott, hogy a kormány bevonulása alkalmából dolgozni fog a munkásság. Még mielőtt beszámolhatott volna a budapesti tárgyalásokról, hozzá kellett látni a politikai helyzet tisztázásához. Február 12-én délután népgyülés lett összehivva a sztrájk likvidálása céljából, a Vásárcsarnok előtti térre, azonban a katonaság fegyveres beavatkozása miatt a gyülés megszakadt. A vértelen forradalom után itt hozta meg a város véráldozatát. Kilenc halott és számos sebesült maradt az uccákon. A sztrájk befejeződött. – Eközben több szaktárs jött át a történeti országokból és lépett itt kondicióba egyes nyomdavárosokban. Ezek csak törzsegyesületüknek voltak hajlandók illetéket fizetni. Ezért Kowarik Károly F. szaktárs, aki a vezetőség megbizásából februárban Prágában járt a pénzlebélyegzés ügyében, ez alkalomból felkereste a csehországi egyesület akkori vezetőjét, Szövetségünk jelenlegi elnökét, Nĕmeček szaktársat. Előzetes bejelentés nélkül látogatott el irodahelyiségébe és asztalán megpillantotta a pozsonyi egyesület 25 esztendős történetét, jeléül annak, hogy Nĕmeček szaktárs már előzőleg is foglalkozott a szlovenszkói nyomdászság ügyeivel. Kölcsönös bemutatkozás után Kowarik szaktárs tolmácsolta a szlovenszkói szaktársak kivánságát és megállapodás történt arra nézve, hogy Szlovenszkó területén egy uj nyomdászegyesület alakul. El lett határozva továbbá, hogy a történelmi országokból Szlovenszkóba készülő szaktársak kondicióbalépésüket előzőleg tudatni kötelesek a szlovenszkói egyesület bratislavai központjával és illetékeiket a szlovenszkói egyesületbe kell fizetniök, mert ellenesetben elvesztik régi tagsági jogaikat.
Ekkor már mutatkoztak a kezdődő konjunktúra előjelei. Uj napilapok indultak meg, amelyek nemsokára saját nyomdákat is létesitettek. A szociáldemokrata párt is tervbe vette egy nyomda alapitását, hogy „Volksstimme” című hetilapját naponta jelentethesse meg. A „Volksstimme” ebben az időben a legolvasottabb német helyilap volt és példányszáma a 10.000-et is elérte. Az 1919 év elején mint napilap kezdett megjelenni, a pártnyomda azonban csak az év végén létesült.
Márciusban, röviddel a magyarországi proletárdiktatura előtt, Kowarik szaktárs ujból Prágába lett kiküldve, ahol Nĕmeček szaktárssal megbeszélést folytatott a szlovenszkói nyomdászok képviselőinek mielőbbi értekezletére és a szlovenszkói nyomdászszervezet végleges kiépitésére vonatkozólag. Az értekezlet helyéül, központi fekvésénél fogva, Ružomberok lett kiszemelve. A politikai viszonyok miatt azonban nem kerülhetett mindjárt sor az értekezlet összehivására. 1919 március 21-én kikiáltották Magyarországon a tanácsköztársaságot és Szlovenszkóban ujból megkezdték az internálást, úgyhogy a szervezet kiépitését el kellett halasztani. A vidéki szaktársak körirat útján ismét fel lettek hivva kötelességeik teljesitésére, hogy megtarthassák megszerzett tagsági jogaikat.
Szlovenszkóba nagy számban özönlöttek be a szaktársak, uj nyomdák alakultak és a meglévők bővitették üzemeiket. Néhol két schichtben is dolgoztattak. Oly kedvező konjunktúra állott be, amelyre még nem volt példa. Ez is arra inditotta a pozsonyi szaktársakat, hogy a vidék nyomdászságával minél előbb felvegyék a legszorosabb kapcsolatot. Kowarik szaktárs inditványára Pozsonyban 13-tagu bizottság alakult, amelybe beválasztották a következő szaktársakat: Denk János, Fabianič Rudolf, Fröhlich Ede, Faczinek Pál, Hruby Antal, Konrád Ágoston, Kowarik F. Károly, Kugelmann Gyula, Landesmann Lipót, Möser Károly, Stippanitz Rudolf, Wilschke Adolf és Wohlleitner Rudolf. A bizottság kiadásait a szakegyleti pénztárból fedezték. A szlovenszkói szaktársakat a bizottság körlevélben szólitotta fel, hogy küldjék ki megbizottaikat a ružomberoki országos értekezletre. A körlevelet Kowarik K. F. (Bratislava) és Novák Antal (Turč. Sv. Martin) jegyezték.
1919 augusztus 10-én, miután némiképpen enyhült a politikai feszültség, a pozsonyi nyomdai munkásság taggyülést tartott az egyesületi helyiségben a következő napirenddel: 1. Jelentések. 2. Az 1919 szeptember 7-én és 8-án Ružomberokban tartandó országos értekezlet ügyrendje és a küldöttek megválasztása. 3. Esetleges inditványok és interpellációk. A taggyülés megelégedéssel vette tudomásul a jelentéseket és megbizta a 13-as bizottságot a szervezet további kiépitésével. A gyülés a tagok megfelelő tájékoztatása céljából egy közlöny kiadását határozta el. A bizottság a Kowarik szaktárs szerkesztésében 1914-ben kiadott és még le nem jelentett „Nachrichten” cimü közlönyt adta ki ujból három nyelven „Zprávy”, „Nachrichten”, „Közlemények” cim alatt, amelynek első száma 1919 augusztus 23-án jelent meg. A lapot Schaffranek István szaktárs jegyezte. A vezércikk befejező szakasza igy szólt:
„... Minden nyomdai munkásnak erkölcsi kötelessége, elősegiteni minden törekvést e feladatok teljes megvalósitására. Szaktársak! Rajtatok a sor! Fogjatok hozzá a munkához azzal a tűzzel és lelkesedéssel, amely a nyomdászokat, a munkásmozgalom úttörőit mindenkor jellemezte s amellyel kiépitették és minden támadással szemben megvédték hatalmas szervezeteiket.
Ne válasszon el bennünket sem vallás, sem nemzetiség, szálljunk szembe a tőke bomlasztó kisérleteivel. Legyetek résen és egybeforrva, erős akarattal gyülekezzetek szakszervezetünk hatalmas bástyái mögé. Épitsük ki a Szlovenszkói grafikai munkások egyesületét s akkor győzni fogunk minden akadály ellenére, a magunk és segélyre szoruló szaktársaink javára, ellenfeleink fájdalmára.”
Az országos értekezlet 1919 szeptember 7. és 8-án zajlott le Ružomberokban, a következő napirenddel: Első nap: 1. Anyaegyesület: a) az egykori budapesti központtól való elszakadás, b) egyesületünk kiépitése Szlovenszkóban, c) bizottság megválasztása az egyesületi alapszabályok kidolgozására. 2. A szakszervezet feloszlatása és beolvasztása az anyaegyesületbe. 3. Az uj egyesület központjának megállapitása. Második nap: 1. Az árszabály kérdése. 2. Szlovenszkói szaklap kiadása. Az értekezleten a következő nyomdavárosok képviseltették magukat: Trenčín, Trnava, B. Bystrica, Komárno, Nitra, Žilina, Lipt. Sv. Mikuláš, Turč. Sv. Martin, Uh. Skalica, Bratislava, Lučenec, B. Štiavnica, Košice, Prešov és Ružomberok. Megjelentek még: Valaštiak Ádám a könyvkötőmunkások, Kvasnas Pál és Brunner András a badini bányamunkásság részéről. Prágából megjelentek: Nĕmeček Vencel, a cseh nyomdászegylet elnöke, Martinek János, Pavel József és a „Veleslavin” szerkesztője: Veselý Vojtech. Brünnből: Hlavaček, a morvaországi egylet elnöke. Azonkivül megjelent a 40 tagból álló prágai „Typografia” dalkör, amely az értekezletet az Internacionálé-val nyitotta meg és néhány lelkes dal eléneklésével üdvözölte az egybegyülteket. Az értekezlet elnökeinek Kowarik Károly F. (Bratislava), Drab Sándor (Košice) és Jámbor József (Turč. Sv. Martin); jegyzőknek Lisický Miklós (Ružomberok) és Fabianič Rudolf (Bratislava) lettek megválasztva. Kowarik elnök kimeritően beszámolt az eddigi munkáról és ismertette az értekezlet célját. Élénk vita indult meg, amelyben az összes küldöttek résztvettek. A košicei szaktársak azt az álláspontot képviselték, hogy egy önálló szlovenszkói egyesület létesitése még korai és könnyen megtörténhetik, hogy az eddigi központba fizetett tagsági hetek kárbavesznek. – Kowarik szaktárs a következő inditványt terjesztette elő:
1. A mai értekezlet egy felszámoló bizottságot választ, amely a budapesti központtal megkezdi a likvidációs tárgyalásokat.
2. Ugyancsak a mai értekezlet bizottságot küld ki, amely megbizást kap a Szlovenszkói grafikai munkások egyesületének megalapitására szükséges előmunkálatoknak a legrövidebb időn belül való foganatositására.
3. Fenti intézkedések teljes keresztülviteléig egy átmeneti szerv létesitendő, mely hivatva volna a Szlovenszkóban felmerülő egyesületi és árszabályügyeket egy központból intézni.
Nĕmeček szaktárs (Prága) ehhez a következő pótinditványt tette:
A bratislavai 13-as bizottság megbizatik, hogy az összes egyesületi ügyeket intézze, alapszabály- és árszabály tervezetet dolgozzon ki és küldjön szét Szlovenszkó összes nyomdavárosaiba. A felszámoló bizottságba küldjön ki: Košice 1, Bratislava 1, Ružomberok 1 és Banská Bystrica 1 tagot. A felszámolás munkáját a pozsonyi bizottság végezze.
Hosszabb vita után az inditványokat elfogadta az értekezlet és áttért a tagilleték összegének megállapitására. Az uj egyesület székhelyéül Bratislava lett meghatározva. A szakmunkások hetiilletéke 5, a segédmunkásoké és munkásnőké 4 koronában állapittatott meg. Első izben 1919 szeptember 26-án volt fizetendő. Az összes mellékpénztárak eszerint egy pénztárrá olvadtak össze és úgy ezek vagyona, mint a feloszlatandó szakegylet vagyona, az uj országos egyesület pénztárába folyt be.
A második napon az árszabály kérdése került tárgyalásra és Kowarik szaktárs inditványára a következő határozat hozatott:
„Miután az árszabály 1919 augusztus 31-én lejárt, nekünk azonban nem lett felmondva, követeljük, hogy az árszabály 14. pontja elfogadtassék és az alapfizetés 300 százalékkal felemeltessék, de az ujságszedők, gépszedők, gépmesterek stb. pótléka az alapfizetésbe beszámitandó.”
Szenvedélyes, hosszas vita után az inditvány el lett fogadva és e megállapodás egy évre való megkötését határozta el az értekezlet. A végrehajtással a 13-as bizottság lett megbizva. Ezután beható vita eredményeképpen az értekezlet elhatározta egy külön szlovenszkói szaklap kiadását és igy született meg a „Typographia”, amelynek első száma 1919 szeptember 26-án jelent meg, három nyelvben. Mivel a lap kiadása nagy költséggel járt, a tagok erre a célra külön 1 korona hetiilletéket fizettek.
Nagy feladatokkal bizta meg az országos értekezlet a 13-as bizottságot, anélkül hogy megállapitotta volna a szervezet kiépitésének módozatait. A 13-as bizottság felhatalmazást kapott az alapszabályok kidolgozására, egy szaklap kiadására és egy árszabálymozgalom levezetésére, de a szlovenszkói szaktársak egy része e határozat dacára még mindig nem tudta magát elhatározni az illetékeknek Bratislavába való beküldésére. Közvetlenül az országos értekezlet után, a 13-as bizottság Faczinek Pál szaktársat választotta meg elnökének, egyesületi pénztárosnak – tekintettel sokéves szervezeti munkálkodására – Kowarik Károly F. szaktárs lett megválasztva, aki e tisztséget mindjárt át is vette. Jegyzők lettek: Fabianič Rudolf, Wilschke Adolf és Denk János; ellenőrök: Hruby Antal és Kugelmann Gyula szaktársak. A szaklap német és magyar részének szerkesztésével Landesmann Lipót, a szlovák rész szerkesztésével Korman Mihály és Mikuš András szaktársak lettek megbizva.
Az 1919 szeptember 11-én tartott bizottsági ülés foglalkozott a munkabérek szabályozására vonatkozó javaslattal és elhatározta, hogy a kidolgozott javaslatot nyomtatásban szétküldi az összes munkaadóknak. Bratislavában a bizalmiférfiak kézbesitették ezt a javaslatot a munkaadóknak és hétfőig kértek rá választ. A tárgyaló bizottságba Bratislavából: Faczinek, Kowarik, Landesmann, Fabianič és Mikuš szaktársak lettek kiküldve. El lett határozva, hogy a bizottság minden tárgyalás után informálja a bizalmiférfiakat és utasitásokkal látja el őket. Szeptember 14-én folyt le az első tárgyalás. Vidékről már beérkeztek a hirek a bérszabályozás keresztülviteléről. Nyitrán két nyomda fogadta el a feltételeket, Turč. Sv. Martinban eleinte csak részben teljesitették a követeléseket, később azonban teljes egészében hozzájárultak az előterjesztett bérszabályozáshoz.
Ugyanigy történt Trnaván is. Miután a bratislavai munkaadókkal a tárgyalások szeptember 24-én megszakadtak, 25-én passziv rezisztenciában nyilvánult meg a szaktársak elégedetlensége. A helyzet annyira kiéleződött, hogy a „Slovenský Denník” személyzete a Wigand-nyomdában beszüntette a munkát. Erre a kormány képviselői, dr. Markovič Iván és Lehotský Emánuel léptek közbe és szeptember 30-án a következő megegyezés létesült: A bérek 1919 október 4-től 240 százalékkal, 1919 október 31-től 1919 december 31-ig további 10 százalékkal emelkednek, ezenkivül a szakmunkások 60 Kčs, a segédmunkások és munkásnők 25 Kčs egyszeri gyorssegélyt kapnak. Ez a gyorssegély négy héten belül volt folyósitandó. A harc nem volt könnyü, mert a munkaadók tudták, hogy pillanatnyilag nem rendelkezünk a mozgalomhoz szükséges anyagi eszközökkel. Azonban a vezetők energikus fellépésével és a szaktársak példás összetartásával és fegyelmével mégis sikerült a győzelmet kivivni.
Mindeme harcok mellett a 13-as bizottság tovább dolgozott a szervezet kiépitésén. Az egyesületi alapszabályokat a Typographia utján küldték szét a tagoknak és a bizottság uj árszabálytervezetet dolgozott ki. Ebben az időben a szociáldemokrata párt is hozzálátott egy nyomda alapitásához és a felszerelés Bécsben való megvásárlásával Kowarik szakt. lett megbizva. Az 1919 október 12-én tartott taggyülés az egyesületi ház udvarának egy részét átengedte a szociáldemokrata pártnak a nyomdahelyiség felépitésére. Ugyanez a taggyülés elhatározta az egyesület 50 éves jubileumának egy ünnepi taggyülés keretében való megünneplését s ezt követőleg egy országos alapitó közgyülés egybehivását.
A 13-as bizottság az ünnepi és alapitó gyülést 1919 december 7. és 8-ára hivta össze a Munkásház (Duna-ucca 48) termébe a következő napirenddel: Első nap: ünnepi taggyülés: 1. Megnyitás. 2. Üdvözlések. 3. Ünnepi beszédek. 4. Záró karének. – Második nap: Alapitó közgyülés: 1. Megnyitó. 2. Az alapszabályok lefektetése. 3. Vezetőség választása. 4. Ellenőrző bizottság választása. 5. Inditványok. – Tekintettel arra, hogy az egyesület anyagi helyzete nem engedte meg nagyobb számu küldött behivását, csak azok a helyicsoportok delegálhattak küldöttet, amelyek taglétszáma az 50-et meghaladta. Megjelentek a következő szaktársak: Banekovics György és Michalovics Jenő (Košice), Nemes Ferenc (Prešov), Zságár János (Trnava) és Pimpr Gottlieb (Prága). A közgyülés megnyitása után a košicei küldött tiltakozott az ellen, hogy csak az 50 tagnál többet számláló helyicsoportok lettek meghivva. Kijelentette továbbá, hogy Budapesten folytatott személyes megbeszélései során a pozsonyi szaktársaknak szemrehányásokat tettek, hogy a budapesti központ megkérdezése nélkül uj egyesület alapitását szorgalmazzák és ezzel veszélyeztetik a tagok megszerzett jogait. Hosszabb vita után a gyülés holtpontra jutott, mire Kowarik szaktárs a következő közvetitő javaslatot tette: „A mai közgyülés megbizza a 13-as bizottságot, hogy az alapszabályokat módositott formában hatósági jóváhagyásra beterjessze, ezek azonban a tagok részére csak provizóriumot képeznek.” A javaslatot a közgyülés elfogadta. A 13-as bizottságnak, minden önfeláldozó munkássága mellett nagy nehézségekkel kellett megküzdenie a vidéki szaktársak akadékoskodása miatt.
A bizottság december 10-én tartott ülésén Kowarik és Landesmann szaktársak megbizást kaptak, hogy szerezzenek be maguknak utazási engedélyt Budapestre, a likvidációs tárgyalások lefolytatása céljából. – A december 19-iki ülésen jelentette az elnök, hogy Kowarik szakt. visszalép ideiglenesen viselt pénztárosi tisztségéről, miután csak egy nyelvet bir s igy nem képes az egyesület ügyeit akadálytalanul vezetni. – December 25-én a Redoute nagytermében nyomdászmulatság volt, amely a segélyzőpénztár javára Kčs 3264.10 jövedelmet hozott.
Miután árszabálymozgalom küszöbén állottunk és a szaktársak beözönlése nagy méreteket öltött, az egyesület területét 1920 január 15-ével zárlat alá helyezte a bizottság. Kowarik és Landesmann szaktársak hosszas utánjárással megkapták utazási engedélyeiket és hajón utaztak le Budapestre. Utjuk eredményéről az 1920 január 25-én tartott ülésen a következőkben számoltak be: Preusz Mór szaktárs azon a véleményen volt, hogy a békeszerződések megkötéséig okvetlenül fentartandó a régi helyzet. Mikor azonban tudomást szerzett a csehszlovák kormány felszólitásáról, miszerint az egyesület három hónapon belül megalakitandó, megváltoztatta véleményét és azt tanácsolta a 13-as bizottságnak, hogy a likvidációra vonatkozó összes kivánságait és javaslatait foglalja össze egy beadványban és terjessze elő a budapesti választmánynak, egyben Bécsen keresztül vegye fel a levélbeli érintkezést a budapesti egylettel. Faczinek szaktárs inditványára a bizottság elhatározta, hogy a budapestiek álláspontját röpirat utján tudatja a szlovenszkói szaktársakkal. – Az egyesületi hivatalnok tisztségére két szaktárs nyujtott be pályázatot: Landesmann Lipót és Schaffranek István. A választás február 15-ére lett kitüzve. – Az országos árszabálybizottságba a 13-as bizottság Faczinek Pál, Zrunek Ágoston és Kowarik Károly F. szaktársakat küldte ki. A vidék nyolc taggal volt képviselve.
Február 1-re voltak kitüzve az árszabálytárgyalások, de a munkaadók szabotálása miatt el kellett halasztani azokat. A munkaadók átiratukban február 20-át tűzték ki a tárgyalások napjául, miután azonban ezt a terminust sem tartották be és az volt a meggyőződésünk, hogy az urak időt akarnak nyerni, a bratislavai nyomdai munkásság hétfőn, március 8-án egy órás tüntetősztrájkot tartott, amely az egész vonalon keresztül lett véve. Ez a fellépés megmozgatta a munkaadókat. Egyik üzemből a másikba szaladtak, élénk telefonbeszélgetések folytak le, végül Angermayer Károly és Stromszky Gyula munkaadók, a csehországi főnökegyesület titkárának, Čejka urnak kiséretében megjelentek az egyleti irodában. Kowarik szaktárs megadta nekik a kellő felvilágositásokat és figyelmeztette az urakat, hogy a tárgyalások csak a mi javaslataink alapján indulhatnak meg és hogy a szlovenszkói nyomdászság a legerélyesebben tiltakozik Čejka urnak a tárgyalásokon való részvétele ellen.
Végre március 10-én megindultak a tárgyalások. A munkaadók képviseletében megjelentek: Id. Angermayer Károly, Stromszky Gyula, Mandl Samu, Sekey és Roháček (Bratislava), Matzner (Košice), Mészáros (Komárno), Huszár István (Nitra), Gábor (Trenčín) és Bežo (Trnava) urak. A munkásságot: Denk, Erdélszky, Fabianič, Faczinek Pál, Korman, Kowarik, Pienták, Zrunek és Holba (berakónő) Bratislavából, Stier Béla és Banekovics György (Košice), Baumgartner Lajos (Komárno), Dudák János (Ružomberok), Willimek (Trnava) és Pollák (B. Bystrica) szaktársak képviselték. A tárgyalások megnyitása után az elnöklő Angermayer Károly tudatta, hogy 1920 március 7-én megalakult a szlovenszkói nyomdatulajdonosok egyesülete, a mely őt választotta elnökéül. Javasolta, hogy a tárgyalásokat a prágai árszabály alapján folytassák le. Kowarik szaktárs, a munkásdelegáció elnöke, elutasitotta ezt a javaslatot, mire élénk vita indult meg, amely majdnem a tárgyalások megszakitására vezetett. Csak délután sikerült a tulajdonképpeni tárgyalásokat elkezdeni, amelyek nagyon lassan, pontról-pontra haladtak előre, mig végül a 8-ik napon sikerült az árszabályt megkötni. Ennek fontosabb pontjai a következők: Szakmunkások hetibére az I. osztályban 280, a II. osztályban 275 és a III. osztályban 270 korona. Gépszedők minimuma nappal 20, éjjel 30, vegyes éjjel-nappali üzemben 40 koronával magasabb. Gépszedők munkaideje nappal 7½, éjjel 7 óra. Napilappótlék nappal 10, éjjel 20, reggeli és esti kiadásoknál 25 Kčs. Berakónők minimális hetibére az I. osztályban 120, a II. osztályban 115 és a III. osztályban 110 koronában lett megállapitva. A tanoncok fizetése is szabályozva lett. A munkaidő napi 8 óra, szombaton 7½. A bérfizetés szombaton délben történik. Fizetett szabadságidő 1-3 évig egy hét, 3 év után két hét.
Február 15-én Landesmann Lipót szaktárs vette át az egyesületi hivatalnok tisztségét Kowarik Károly F. szaktárstól. A nehéz árszabályharc befejeztével a vezetőség teljes igyekezettel látott hozzá az egyesület megalapozásához és ennek jegyében folyt le Žilinán 1920 junius 27-29-én az egyesület alakuló küldöttközgyülése, amelyen Faczinek, Janiga, Kowarik, Mikuš, Landesmann, Sebők (Bratislava), Banekovics és Stier (Košice), Nemes (Prešov), Obert (B. Bystrica), Dudák (Ružomberok), Šulek (Trenčín), Weisz (Nitra), Cerven (Trnava), Maurer (Komárno), Bagó (Levice), Matuškovič és Groszmann (Žilina) vettek részt. Mint vendégek megjelentek: Nĕmeček (Prága), Formáček (Brünn) és Preusz Mór szaktársak. A 13-as bizottság jelentése alapos, de cseppet sem tárgyilagos kritikának lett alávetve, amely oly messzire ment, hogy a bratislavai szaktársak az adott körülmények között nem is akarták az uj egylet székhelyét átvenni. Hosszabb vita után azonban mégis megegyezésre került a sor. A közgyülés az egylet provizórikus jellegét véglegessé változtatta és az egyesület vezetését a megválasztott országos választmányra bizta. – Szakmunkások részére heti 7, munkásnők és segédmunkások részére heti 4 koronás illeték lett megállapitva. Egyben kimondta a közgyülés, hogy ezentul minden illeték az uj központnak küldendő be. A segélyek mértéke következőképpen lett megállapitva: rokkantsegély 780 hetiilleték után Kčs 16.50, 1040 hetiilleték után Kčs 18.–, 1300 hetiilleték után Kčs 19.50 és 1560 hetiilleték után Kčs 22.50 hetenkint. Betegsegély szakmunkásoknak 13 hetiilleték után napi 3, 260 hetiilleték után napi 4 korona, 365 napig, további 365 napig 2 Kčs. Utassegély 6 hetiilleték után napi 2 korona, 91 napig. Özvegy- és temetkezési segély 13 hetiilleték után 150, 520 hetiilleték után 250, 780 illeték után 350, 1040 hét után 500 korona mint végkielégités. Árvasegély a 14. életévig havi 10 korona. – Segédmunkások és munkásnők betegsegélye 13 hét után napi 2, 260 illeték után napi 2.50 korona, 365 napig, további 365 napig napi 1.30 korona. Munkanélküli segélyük 52 hetiillették után napi 5 korona, 91 napon keresztül.
Nagy merészség kellett a segélyek ily mértékben való megállapitásához, mert az egyesület csak nagyon szerény anyagi eszközök felett rendelkezett s csak a rendkivül jó konjunktúrának volt köszönhető, hogy a pénztár egyensúlya nem borult fel. A közgyülés kimondta, hogy az ellenállási alapba minden tag százalékos illetéket fizet keresete után.
Végre tehát határozott és szilárd formát öltött a szlovenszkói nyomdászszakszervezet, amely most már zavartalanul fejlődhetett a nyomdai munkásság örömére és javára. Minden nemzetiségi széthúzást és bizalmatlanságot sikerült áthidalni és a szlovenszkói nyomdászság összeségét csak egy gondolat vezérelte: minél hatalmasabbá kiépiteni az uj egyesületet, hogy minden támadást sikeresen tudjon visszaverni.
Közvetlenül a žilinai közgyülés után, ugyanott egy árszabálybizottsági ülésnek kellett volna lefolyni a drágasági pótlék meghatározása céljából. A munkaadók azonban nem jelentek meg, hanem kérték az árszabálybizottsági ülésnek julius 4-ére Piešťanyba való összehivását. Ez az ülés azonban csak julius 12-én lett megtartva Piešťanyban és 20 százalékos bérjavitást eredményezett, amely első izben julius 17-én került kifizetésre.
A központi vezetőség 1920 junius 20-án tartott alakuló ülésén a következő szaktársakat választotta az elnökségbe: Faczinek Pál elnök, Mikuš András és Kowarik Károly F. alelnökök; Mandl Emil, Janiga Róbert és Denk János jegyzők, Korunka István pénztáros.
Mivel tetemesen megszaporodott a munka az uj egyesületben, a vezetőség a budapesti egyesület hosszabb időre szabadságolt tisztviselőjét, Lerner Dezső szaktársat alkalmazta mint kisegitő erőt az egyesületi irodában és megbizta az ügyviteli és szervezeti szabályzat kidolgozásával.
Állandóan nőtt a tagok száma, részben belföldi uj tagok jelentkezése, részben külföldi szaktársak beutazása által. A konjunktura kitünő volt, de a drágaság is rohamosan emelkedett, úgyhogy a bérek csakhamar elégteleneknek bizonyultak. Ebben a nehéz időben, amikor fokozott mértékben lett volna szükség a munkásság legszorosabb összetartására, derült égből lecsapó villámként érte a szervezett munkásságot a hir, hogy a szociáldemokrata napilap szerkesztőjét, Pfifferling elvtársat a szlovenszkói minisztérium 1920 október 3-tól 4-re virradó éjjel áttette az osztrák határon. A város munkássága erre általános sztrájkkal felelt, amely hétfőn, október 5-én kezdődött. A nyomdai munkásság is csatlakozott a sztrájkhoz, de mivel előrelátható volt, hogy az akciónak nem lehet eredménye és minden áldozat hiábavaló, a nyomdászok három napi sztrájk után felvették a munkát. A többi munkásság szombatig tüntetett, és hétfőn összeomlott a sztrájk, amely a munkásszervezetek megbontásához is vezetett. A munkásság ereje meg volt törve és a párt egy részének a III. internacionáléhoz való csatlakozása csak betetőzte a szakadást. A nyomdai munkásság közül is akadtak néhányan, akik politikai szempontból szakadást akartak előidézni a nyomdászszervezetben is, azonban erélyes kézzel sikerült a bomlást megakadályozni.
Felbátorodva a munkásmozgalomban lejátszódó szomoru eseményektől, a nyomdatulajdonosok 1920 december 15-én felmondották az 1921 március 14-én lejáró kollektiv szerződést. Azonban a rohamosan emelkedő drágaság miatt 1920 november 7-én kényszeritve voltak még a következő bérmegállapodást aláirni:
Az Országos Árszabálybizottság folyó hó 7-én Košicén tartott ülésén, a fokozódó drágaságra való tekintettel a következő bérjavitást állapitotta meg:
1. Minden szakmunkás részére az eddigi fizetésre való tekintet nélkül heti 40 korona.
2. Minden munkásnő és segédmunkás részére az eddigi fizetésre való tekintet nélkül 15 korona.
3. Minden tanuló vagy tanulóleány részére a szombaton, folyó hó 6-án kifizetett rendes hetibérnek 10 százaléka.
Ez a bérjavitás az 1920 november 8-án kezdődő héten lép életbe és igy először folyó hó 13-án kerül kifizetésre és pedig Szlovenszkó és Podkarpatszká Rusz összes nyomdavárosaiban egyformán.
Ez a megállapodás a mostani árszabály tartamára, azaz 1921 március 14-ig érvényes.
A küszöbön álló árszabálytárgyalásokra való tekintettel 1921 január 23-án Turč. Sv. Martinban országos értekezlet volt, amelyen: Bratislava, Košice, Turč. Sv. Martin, Ružomberok, Prešov, Trnava, Komárno, Levoča, Užhorod, Trenčín, B. Bystrica és Spišská Nová Ves nyomdavárosok voltak képviselve. Az ellenállási alap illetéke 1 százalékról 2 százalékra lett felemelve.
Szaktársaink nagy feszültséggel várták az árszabályreviziót, azonban a munkaadók különböző módon halogatták a tárgyalások megkezdését, úgy hogy harcra is került a sor. A bratislavai szaktársak első komoly megmozdulását október 24-én a minisztérium beavatkozása folytán be kellett szüntetni, mert ekkor rendelték el Károly exkirály visszatérése miatt a mozgósitást és a minisztérium kivételes intézkedéseinek eleget kellett tenni. Előzőleg Košicén – az államnyomda kivételével, ahol a követeléseket teljesitették – október hó első hetében sztrájk tört ki az összes nyomdákban. A košicei munkaadók erre felhivásban fordultak az ország munkaadóihoz, amelyben a munkásság kizárására szólitották fel őket. Erre azonban csak Prešovon került sor, mert ott megtagadták a košicei munkák szedését és nyomását. Néhány kisebb nyomdavárosban is sztrájkba állt a munkásság, azonban a mozgósitás miatt a sztrájkot mindenhol be kellett szüntetni. A mozgósitás elmultával sem voltak még hajlandók a munkaadók megfelelő egyezséget kötni, mire több izben folyt eredménytelen tárgyalás után a nyomdai munkásság nov. 27-én sztrájkba lépett azokban az üzemekben, ahol nem teljesitették a munkásság követelését. A sztrájk különösen vidéken öltött nagyobb arányokat, de a bratislavai üzemek legtöbbjében is szünetelt a munka. A bratislavai sztrájktanya az Albrecht-kertben volt, ahol a 8 napos munkaszünetelés alatt a legvigabb hangulatban voltak együtt a szaktársak. Több izben vették fel a tárgyalások fonalát, míg végül a hatóságok képviselőinek felszólitására és azok jelenlétében megindultak a tárgyalások, amelyek során előzetes megállapodásra került sor a kollektiv szerződés megkötésére.
Ez az árszabályharc teljes kilenc hónapon keresztül tartotta izgalomban a nyomdai munkásságot és csak a példás fegyelemnek volt köszönhető, hogy sikerült a teljes vereséget elháritani.
Ebben a mozgalmas esztendőben a küldöttközgyülés május 21. és 22-én folyt le Ružomberokban. A zárszámadásokból kitünt, hogy az egyesület anyagi szempontból is szilárd alapokon nyugszik. A vagyon Kčs 121.858.43-ra emelkedett. Az 1068-ra felszaporodott tagok egy év alatt 277.239 korona illetéket fizettek be. A közgyülés az egyesület uj cimét is megállapitotta, amely igy szólt: „Szlovenszkói és podkarpatská rusi grafikai munkások egyesülete”. – A vezetőség bejelentette, hogy 1921 április 11-re Brünnbe egy konferencia lett egybehivva, a Csehszlovák könyvnyomdászok szövetségének megalakitása céljából. A közgyülés kimondta, hogy a szakszervezet megőrzi teljes politikai semlegességét. A segélyeket a következőképpen szabályozta a küldöttközgyülés: Munkanélküli segély szakmunkásoknak: 52 hetiilleték után napi 8 Kčs, 260 hetiilleték után 10 Kčs; segédmunkásoknak és munkásnőknek 52 hetiilleték után napi 6 Kčs, 260 hetiilleték után napi 8 Kčs. Be lett vezetve a heti 20 filléres szanatóriumi illeték is.
Egy Košicén tartott közös értekezleten Szent István napja (augusztus 20-ika) helyett Cyrill és Metód napja (julius 5.) lett ünnepnek nyilvánitva.
Az 1921 julius 14-iki választmányi ülésen az egyesületi tagilleték szakmunkásoknak heti 10, segédmunkásoknak és munkásnőknek heti 5 koronára lett felemelve, a küldöttközgyülés meghatalmazása alapján. Az ellenállási alapra a tagok keresetük 1 százalékát fizették. Az uj illetékek 1921 augusztus 6-án léptek életbe.
A bécsi nemzetközi nyomdászkongresszuson egyesületünket Faczinek Pál és Lerner Dezső szaktársak képviselték, akik ez alkalomból tárgyalást is folytattak a magyarországi küldöttekkel a likvidációra vonatkozólag.
Miután Landesmann Lipót szaktárs visszalépett központi pénztárosi és titkári tisztségéről, Petrík Sylvester szaktárs lett ideiglenesen pénztárosnak alkalmazva. A titkári teendőket Lerner szaktárs vette át
1922 január elsejével életbelépett az üzemi tanácsokról szóló törvény, amely bizonyos kérdésekben beleszólást biztositott a munkásságnak a 30 alkalmazottnál többet foglalkoztató üzemek menetébe. Mivel a nyomdaipari kollektiv szerződés sok szempontból messzebbmenő jogokkal ruházta fel a bizalmiférfiakat, nyomdáinkban csak későbben, a rosszabb konjunktura bekövetkeztével választottak üzemi tanácsokat, amelyeknek a törvény a munkásság elbocsátása körül biztositott ujabb jogokat.
Ebben az időben a nyomdaipari konjunktura nagyon kedvezőnek volt mondható. Igy például a bratislavai kerületi munkaközvetitőnél mindössze 14 szedő és 2 öntő volt előjegyzésben, egész Szlovenszkóban és Ruszinszkóban pedig összesen 34 szedő, 2 öntő és 1 berakónő volt munkanélkül, a Typographiában közölt kimutatás szerint. A Typographia 1922 január 1-től Lerner szaktárs szerkesztésében havonkint háromszor jelent meg, egyező szlovák, német és magyar szöveggel. A lap szlovák részét Mikuš szaktárs forditotta, a német részt Denk szaktárs, aki egyuttal a lapot is jegyezte mint felelős szerkesztő.
Közben megtörténtek az uj árszabály életbeléptetésével kapcsolatos intézkedések és megalakitották a békéltető biróságokat a következő kerületekben: 1. Bratislava, 2. Banská Bystrica, 3. Košice, 4. Komárno, 5. Trnava, 6. Ružomberok, 7. Užhorod. A Typographia február 10-iki számában közölte az uj kollektiv szerződés legfontosabb rendelkezéseit, mert az árszabályt, bár annak megkötése óta már két hónap telt el, még mindig nem készitették el a munkaadók, akik a nyomatást magukra vállalták. A kollektiv szerződés egyes pontjainak fontosabb módositásai a következők voltak: A kisegitő kondició tartama négy hét. Ha a kisegités legfeljebb 6 napig tartott, naponkint 5.– korona pótlék jár. Betegség esetén annak első és utolsó napjára, amelyekre a kerületi pénztár táppénzt nem fizet, a munkaadó köteles állandó munkásának teljes bérét folyósitani. 1922 május 1-ig a fennálló bértételek maradtak érvényben, e naptól kezdve mindkét fél aláveti magát a prágai paritásos bizottság ármegállapitó határozatainak. Az uj árszabály rendezte továbbá a levonásba nem hozható munkaidőmulasztás, a bizalmiférfi hatáskörének és felelősségének és a szabadságidő megfizetésének kérdését és uj pontokat vett fel a számolásra, a kötelező belégelésre és a 20 koronás éjjeli pótlékra vonatkozólag. Szabályozta a munkaidőt minden kategóriában, amely ugyszólván változatlan maradt. Munkabér szempontjából, a prágai árszabály mintájára, három bérosztályt állapitott meg. Az A) osztályba tartoznak az ujonnan felszabadultak az első évben, a B) osztályba mindazok, akik 23-ik életévüket még nem töltötték be és a C) osztályba mindazok, akik 23-ik életévüket már betöltötték. Ez a beosztás a mai napig is fennáll. A munkabér két részből áll: törzsfizetésből és drágasági pótlékból. Ennek összege együttvéve: az I. osztályba tartozó városokban 411, a II. osztályban 405 és a III. osztályban 399 korona. Ehhez mérten alakult az ujonnan felszabadultak bére is. Az árszabály szabályozta a pótlékok, vacsoraidő és különórák kérdését is. A felemelt bérminimummal kapcsolatban a minimumon felül dijazott szakmunkások heti 10, a munkásnők és segédmunkások heti 5 korona bérjavitást kaptak, amely 1922 március hó 4-én volt esedékes, az 1921 decemberi sztrájk befejezése alkalmával elért 25, illetve 15 koronás bérjavitáson kivül.
Március 1-én vezette be egyesületünk az utassegély folyósitását. Ezzel kapcsolatban az egyesületi házban levő utasszállót, amelyben a nagy lakáshiányra való tekintettel még számos kolléga lakott állandóan, a központi vezetőség kiüritette és ujonnan rendezte be az átutazó kollégák részére.
Sorsdöntő napjait élte ekkor a csehszlovákiai munkásmozgalom is. Moszkvában megalakitották a III. internacionálé mellett az ugynevezett vörös szakszervezeti internacionálét is, amely a politikai téren már régebben beállott bomlasztó folyamatot a szakszervezeti életbe is átvitte. 1922 márciusában tartotta meg az akkor még közel egy millió szervezett tagot számláló Csehszlovák szakszervezeti szövetség kongresszusát, amely hatalmas szótöbbséggel kimondta, hogy továbbra is tagja marad az amszterdami szakszervezeti internacionálénak. A kisebbségben maradt kommunista ellenzék erre megalakitotta a kommunista szakszervezeti szövetséget és Moszkvához csatlakozott. Ez a szomoru tény a munkásság gazdasági harcvonalában is teljes szakitást idézett elő, a csehszlovákiai dolgozó néposztályok mérhetetlen kárára és a burzsoázia és kapitalizmus őszinte örömére, amely ezt a szomoru körülményt a mai napig is egyre fokozódó eréllyel és mohósággal használja ki a maga javára. Az áldatlan testvérharc egymásután döntötte romba a szakszervezeteket s ezek pusztulása nyomában járt a munkásság teljes tehetetlensége és nyomorusága. A bomlasztó mozgalom hullámai többizben veszélyeztették a mi szakszervezetünket is, s ennek első megnyilvánulásai már ebben az időben is mutatkoztak, amennyiben egyes elszigetelt szaktársi körök igyekeztek hangulatot kelteni az uj kollektiv szerződés ellen. De ugy ez a mozgalom, mint a szervezet egysége ellen inditott későbbi támadások, hajótörést szenvedtek a mindenkori vezetőség erélyén és a józan gondolkodású tagok tulnyomó többségének határozott állásfoglalásán. A vezetőség az 1921-iki ružomberoki küldöttközgyülés határozata értelmében szigorúan ügyelt arra, hogy a szervezeti életet pártpolitikai harcokkal meg ne fertőzzék és az ez ellen vétőkkel szemben a legerélyesebb eszközöket is alkalmazta.
Hosszu huzavona után, végre márciusban elkészült az uj árszabály, de még szétküldése előtt észrevettük, hogy azt a munkaadók az imprimatura után önkényesen megváltoztatták. Mi tiltakoztunk ez ellen, majd ujabb tárgyalás indult meg az árszabály szövegének felülvizsgálására. Ez a vita április 4-én, az Országos Árszabályhivatal ülésén nyert befejezést, amikor a munkaadók is belátták, hogy a megkötött árszabályt egyoldalulag megváltoztatni nem lehet. Igy történt, hogy az ujból eredeti szövegére helyesbitett kollektiv szerződést a tagok csak félévvel annak megkötése után kapták kézhez.
Az árszabálymozgalommal és az ezt megelőző sztrájkkal kapcsolatban nemcsak a kommunista sajtó, hanem a munkaadók lapja, a Grafika és a brünni Lidové Noviny is sorozatos támadásokat intéztek szakszervezetünk ellen. Az ultraradikálisok keveselték az elért eredményeket és szokott módjukon az árulás vádját zuditották a vezetőségre, ezzel szemben a munkaadók lapja terrorral és lelkiismeretlenséggel vádolt bennünket, a Lidové Noviny pedig nem rettent vissza a denunciálástól sem, amennyiben a hatóságok fellépését sürgette szakszervezetünk ellen. Ez a különböző oldalról jött koncentrikus támadás, amely egyébként nyilt bizonyitéka volt annak, hogy helyes úton járunk, a legnagyobb felháborodást váltotta ki az ország nyomdai munkásságánál. A bratislavai helyicsoport március 5-én tartott taggyülése, Schulcz szaktárs inditványára határozati javaslatot fogadott el, amelyben erélyes hangon tiltakozott egyrészt az árszabály meghamisitása, másrészt a fentemlitett lapok támadása ellen.
Március hó 26-án uj fordulóponthoz érkezett szakszervezetünk. Hosszas előkészitő megbeszélések és intézkedések után, ezen a napon ült össze Prágában a Csehszlovák Könyvnyomdászok Szövetségének alakuló kongresszusa, a Typografická Beseda székházában. A csatlakozott csehországi, morvaországi, szlovenszkói és sziléziai egyesületek kiküldöttein kivül megjelentek a belföldi rokonszakmák képviselői, a Csehszlovák szakszervezeti szövetség részéről Tayerle központi titkár. Külföldről képviseltették magukat: a németországi nyomdászszövetség Seitz szaktárssal, a magyarországi nyomdászegyesület Rothenstein szaktárssal és az ausztriai nyomdászszövetség Weigelt szaktárssal. A kongresszus egyhangulag jóváhagyta az előkészitő bizottság határozatait, amelyek szerint a csatlakozott egyesületek mindegyike megtartja teljes autonómiáját úgy szervezeti, mint segélyezési téren. Megállapodás történt azonban arra nézve, hogy az alapsegélyek mind a négy egyesület területén egyforma magasak legyenek. Eme egységes segélyek elszámolása egy közös számlára történik, ami biztositéka annak, hogy még a legrosszabb konjunktura esetén sem kerülhet egyik másik egyesület fizetési zavarokba. Egy későbbi időpontban az alapsegélyek folyósitását a Szövetség megfelelő tagilleték ellenében teljesen saját kezelésébe vette át. A Szövetség által elszámolt, illetve az általa később folyósitott szövetségi segélyeken kivül minden egyesület még külön segélyeket nyujt tagjainak saját számlájára.
Az alakuló kongresszus a szövetségi tagilletéket, amelyet az egyesületek pénztárai fizetnek be minden tag után a Szövetség pénztárába, heti 2 koronában állapitotta meg. Ezenkivül a berendezési költségekre minden egyesület egyszersmindenkorra tagonkint 3.50 koronát fizetett be a Szövetség pénztárába. Megalakulásakor a Szövetségnek több mint 6000 tagja volt. Ebből Csehországra 4000, Morvaországra 1000, Szlovenszkóra 800 és Sziléziára 250 tag esik. Ebben a taglétszámban csak a szakmunkások szerepelnek, mert hiszen a munkásnőknek és segédmunkásnőknek csak Szlovenszkón van közös szakszervezetük a szakmunkásokkal. A Szövetség központi vezetősége ugy van összeállitva, hogy abban minden egyesületnek megfelelő képviselete van, természetesen a vezetőségi tagok tulnyomó része – már költségkimélés szempontjából is – a prágai szaktársak köréből rekrutálódik. A Szövetség a 2 korona tagdijból fedezi a személyi és tárgyi kiadásokat, a hivatalos lapok költségeit (köztük a Szövetség kezelésébe átvett Typographiáét is), a nemzetközi titkárság és szakszervezeti szövetség illetékeit stb. A szlovenszkói Typographia 1922 április hó 1-től csak két nyelven, szlovákul és magyarul jelenik meg és Horňák Pál szaktárs, a lap szlovák forditója jegyezte mint felelős szerkesztő. A németajku szaktársak, a Szövetség Prágában megjelenő „Gutenberg” címü szaklapját kapják. Egyesületünk részéről a Szövetség alakuló kongresszusán Faczinek Pál elnök, Lerner Dezső titkár és Horňák Pál szerkesztő vettek részt. A Szövetség elnökévé Nĕmeček szaktársat, a csehországi egyesület addigi elnökét, alelnököknek Neumann és Blažek szaktársakat választották meg. A szlovenszkói egyesület részéről Faczinek szaktárs a vezetőségbe, Lerner szaktárs a felügyelő bizottságba lett beválasztva.
Május hó 14-én folyt le Ružomberokban egyesületünk VI. rendes évi küldöttközgyülése, amelyen a Szövetség képviseletében Neumann Kamill alelnök jelent meg. A jelentések egyhangu tudomásulvétele után a küldöttközgyülés elfogadta a központi vezetőség illeték- és segélyfelemelés iránti inditványát. Ezek szerint a szakmunkások hetiilletéke 10 koronáról 15 koronára és a munkanélküli segély napi 13 koronáról 18, illetve 15 koronáról 20 koronára lett felemelve. Ezenkivül a rokkantak az alapszabályszerü segélyen kivül negyedévenkint 150 korona rendkivüli segélyben részesültek.
A küldöttközgyülésen elfogadott jelölőlista alapján, országos szavazás utján a következő szaktársak választattak be a vezetőségbe: Ambrus Ödön, Bláha Ján, Erdélsky Emil, Faczinek Pál, Fleischer Károly, Jindra József, Kuchař Richárd, Kugelmann Gyula, Labuda József, Mísal Martin, Poul Ferencz, Schulcz Ignác, Steiner Mór, Weisz Károly, Werner Jenő; a felügyelő bizottságba: Babic József, Červen István, Derka Béla, Hron Ferencz, Hruby Antal és Orován Sándor szaktársak. A leköszönt Ambrus és Werner szaktársak helyébe Möser és Kollarik póttagok lettek behivva. A vezetőség alakuló ülésén elnöknek Faczinek Pál, alelnöknek Kugelmann Gyula és Erdélsky Emil, jegyzőnek Schulcz Ignácz szaktárs lett megválasztva.
Az év derekán már felütötte fejét a munkanélküliség réme, amely azóta egyre fokozódó mértékben nyomja vállainkat. A valuta emelkedése miatt nagy gazdasági krizis állott be, amely a nyomdaiparra is kihatással volt. Emellett számos nyomtatványt és könyvet készittettek külföldön, a hivatalok nyomtatványszükséglete egyre kisebb lett, folyómunkáik elvégzésére pedig részben házi nyomdákat rendeztek be, részint sokszorositógépeket használtak, ugy hogy egyre több munkáskéz vált feleslegessé a nyomdákban. A nagy munkanélküliségre való tekintettel a központi vezetőség Bratislava, Košice és Užhorod városokat zárolta. A Typographia felhivást közölt a különórázás ellen és állást foglalt a tanonctenyésztéssel szemben, amely ebben az időben érte el tetőpontját. A Szövetség egész területén sem volt jobb a helyzet és ez arra inditotta a Szövetséget, hogy hivatalos közlönyeiben eltiltsa a szaktársakat a kényszerszabadságolástól és a sokszorositógépek munkaidő utáni kezelésétől.
A valuta emelkedésével kapcsolatban lényegtelen olcsóbbodás állott be s ez a körülmény feltámasztotta a kapitalisták bérleszállitó törekvését. Ezt az étvágyukat a munkásság szakszervezeteinek rombadőlése következtében, sajnos, kiadósan elégitették ki. A különböző szakmákban egymásután bérleszállitásra került a sor és ezen a téren az állam járt elől példával, amennyiben leszállitotta az állami alkalmazottak fizetését. Csak természetes, hogy a mi munkaadóink sem akartak visszamaradni a többiek mögött, ezért 1922 augusztus 31-én kelt átiratukban felmondták a kollektiv szerződést. A munkaadók azonban még a kollektiv szerződés lejárta előtt bérleszállitást akartak kierőszakolni. Ilyen előzmények után jött össze szeptember 27-én az Országos Árszabálybizottság, amely két napi szenvedelmes vita után, a fennálló megállapodások értelmében kimondta, hogy a szlovenszkói nyomdai munkásság béreit 1922 december 2-ig, az árszabály lejártáig megbolygatni nem lehet. Az ülésen elfogadott inditvány alapján a két érdekeltség október 20-án cserélte ki az árszabályrevizióra vonatkozó javaslatait. A munkaadók javaslata, némi csekély eltéréstől eltekintve, a prágai árszabály rendelkezéseit vette át, mig a mi részünkről benyujtott javaslat, amely az árszabálybizottság munkásdelegációjának szeptember hó 10-én, Žilinán megtartott értekezletén lett meghatározva, nagyjában a régi árszabály fentartására irányult s csak egyes pontokban javasolt bizonyos módositásokat.
E javaslatok alapján november 2-án indultak meg a tárgyalások a bratislavai Erzsébet-kávéház különtermében. A munkásdelegáció tagjai a következő szaktársak voltak: Faczinek Pál, Lerner Dezső, Horňák Pál, Schulcz Ignácz (Bratislava), Weisz Jenő (B. Bystríca), Steiner Gábor (Komárno), Kalinovics Ferencz és Glancz Imre (Košice), Gressó József (Prešov), Glasz Dávid (Ružomberok), Wetzler Kornél (Trnava), Jámbor József (Turč. Sv. Martin) és Schwingula Ferencz (Užhorod). A Szövetség részéről Nĕmeček szaktárs, elnök vett részt, akit később Blažek szaktárs alelnök váltott fel. Nyolc napos szenvedelmes és kimeritő tárgyalás után, a munkásérdekeltség elvben beleegyezett a munkabérek redukálásába, miután az elől az általános bérleszállitó tendencia mellett semmiképpen nem lehetett kibujni, ezzel szemben azonban a munkaadók hozzájárultak ahhoz, hogy az árszabály alapvető rendelkezései, különösen a szabadságidőre vonatkozólag, változatlanok maradnak. Az előzetes megállapodás után a további tárgyalás november 14-ére lett elhalasztva. November 12-én, vasárnapon az összes helyicsoportokban taggyülések folytak le, amelyeken a tárgyalóbizottság tagjai ismertették a helyzetet. A helyicsoportok tulnyomó nagy része, az adott körülményekre való tekintettel, elkeseredéssel bár, de hozzájárult az előterjesztett békés megállapodáshoz. Néhány helyicsoport azonban ellenezte az előzetes megállapodás elfogadását és a legvégső fegyverek alkalmazását sürgette. A vezetőség, okulva a többi szakmákban lefolyt sztrájkok szomoru példáján, amelyek kivétel nélkül összeomlással és a munkaadók diktátumával végződtek, a békés megállapodást propagálta és a tagok nagy többségének hasonló állásfoglalására támaszkodva, a november 14-én ujból megindult tárgyalásokon, a fenti elv szem előtt tartásával igyekezett a munkaadóktól minél többet kicsikarni. November 15-én este végül megállapodás történt a bérkérdésben. A munkabérek osztályozása az uj árszabályban a prágai árszabály alapján lett megállapitva. Ebben a keretben a munkabérek Bratislavában és Košicén 12.40, az I. osztályba tartozó városokban 14.80, a II. osztályu városokban 16 és a III. osztályu városokban 17.20 százalékkal csökkentek. Összegszerüen ez a minimummal dijazottaknál Bratislavában és Košicén 51 koronát, az I. osztályban 61, a IJ. osztályban 65 és a III. osztályban 69 koronát tett ki. Ezzel szemben a legtöbb nyomdavárost az I. osztályba helyezték. Mivel a tagok tulnyomó többsége Bratislavában és Košicén dolgozik, országos átlagban egy tagra 13.6% bérlevonás esett. A segédmunkásság béréből csak 10 százalékot vontak le. A fenti bérlevonáson kivül, a minimumon és a pótlékokon felüli fizetésekből egyöntetüen 15 százalék lett levonva. Ez a munkabércsökkenés december 9-én lépett életbe.
Az érzékeny bérveszteséggel szemben sikerült a kollektiv szerződés alapvető pontjait továbbra is fentartani és megállapodás történt arra nézve is, hogy 1923 december 23-ig uj tanoncot felvenni nem volt szabad. Az uj árszabály 1924 december 31-ig, tehát két évre lett megkötve.
A tárgyalások tartama alatt, a munkásdelegáción belül egy kisebbség alakult ki, amely már eleinte is a legradikálisabb fegyverek alkalmazása mellett kardoskodott és kitartott eme álláspontja mellett továbbra is, annak dacára, hogy a tárgyalóbizottság többsége, de a november 12-iki taggyüléseken a tagok tulnyomó többsége is a békés megegyezés mellett döntött. Ez a kisebbség minden kapacitálás ellenére elhagyta a tárgyalásokat és a szaktársak visszautaztak a helyicsoportokba, ismertetni a történteket. Közben ujból visszatértek Bratislavába, abban a hitben, hogy a tárgyalások még folynak. Ezalatt azonban már megtörtént az uj kollektiv szerződés aláirása. Erre a kisebbség rendkivüli küldöttközgyülés egybehivását kérte, amit a vezetőség annál is inkább teljesitett, mert eredetileg, a tárgyalások folyamán a vezetőség és a tárgyaló bizottság többsége inditványozta határozathozatal céljából egy rendkivüli közgyülés egybehivását, amit a kisebbség akkor elutasitott.
A rendkivüli küldöttközgyülés november 26-án folyt le Ružomberokban, amelyen a központ négy tagján és a Szövetség megbizottjain kivül Bratislava 5, Košice 2 és még 16 helyicsoport 1-1 taggal képviseltette magát. A rendkivüli küldöttközgyülést megelőző egy-két nappal megjelent az árszabálytárgyalásoknál kisebbségben maradt tárgyalóbizottsági tagok röpirata, amelynek nyomdászokhoz nem illő hangja és az abban foglalt csúnya rágalmak, általános felháborodást keltettek, olyannyira, hogy a košicei, užhorodi és prešovi helyicsoportok aláirásával ellátott röpirat szerzőségét a küldöttközgyülésen senki vállalni nem akarta. Kora reggeltől este 10 óráig tartó szenvedelmes vita után a küldöttközgyülés egy több tag által benyujtott határozati javaslatot fogadott el 18 szavazattal 5 ellenében, amelyben tudomásul vette az árszabálytárgyalásokról szóló beszámolót és kimondta, hogy az uj árszabállyal szembeni bármily ellenakciót megengedhetetlennek tart. Ezzel a határozattal lezárult a viharos 1922-iki árszabálymozgalom.
Mérlegelve az addig és közvetlenül azután lefolyt összes munkásmozgalmak eredményeit, meg kell állapitanunk, hogy a nyomdai munkásság a békés megegyezés révén a lehető legtöbbet biztositotta magának, mig egy kilátástalan harc kedvezőtlen eredménye alapjaiban renditette volna meg szervezetünket és a kollektiv szerződést. Meg kell még jegyeznünk, hogy a prágai árszabályterületen dolgozó szaktársaink, a megindult tárgyalások során, amelyeken a közmunkaügyi minisztérium megbizottjai is résztvettek, szintén jelentős bérredukcióba voltak kénytelenek belemenni.
Egyike ama súlyos körülményeknek, amelyek a vezetőséget a békés megegyezés elfogadására szoritották, a gazdasági válság következtében folyton fokozódó munkanélküliség volt. Szeptember hóban már a tagok 15 százaléka volt munkanélkül s fokozott aggodalomra adott okot, hogy a munkanélküliség ezuttal tartósnak bizonyult. Egyre több szaktárs meritette ki a 200 napos munkanélküli segélyt és a vezetőség, a munkanélküliek nyomorára való tekintettel kénytelen volt megfelelő illetékemelés mellett a 300 napos munkanélküli segély bevezetését javasolni, amit egyes küldöttek már az évi közgyülésen is szorgalmaztak. Ezzel kapcsolatban az árszabálybizottság tagjainak szeptember hó 10-én, Žilinán tartott értekezlete a központi vezetőség javaslatára különjárulék fizetését határozta el, még pedig szakmunkások heti 15 koronás, ujonnan felszabadultak és a segédmunkásság 5 koronás különilletéket fizettek. A különilleték részben a sztrájkalap gyarapitására, részben pedig a munkanélküliek segélyezésére és egy modern, a mai kor követelményeinek megfelelő szaklap kiadására volt szánva.
A fenti határozat értelmében a különilletéket első izben 1922 szeptember 17-én fizették be a szaktársak és ugyancsak ettől a naptól fogva lépett életbe a 300 napos munkanélküli segély, amely 100-100 naponkint 52 hetiilleték befizetése után Kčs 18.–, 10.– és 7.–, 260 hetiilleték után Kčs 20.–, 10– és 7.– koronát tett ki. Segédmunkások az első száz napra 9, a második száz napra 3, illetve 260 hetiilleték után 11 és 3 koronát kaptak naponkint. Ezzel kapcsolatban a többi segélyeket is szabályozták. Ekkor kezdték meg az állami munkanélküli segély folyósitását is, amelyhez azonban szaktársaink csak hosszas procedúrák és bürokratikus nehézségek után jutottak. Ezek a nehézségek, a genti rendszerü segélyfolyósitás bevezetéséig, évekig eltartottak, ámbár Szövetségünk vezetőségének többszöri intervenciói után, átmenetileg mindig javulás állott be ezen a téren.
A háromszáznapos munkanélküli segélyt azonban nem sokáig lehetett fentartani. A munkanélküliség minden várakozás ellenére a szezónban sem enyhült, sőt ujabb üzemredukciók révén oly katasztrofális méreteket öltött, hogy december hó végéig, tehát három hónap alatt az egyesületi pénztár deficitje a magasabb segély következtében kb. 90.000 koronát tett ki. A vezetőség figyelmét az árszabálymozgalom kötötte le és igy csak annak lezajlása után derült ki, hogy a munkanélküliek nem várt további rohamos emelkedése mennyire felboritotta a számitásokat.
Tekintettel a nagy deficitre, a vezetőségnek el kellett döntenie, hogy felemelje-e a hetiilletéket, vagy pedig megfelelően leszállitsa a munkanélküli segélyt. Miután a bérleszállitás érzékenyen sujtotta a szaktársakat, a vezetőség az utóbbi megoldást választotta és ezt tette magáévá a helyicsoportok többsége is. Ezért 1923 január hó első hetével megszünt a háromszáz napos segély és a munkanélküliek 52 hetiilleték után napi 18, 260 heti illeték után napi 20 korona segélyt kaptak 100 napig. A második 100 napra egyformán napi 5 korona segélyt folyósitott az egyesület. Segédmunkások csak 100 napig kaptak segélyt. Ezenkivül az egyesületi pénztár a beteg, munkanélküli és rokkant szaktársaknak, a nyomdászözvegyeknek egyenkint 60 korona, beteg és munkanélküli segédmunkásoknak és munkásnőknek, valamint nyomdászárváknak 40 korona karácsonyi segélyt fizetett ki.
Közben a ružomberoki rendkivüli kongresszus, az árszabálymozgalom befejezésére való tekintettel, december hónapra szakmunkások részére 7, segédmunkások részére 3, 1923 január első szombatjától kezdve pedig szakmunkásoknak 4, segédmunkásoknak 2 koronára szállitotta le a különilletéket.
December végén búcsút vett tőlünk Lerner Dezső szaktárs, az egyesület titkára, aki elfoglalta régi állását a magyarországi nyomdászszervezetben. Már a nyár folyamán lehetővé vált Lerner szaktárs visszatérése Budapestre, miután azonban a titkári állásra akkor kiirt pályázat meddő volt és árszabálymozgalom küszöbén állottunk, a budapesti egyesület, központi vezetőségünk felkérésére, hozzájárult ahhoz, hogy Lerner szaktárs az év végéig nálunk maradjon, hogy befejezhesse a szervezet kiépitésének és megszilárditásának munkáját, amelynek érdeme az ő nevéhez fűződik. A szlovenszkói szaktársak mély megilletődéssel vettek búcsút Lerner szaktárstól és érdemdús munkásságának elismerése fejében, amellyel nevét maradandóan belevéste egyesületünk történetébe, értékes emléktárggyal ajándékozták meg.
Lerner szaktárs munkakörét Schulcz Ignác szaktárs vette át, aki a központi vezetőség egyhangu határozata folytán már októberben lépett az egyesület szolgálatába. Lerner szaktárs távozásával megürült a Typographia magyar s ezzel együtt felelős szerkesztői állása, amelyre a Szövetség vezetősége pályázatot irt ki. A három pályázó közül a Szövetség Orován Sándor szaktársat bizta meg a lap szerkesztésével a legközelebbi szövetségi kongresszusig.
Hosszas huza-vona után, a ružomberoki szaktársak kiadásában megjelenő Slovenská Grafika szaklapot, a žilinai konferencia határozatából kifolyólag a központ vette át és szerkesztésére Werner Jenő szaktársat kérte fel.
Az év történetéhez tartozik még a Typographenbund dalegyesület 50 éves jubileuma, amely június 4-én egy taggyülés keretében lett megünnepelve. A tervezett nagyszabásu ünnepségek egy sajnálatos incidens folytán elmaradtak. A Typographenbund vezetősége ugyanis több munkásdalárda mellett egy polgári dalegyesületet is felkért az ünnepségeken való közreműködésre, ami ellen a központi vezetőség vétót emelt. A rendezőség erre haragjában lefujta az egész ünnepséget, sőt a harag odáig ment, hogy a Typographenbund ki is hurcolkodott az egyesületi helyiségből és egy vendéglőben tartotta dalóráit. Dalos szaktársaink persze hamarosan rájöttek haragjuk indokolatlanságára és céltalanságára és ujból az egyesületben ütötték fel tanyájukat, ahol azóta zavartalan együttműködésben, elismerésreméltó munkálkodást fejtenek ki.
Ebben az esztendőben is számos jól sikerült mulatságot rendeztek a bratislavai kultúrszekciók és a vidéki helyi csoportok, tarhelyek hozadékából a szanatóriumalapnak is szép összeg jutott. Megemlitésre méltó még a Klub čs. typografov kirándulása Prágába és a Gépmesterkör bécsi kirándulása, amelyeken számos szaktárs vett részt és a szaküzemek megtekintése révén értékes tapasztalatokra tettek szert.
Az esztendő halottjai közül ki kell emelnünk Hampl Antal szaktárs, a pozsonyi csoport első elnökének és Steiner Dezső szaktárs, a komáromi helyicsoport megalapitójának nevét.
Az 1923. év elején több kinos incidens zavarta meg az egyesületi élet békés menetét. A košicei „Munkás” cimű kommunista lap nem elégedett meg azzal, hogy politikai hangulatkeltés céljából állandóan támadta egyesületünk vezetőségét és az árszabálymozgalomból kifolyólag elvfeladással és árulással vádolta, hanem január 19-iki számában a közben eltávozott és Budapesten a fehér terror minden üldözésének kitett Lerner szaktársat azzal a galád rágalommal illette, hogy az egyesületi pénztárból 90.000 koronát sikkasztott el. Hogy miért éppen 90.000 koronát emlegettek, az csak később derült ki. Ugyanis a cikk aljas rágalmazója hallott valamit harangozni 90.000 koronáról, mert ennyi deficittel zárult a háromszáznapos munkanélküli segély, három havi tartama alatt. Az ország nyomdai munkássága általános felháborodással fogadta ezt az átlátszó tendenciáju közleményt, melynek valótlansága mindenki előtt nyilvánvaló volt. Hogy azonban kifelé is minden kételyt eloszlassunk, a közp. vezetőség országos rovancsolást rendelt el, amely február 2-án lett megtartva, a négy legnagyobb helyi csoport küldöttjének bevonásával. A rovancsolás után, a vidéki küldöttek részvételével rendkivüli vezetőségi ülés volt, amelyen a bővitett ellenőrző bizottság jelentette, hogy az egyesületi ügykezelést és pénztárt teljesen rendbenlevőnek találta. Virágh szaktárs, košicei küldött követelte, hogy a vezetőség mindazok ellen, akik a nyomdai munkásság sorainak megbontását célzó, piszkos akcióban résztvettek, a legmesszebbmenő szigorral járjon el. Miután beigazolást nyert, hogy a kérdéses cikk a „Munkás” mettőrjének, Glancz Imrének jóváhagyásával került a lapba, a vezetőség nevezettet szigoru megdorgálásban részesitette és tagsági jogait 13 hétre felfüggesztette. Glancz Imre azonban nem nyugodott ezután sem, állandó aknamunkát folytatott a helyicsoport és az egyesület vezetősége ellen, úgy hogy a központi vezetőség, a košicei bizalmitestület javaslatára később az egyesület tagjai sorából kizárta. Ezt a határozatot a küldöttközgyülés teljes egészében jóváhagyta. A „Munkás” helyreigazitó nyilatkozatban vonta vissza rágalmait.
Alig simultak el ennek az ügynek a hullámai, máris ujabb támadás érte szervezetünk vezetőit, ezúttal az ellenkező oldalról. Egy bratislavai nyomda igazgatója, a grémium akkori elnöke titkos feljelentésben azzal vádolta be a rendőrségnél vezetőinket, hogy nem csehszlovák állampolgárok s hogy államellenes működést folytatnak. A rendőrségnek hamarosan módja volt ez állitások valótlanságáról meggyőződni, s miután sikerült kikutatni a feljelentő személyét, a Szövetség elnökségének közreműködésével azonnal akció indult meg eme egészen szokatlan eljárás megtorlására. Az intervenciók eredménye az volt, hogy a feljelentő bizonyos határidő leteltével kénytelen volt Szlovenszkót elhagyni.
Mindezek a kisérletek arra irányultak, hogy éket verjenek a nyomdai munkásság soraiba, amely az akuttá vált, kilátástalan munkanélküliség miatt sokat szenvedett. A munkanélküliek nyomorának enyhitésére a helyicsoportok helyialapokat létesitettek és az innen folyósitott segélyeket különilletékekből és a különórák megadóztatásából fedezték. A helyi különilletékek sok esetben a heti 10 koronát is elérték, a különórák keresetét pedig általában 50 százalékkal adóztatták meg. A központi vezetőség is fentartotta az eredetileg március 30-ig megszavazott 4 és 2 koronás külön hetiilletéket a második száz napi 5 koronás segély biztositására a küldöttközgyülésig, amelyen a különilletéket heti 7 koronára és a második száz napi segélyt 8 koronára emelték fel. A vezetőség azonban nem elégedett meg segélyek nyujtásával, hanem minden rendelkezésre álló eszközzel a munkaalkalmak szaporitására törekedett. Mozgalmat inditott a külföldről behozott nyomtatványok, a katonai és rendőri házinyomdák és a sokszorositó gépek szennykonkurrenciája ellen, igénybe véve a Szövetség elnökségének sikeres támogatását.
Szervezeti téren is egyre több teendő akadt, mert a nyomdaüzemekben, a változott konjunkturával kapcsolatban egyre sürübben fordultak elő árszabálysérelmek, amelyek elsősorban a személyzetek további redukcióját célozták. A békéltető biróságokon s az Árszabályhivatalon keresztül és a vezetők személyes intervenciója útján sikerült azonban az árszabály rendelkezéseinek érvényt szerezni, ámbár igen sokszor csak hosszadalmas tárgyalások után. Érdekesnek tartjuk megemliteni, hogy az Ársz.-hivatal 1923 november hó 13-iki ülésén első izben kellett pártatlan elnököt döntéshozatalra felkérni, ahogy azt az árszabály előirja arra az esetre, ha a két fél nem tud megegyezni. A pártatlan elnök egy bratislavai biró volt, aki nagy igyekezettel és szertartásossággal látta el tisztét, de miután szakmai dolgokban nem volt járatos, salamoni itélettel mindkét fél kielégitésére törekedett, és a kérdéses két ügynek egyikében a munkaadóknak, a másikban a munkásságnak adott igazat. Mindkét fél a döntéssel annyira meg volt elégedve, hogy azóta sem szorgalmazzák pártatlan elnök szereplését.
Komolyabb konfliktus csak egy adódott elő, a trnavai Sv. Vojtech papi nyomdában, ahol minden jóakaratu intervenció hajótörést szenvedett egy Hodál nevű pap erőszakosságán. Miután ezzel az úrral minden megegyezés ki volt zárva, szaktársaink elhagyták az üzemet és a nyomdában a „Melantrich” nevű brünni keresztényszocialista szakszervezet emberei vették át a munkát.
Az V. rendes évi küldöttközgyülés a pünkösdi ünnepek alatt ülésezett Bratislavában. A küldötteken és a vezetőségen kivül, a Szövetség részéről Půst szaktárs jelent meg. Május 20-án este előértekezletet tartottak a küldöttek, amelyen a csehszlovákiai grafikai szakmák közös képviselete Brünnben lefolyt konferenciájának határozata alapján az ellenállási alap illetékét 1½ százalékra emelték fel. Másnap a kereskedelmi és iparkamarában zajlott le a küldöttközgyülés. A vezetőség minden kérdést felölelő jelentését, amelyet Schulcz szaktárs adott elő, a közgyülés egyhangulag tudomásul vette. A beérkezett segély- és illetékemelési inditványokkal szemben a közgyülés a központi vezetőségnek már fentebb ismertetett javaslatát tette határozattá. Schulcz Ignác titkár és Petrik Szilveszter pénztáros szaktársakat a közgyülés egyhangulag megerősitette állásukban. Kimondotta még a közgyülés, hogy az országos vezetőségbe a három legnagyobb helyicsoport: Košice, Užhorod és Trnava egy-egy tagot jelöl, akik döntő fontosságu ügyek tárgyalásánál résztvesznek az ülésen. Trnavának ez a joga azóta megszünt s most csak a másik két város küld ki egy-egy vezetőségi tagot.
Országos szavazással a következő szaktársak lettek megválasztva az uj vezetőségbe: Beranek Ottó, Bláha Ján, Daňhelka Václav, Erdelský Emil, Faczinek Pál, Fleischer Károly, Gáspár János, Kowarik Károly, Köstler Ágoston, Kugelmann Gyula, Labuda József, Mísal Martin, Poul Ferenc, Steiner Mór, Schulcz Ignác, Kalinovics Ferenc (Košice), Schwingula Ferenc (Užhorod), Zahradník G. (Trnava). Felügyelőbizottság: Babic József, Bogušovský Emil, Červen István, Derka Béla, Hron Ferenc és Hruby Antal. Az országos vezetőség alakuló ülésén az elnökség a következőképpen alakult meg: Faczinek Pál elnök, Kugelmann és Erdelský alelnökök; Mísal szlovák jegyző; Kugelmann német jegyző, Fleischer Károly magyar jegyző.
Június 12-én a munkaadók grémiumainak országos szövetsége egyesületünkhöz egy átiratot intézett és kérte annak tárgyalását az Árszabályhivatal legközelebbi ülésén. Az átiratban rámutatott az általános gazdasági válságra, a szlovenszkói nyomdaipar krizisére, amelyet a történelmi országok nyomdaiparának versenye és favorizálása az állami hivatalok részéről csak fokoz, s mindezeken a bajokon úgy kivánt segiteni, hogy a munkásság mondjon le önként az átmeneti pótlékokról és arról a különbözetről, amely a történelmi országok és a szlovenszkói bérminimumok között fennáll. A július hó 4-én tartott országos vezetőségi ülés foglalkozott a munkaadók átiratával s megfogalmazta az erre adandó választ, amelyben leszögezte, hogy a kollektiv szerződés 1924 december 31-ig lett megkötve és annak alapvető rendelkezései e napig meg nem változtathatók. A bérek leszállitásának csak egy módja lehetséges, ha a megválasztott paritásos árvizsgáló bizottság az Árszabályhivatalnak jelentést tenne az életszükségleti cikkek megfelelő százalékkal való olcsóbbodásáról. Ez az átirat átnyujtásának napjáig nem történt meg, de a megélhetési viszonyok folytán meg sem történhetett. A Typographia hosszabb közleményben foglalkozott az átirattal és az arra adott válasszal és megállapitotta, hogy a bérleszállitás egyébként sem hozná magával a krizis enyhülését, amit legjobban bizonyit a kollektiv szerződés megkötésénél eszközölt bérleszállitás is. A munkásság az uj bérek elfogadásával már meghozta a legmesszebbmenő anyagi áldozatot a válság enyhitése érdekében, s miután ez az anyagi áldozat életnivónk kényszerü leszállitása mellett céltalannak is bizonyult, uj módozatokat kell keresni az orvoslásra. Ajánlotta, hogy mindkét érdekeltség küldjön ki egy 3-3 tagu bizottságot, amely sürgősen vizsgálat tárgyává tenné mindama lehetőségeket, amelyek alkalmasak volnának a nyomasztó nyomdaipari krizis enyhitésére. Ez a bizottság dolgozzon ki egy nyomtatványárszabást, szabjon gátat minden szennykonkurrenciának és hasson oda, hogy a Szlovenszkóban szükségelt összes nyomtatványok a mi üzemeinkben készüljenek. A munkásérdekeltség tehát már a krizis elején rámutatott a válság enyhitésének helyes módozataira, amelyek későbben, a csorbatói egyezségben teljes mértékben érvényre jutottak. A munkaadók novemberben tartott rendes évi közgyülése egy küldöttséget menesztett Szlovenszkó teljhatalmu miniszteréhez, akinek egy emlékiratot nyujtott át, melyben felsorolta a szlovenszkói nyomdaipar sérelmeit és legalább az egyforma bánásmód elve alapján, a szlovenszkói nyomdaipar támogatását kérte tőle, 7 pontban foglalva össze azokat az intézedéseket, amelyek foganatositását feltétlenül szükségesnek tartotta. Ennek az emlékiratnak csak igen csekély eredménye volt.
Hosszas tárgyalások után sikerült a budapesti nyomdászegyesülettel megegyezést létesiteni és a bratislavai egyesületi ház, a rokkantak és árvák segélyezése fejében átment a Szlovenszkói grafikai munkások egyesületének tulajdonába. A megállapodás végleges nyélbeütése céljából augusztusban Faczinek és Kugelmann szaktársak lettek Budapestre kiküldve. A ház átvételével kapcsolatban, különböző formában felmerült a ház átalakitásának és egy harmadik emelet ráépitésének terve, a költségvetés azonban oly horribilis összeget mutatott, hogy ez megvalósithatatlannak bizonyult és csupán a ház alapos tatarozására került sor, amelynek költségeit a lakóvédelmi törvény értelmében, amortizációs alapon a lakók fedezték. A ház telekkönyvi átirása csak 1927-ben történt meg.
Kulturális téren ez az esztendő szép eredményeket hozott. Első helyen emlitjük meg, hogy Bratislavában nyomdásztanonc szakiskola létesült, amelyben április 4-én kezdték el a tanitást. Ez az iskola, amely később kis tanműhellyel bővült, elismerésreméltó szaknevelő munkát végez, amelynek eredményességét az azóta eltelt évek során kiadott értesitők és a fiuk munkáinak kiállitásai igazolják. Az év elején indult meg az egyesület kiadásában a „Slovenská Grafika”, amely csakhamar külföldön is elismertté tette nevét. A Typographia szaklap január 1-étől mint hetilap jelenik meg 2-2 oldalon, szlovák és magyar nyelven. Megnagyobbitott formátuma és rendszeres heti megjelenése lehetővé teszi a szaktársak kimeritőbb tájékoztatását. Mint kultúreseményt regisztráljuk a Typografia sportklub február havában történt megalakulását is, mert sportegyesületünk a szükséges és hasznos testnevelés mellett a kultúrmunkába is eredményesen kapcsolódott bele. – Kultúrszekcióink programmszerü működéséből kiemeljük a Gépmester-kör háromnapos tanulmánykirándulását Budapestre, június 29-től július 1-ig és a Typographenbund szeptember 8-9-iki kétnapos kirándulását Prágába, amelyek a szakmai ismeretek fejlesztésén kivül felujitották és mélyitették a szaktársi és baráti kapcsolatokat e városok nyomdászai között.
A kultúrmunkát a központi vezetőség is elősegitette, egyrészt a kulturkörök kiadós szubvencionálásával, másrészt saját hatáskörében előadások és tanfolyamok rendezésével. Ilyen célokra a közgyülés az ország négy legnagyobb városának egyenkint 1000 korona szubvenciót szavazott meg. Ezek a városok a központ által jóváhagyott kulturprogrammot, a szaktársak indolenciája miatt csak mérsékelt sikerrel bonyolitották le. Bratislavában ez a bűnös indolencia odáig terjedt, hogy a vezetőség által összeállitott nagyszabásu, minden kérdést felölelő kulturelőadás-sorozatot le kellett fujni. Ez a betegség, sajnos, még a mai napig is kerékkötője minden messzebbmenő kulturális munkának.
Ezzel szemben minden dicséretet érdemel a szaktársak szolidáris áldozatkészsége, amely úgy bajbajutott tagjainkkal mint az összmunkássággal szemben is megnyilvánult. Munkanélkülieink egyesületi segélyük kimeritése után, némely helyicsoportban már a második száz napi segély alatt is, a helyialapból rendkivüli segélyekben részesültek. Miután az egyesületi pénztár állománya, a gazdasági krizis folytán nem tette lehetővé karácsonyi segélyek folyósitását, hat héten keresztül szakmunkások heti 2, segédmunkások heti 1 koronával adóztak erre a célra, hogy a szeretet ünnepére a mi szegényeinknek is kalács kerüljön az asztalára. Ugyancsak külön adót vetett ki az egyesület a nagy csehszlovákiai bányászsztrájk támogatására, amelyre két héten keresztül a kereset két százalékát adtuk le. A németországi nyomdászegyesület anyagi felsegitésére öt héten keresztül heti 2 koronát fizettek a szakmunkások. Mindezt a jelentős anyagi áldozatot tagjaink, a kedvezőtlen megélhetési viszonyok dacára is, a legnagyobb készséggel teljesitették, tanujelét adván öntudatuknak és szolidáris készségüknek.
Egyesületünk, illetve annak tagjai a munkásság politikai mozgalmába is belekapcsolódtak és a szeptember 16-ikán tartott községi választásokon több szaktársunk került be a képviselőtestületekbe.
A gazdasági válságból eredő nehézségek dacára, az egyesület vezetősége tovább dolgozott a szervezeti intézmények kiépitésén. Ennek a munkának egyik jelentős állomása volt a bratislavai ifjúmunkás szervezet megalakitása, amelynek mintájára későbben a többi nagyobb helyicsoportokban is létesültek nyomdásztanonc szakcsoportok.
A gazdasági válságban és az ezzel járó nagy munkanélküliségben, sajnos, az 1924. esztendő sem hozott változást. Az egyesületi munkaközvetitő, a három kerület jelentése alapján januárban 110 munkanélküli szedőt, 20 gépmestert, 3 öntőt és 32 munkásnőt mutatott ki, közvetités pedig egyáltalában nem volt, néhány kisegitőtől eltekintve. Ez az aggasztó helyzet késztette a vezetőséget, hogy a munkaadóktól a tanoncfelvételi tilalom meghosszabbitását kérje. A munkaadók ehhez a január hó 3-án lefolyt megbeszélésen hozzá is járultak, még pedig olyan formában, hogy 1924 december 31-ig tanoncot csak az illetékes kerületi békéltető biróság előzetes hozzájárulásával szabadott felvenni. Harcot inditott a vezetőség a különórázás ellen és utasitotta az üzemi tanácsokat, illetve a bizalmiférfiakat, hogy az ipartörvény alapján csak az iparfelügyelőség irásbeli engedélyének felmutatására járuljanak hozzá a különórázáshoz.
A munkanélküliek nyomorát némileg enyhitette, hogy a szövetség elnökének állandó intervenciójára, néhány elszórt esettől eltekintve, rendesen folyósitották az állami munkanélküli segélyt, ami napi 10 koronát tett. Családosok minden családtagjuk után külön segélypótlékot kaptak. Július 1-én azonban ezt a segélyt lényegesen leszállitották. A munkanélküliség nemcsak nálunk öltött katasztrofális méreteket, hanem a Csehszlovák köztársaság egész nyomdaiparában, úgy hogy a Szövetség vezetősége az egyik országos egyesület körzetéből a másik országrészbe váló költözködést az illető országos vezetőség előzetes engedélyéhez kötötte. Ez a korlátozás a mai napig is fennáll.
Az általános nyomoruságot egyes munkaadók a maguk javára akarták kihasználni. Igy például Vigh úr, a közismert losonci nyomdatulajdonos, akinek árszabálysérelmei állandóan ott szerepeltek a békéltető biróságok napirendjén, ebbe a manőverbe másokat is bele akart vonni. Körlevélben február 3-ára értekezletre hivta össze a munkaadókat Losoncra, amelynek célja az árszabály felrúgása lett volna. A körlevélben leszögezte, hogy erre most van az alkalmas pillanat, amelyet nem szabad elszalasztani. Dicséretére legyen mondva, a munkaadók szövetsége haladéktalanul egy ellenkörlevéllel fordult tagjaihoz, amelyben figyelmeztette őket egy ilyen lépés veszedelmére. Közben a Vigh úr eszméjével szimpatizáló munkaadók is megtudták, hogy itt nem a munkaadók összességének, hanem Vigh úr és lučeneci társainak személyes érdekeiről van szó, amennyiben ilyen módon akartak kibújni a békéltető biróság határozatainak teljesitése alól. Igy történt aztán, hogy egyetlen egy meghivott principális sem jelent meg az értekezleten, sőt még a körlevelet aláirt 5 lučeneci főnök sem jött el teljes számban, ami felett azután addig civakodtak az urak, amig hajba nem kaptak. Ezzel véget is ért a lučeneci forradalom.
Sulyosabb kimenetelű volt a trnavai Sv. Vojtech vállalat nyomdájában kitört konfliktus. Mint már emlitettük, itt Hodál főtisztelendő úr keverte a kártyákat és a helyzet az üzemben a sorozatos és tudatos árszabálysérelmek következtében annyira kiéleződött, hogy tagjaink beszüntették a munkát. A nyomdaigazgatóság erre a brünni Melantrich keresztényszocialista szakszervezet tagjait állitotta munkába, nem törődve azzal, hogy a helybeli családos nyomdai munkások kenyér nélkül maradtak. Ez az eljárás, amely aligha hozható összhangba a nagyhangon hirdetett keresztényi szeretettel, a legnagyobb felháborodást váltotta ki a trnavai összmunkásságnál. Egymást érték a nyilvános népgyülések és tüntetések, amelyeken Schulcz szaktárs és a Szakszervezeti Tanács részéről Santruček elvtárs ismertették a tényállást. Hodál úr azonban ezután sem volt hajlandó a kollektiv szerződést aláirni és igy a kenyértelenné vált szaktársakat máshol kellett elhelyezni. Ebben a mozgalomban is egyes közigazgatási hatóságok nyilvánvaló rosszakaratával kellett megküzdenünk, ami a fejét felvetni készülő reakció csalhatatlan előjele volt. E hatósági túlkapások miatt egyesületünk vezetősége nyilt levélben fordult a Csehszlovák Szakszervezeti Szövetséghez, amelyben orvoslást sürgetett.
Röviddel a trnavai események után, Užhorodon rendőrség oszlatta fel taggyüléseinket, arra való hivatkozással, hogy alapszabályainkat nem terjesztették be az ottani kormányzónak jóváhagyás végett. Itt rögtöni intervencióval biztositottuk a csoport zavartalan működését.
Az egyesület VI. évi rendes közgyülését Košicén tartotta meg, pünkösd első napján. Pünkösd másodnapján a košicei helyicsoport ünnepelte fennállásának 50 esztendős jubileumát, impozáns keretekben. Elsősorban is ennek a jubileumnak lefolyását ismertetjük vázlatosan. A jubileumi ünnepségek a küldöttközgyülés befejezése után, vasárnap este vették kezdetüket egy ünnepi hangversennyel, amelyen a bratislavai Typographenbund dalkör teljes énekkara nagy sikerrel működött közre. Hangverseny után jólsikerült táncmulatság volt. Hétfőn délelőtt 10 órakor vette kezdetét a jubiláris közgyülés a Városháza dísztermében. A Szövetség küldöttjén, Nĕmeček szaktárson, a központ kiküldöttjein és a vidéki küldötteken kivül megjelentek a helybeli társadalmi körök és testületek képviselői és a košicei nyomdászság. Kalinovits és Banekovics szaktársak megnyitója után Rosenberg és Horváth szaktársak ismertették a helyicsoport 50 éves működését, amelynek szép leirását albumban, nyomtatásban is kiadta a csoport. Az üdvözlő beszédek sorát Nĕmeček szaktárs nyitotta meg, majd Faczinek szaktárs az Egyesület nevében szólalt fel. Utána számos szónok tolmácsolta megbizói üdvözletét. A beérkezett üdvözlő levelek és táviratok felolvasása után Banekovics és Kalinovics szaktársak mondtak köszönetet a csoport nevében. Az ünnepséget a Typographenbund éneke nyitotta meg és zárta le. Délután 2 órakor 250 teritékes társasebéd volt a Schalk-ház nagytermében. Az elhangzott számos pohárköszöntő közül különösen Schulcz szaktárs meleg szavai és Czwick szaktárs orosz nyelven elmondott beszéde keltett mély hatást. Ezzel véget is értek az ünnepségek, amelyek a košicei helyicsoport eredményekben és tradiciókban gazdag félszázados működését zárták le, hogy kiindulási pontul és buzditásul szolgáljanak egyesületünk második legnagyobb csoportjának további fejlődéséhez.
Megelőző nap, pünkösd vasárnapján zajlott le a VI. rendes évi küldöttközgyülés a košicei Városháza termében, amelyen a hivatalból résztvevő tagokon kivül 19 helyicsoport 24 taggal képviseltette magát. A Szövetség részéről Nĕmeček szaktárs jelent meg, aki lendületes beszédében rámutatott a feltétlen fegyelem, a nemzetiségre és politikai meggyőződésre való különbség nélküli összetartás jelentőségére. Fejtegetéseit lelkes tapssal jutalmazták a jelenlevők. Az üdvözlő beszédek után Schulcz szaktárs két órás beszámolót tartott a vezetőség elmult évi működéséről, amelynek során kitért az egyesület anyagi helyzetének megszilárdulására, ami a 140.031.29 Kčs tiszta hozadékból is kitünik. Utalt az egyesület ezévben nyomtatásban először kiadott évi jelentésbe, amelynek adataiból kitünik, hogy ezt az eredményt nem a tagok jogainak és érdekeinek megröviditésével, hanem a minden szempontból keresztülvitt takarékossággal és a segélyezésnek biztos bázisokra való fektetésével sikerült elérni. Ismertette az általános gazdasági krizist, amelynek következménye az egyre növekvő munkanélküliség és vázolta a vezetőség rendszabályait ennek enyhitésére. Végül beszámolt az országos munkásbiztositó pénztárral kötött megállapodásról, amelynek értelmében évenkint 30-40 tagunk mehet szanatóriumba vagy üdülőhelyre, egyesületünk szanatóriumi alapjának és a betegsegélyző pénztárnak 50-50 százalékos hozzájárulásával. Rámutatott még az uj kollektiv szerződés megkötésének eshetőségeire, amelyek a legmesszebbmenő felkészültséget teszik szükségessé. Schulcz szaktárs titkári, Petrik Sylvesler szaktárs pénztárosi és Hruby szaktárs ellenőri jelentését a közgyülés tudomásul vette.
Az inditványok során a küldöttközgyülés hozzájárult a központi vezetőség javaslatához, hogy a különilleték heti 2 koronával szállittassék le, egyben azonban elfogadta a spišská nová vesi helyicsoport inditványát, amely szerint ez a 2 korona 1924 végéig továbbfizetendő és az igy összegyült összeg az ellenállási alaphoz csatolandó. Ha erre az összegre egy esetleges bérharc kapcsán annak idején nem volna szükség, az a karácsonyi segélyek folyósitására lesz felhasználva. A küldöttközgyülés elfogadta a vezetőség előterjesztését egy 8 tagu állandó árszabálytárgyaló bizottság delegálására, 2000 koronát a helyicsoportokban rendezendő kultúrelőadásokra, 1000 koronát pedig a helyicsoport könyvtárak kiépitésére szavazott meg. Ezzel a küldöttközgyülés Faczinek Pál elnök zárszavával végetért.
Röviddel a küldöttközgyülés után a munkaadók 1924 június 30-án kelt átiratukban felmondták december 31-ére a kollektiv szerződést. Maga a felmondás ténye nem volt meglepetés, annál nagyobb csodálkozást keltett azonban, hogy a főnökök, egy nem létező megállapodásra hivatkozva közölték, hogy 1925 január 1-től kezdve a történelmi országok árszabálya automatikusan nálunk is érvénybelép és pusztán ennek a határozatnak keresztülvitele céljából delegálták árszabálytárgyaló bizottságukat. Csak természetes, hogy a munkásérdekeltség ezt a diktátumnak beillő értesitést, amely már magában hordozta a bekövetkezett árszabályharc csiráját, a legnagyobb határozottsággal utasitotta vissza. A munkaadókhoz intézett válasziratban egyesületünk vezetősége rámutatott arra, hogy a munkásérdekeltség soha nem járult hozzá és soha igéretet nem tett a prágai árszabály automatikus átvételére, sőt ellenkezőleg az összes jegyzőkönyvekből kitünik, hogy mindig ragaszkodtunk a külön árszabályhoz mindaddig, amig a megélhetési viszonyok a köztársaság országaiban eltérést mutatnak. Ennek leszögezésével azt az előterjesztést tettük a munkaadóknak, hogy mindkét fél 1924 augusztus 1-én délben cserélje ki az árszabályrevizióra vonatkozó konkrét javaslatait, amelyek 8 napon belül nyilvánosságra hozandók. Hogy az árszabálytárgyalások az érvényben levő kollektiv szerződés lejártáig befejezhetők legyenek, javasoltuk, hogy már 1924 november 3-án vegyék kezdetüket.
Meg kell még jegyeznünk, hogy a munkaadók fenti agressziv álláspontját egyes košicei munkaadók erőszakolták ki a nyomdatulajdonosok stubnyai kongresszusán. Ezek között vezető szerepet játszott Matzner úr, aki már az előző kollektiv szerződés tárgyalásánál is a „scharfmacher” szerepében lépett fel.
Csakhamar megérkezett a munkaadók válasza, amelyben hozzájárulásukat adták a javaslatok kicserélésére előterjesztett dátumhoz, azonban az árszabálytárgyalások megkezdésének időpontjául október 6-át javasolták. Ehhez vezetőségünk is hozzájárult.
Közben országos szavazás utján uj vezetőség került az egyesület élére, amelynek tagjai a következő szaktársak voltak: Bajza Ján, Beranek Otto, Daňhelka Václav, Erdelský Emil, Faczinek Pál, Fleischer Károly, Gáspár János, Gressó József, Kowarik Károly, Kugelmann Gyula, Mísal Martin, Poul Ferenc, Steiner Mór, Sedilek Štefan, Vlčan György, Laupál Antal (Košice), Révay Tivadar (Užhorod), Zahradník Géza (Trnava). A felügyelőbizottság tagjai: Babic József, Bláha Vojtech, Červen Štefan, Hron Ferenc, Hruby Antal, Kozsich Antal szaktársak lettek. Az elnökség a következő szaktársakból alakult: Faczinek Pál elnök; Mísal Martin szlovák, Kugelmann Gyula német és Fleischer Károly magyar jegyzők.
Az uj vezetőség legnagyobb figyelmét a küszöbön álló árszabályrevizió kötötte le. Augusztus és szeptemberben az ország minden nyomdavárosában taggyüléseket hivott egybe, amelyeken a központ küldöttei ismertették a helyzetet és a tagokat harckészségre és kitartásra buzditották. Erre annál is inkább szükség volt, mert augusztus 1-én, az árszabályjavaslatok kicserélésénél a munkaadók egy átiratot nyujtottak át, amelyben ujból leszögezték álláspontjukat a prágai kollektiv szerződés teljes átvétele mellett, mely elhatározásuk – úgymond – szükségtelenné teszi külön javaslatok előterjesztését. Ez az átirat ultimátumnak is beillett s most már látható volt, hogy a küszöbön álló árszabálymozgalom aligha fog harc nélkül lezajlani. Ugyancsak augusztus 1-én nyujtottuk át a mi árszabálymódositó javaslatainkat, amelyek kisebb változtatásokat tartalmaztak a munkaidőre, a betegség és katonai szolgálat idejére fizetendő bérmegtéritésre, a fizetett szabadságidő felosztására, a gépszedők tanulási idejének és béreinek szabályozására, a nyomógépek kezelésére stb. vonatkozólag, végül a tanoncfelvételi skála alapos revizióját követeltük.
A taggyüléseken nagy elkeseredéssel vettek tudomást szaktársaink a munkaadók álláspontjáról és egyhangu határozattal utasitották a vezetőséget, hogy a legvégső eszközökkel is igyekezzen megvédeni eddigi vivmányainkat. Bratislavában az augusztus 15-én megtartott általános taggyülésen kivül a vezetőség külön-külön értekezleteket hivott egybe: a nyomdai és könyvkötészeti munkásnők, a nyomdai segédmunkások, a tanulóleányok és tanoncok, a gépmesterek és nyomók, végül a gépszedők és tömöntők részére, amelyek ugyancsak az árszabályrevizióval foglalkoztak.
De a munkaadótáborban is nagyban folyt a készülődés. Különösen egyes košicei munkaadók tanusitottak nagy agresszivitást és kisebb-nagyobb tudatos árszabálysérelmekkel igyekeztek zavart csinálni és a helyzetet kiélezni.
Ilyen feszült hangulatban ült össze október 13-án Košicén a két érdekeltség árszabálybizottsága. A munkaadók részéről mint megbizottak megjelentek: Id. Angermayer Károly, ifj. Angermayer Károly, Koós, Matzner, Szeley, Moskóczi, Nehasil, Novák, Földesi, Keller és Katona urak; a munkások részéről: Faczinek, Kugelmann, Schulcz, Mísal, Werner, Polacsek, Schwingula és Jámbor szaktársak. Jelen voltak továbbá Cejka úr, a prágai központi grémium titkára és Nĕmeček szaktárs, Szövetségünk elnöke. A tárgyalás elején a felek megegyeztek abban, hogy pontról-pontra menve, uj árszabályt fognak szerkeszteni. Szenvedelmes vita indult meg minden egyes pontnál, különösen a munkaidőre, a munkabérre és a fizetett szabadságra vonatkozó pontoknál. Egy heti tanácskozás után a munkásérdekeltség kérelmére a tárgyalásokat félbeszakitották és Bratislavába helyezték át, ahol szerdán, október 22-én folytatódtak az egyesületi helyiségben szombaton délig. Ekkor folytatásuk a munkaadók kivánságára november 3-ára lett elhalasztva. A november 3-án megindult folytatólagos tárgyalás azonban már november 4-én megszakadt a munkaadók makacssága miatt, akik a prágai árszabályban meghatározott minimális munkabérek bevezetéséhez ragaszkodtak. Ez heti 30-40 koronás bérredukciót jelentett volna, amibe a munkásság már csak azért sem mehetett bele, mert a paritásos árvizsgáló bizottság, legutolsó jelentése 20 százalékos drágulást állapitott meg, ami béremelésre jogositott volna. Emellett a munkaadók követelték a 8 órás munkaidő bevezetését minden éjjeli és nappali munkakategóriában és megszegve a košicei tárgyalásokon tett igéretüket, ragaszkodtak a fizetett szabadságidő eltörléséhez, illetve korlátozásához. Ez volt a helyzet már a tárgyalások október 25-én történt megszakitásakor is. Az árszabálytárgyalóbizottság a vasárnapon, november 2-án Bratislavában tartott országos vezetőségi ülésen beszámolt addigi működéséről és vázolta a felmerült nehézségeket. Ezen az ülésen a Szövetség elnöke, Nĕmeček szaktárs is résztvett. Beható vita után az ülés egy a másnap folytatandó árszabálytárgyalásokon a munkaadókhoz intézendő határozati javaslatot dolgozott ki, amelyben ajánlottuk a jelenlegi kollektiv szerződés meghosszabbitását, s ennek ellenében hozzájárultunk ahhoz, hogy a legközelebbi kollektiv szerződés együttes tárgyalás útján az egész köztársaság területére köttessék meg. A munkaadók azonban elutasitották ezt a javaslatot, s miután továbbra is ragaszkodtak a bérleszállitáshoz és a munkaidő meghosszabbitásához, a tárgyalások kedden, november 4-én végleg megszakadtak. A központi vezetőség utasitására a nyomdai munkásság Bratislavában csütörtökön, Košicén pénteken és Užhorodon szombaton délután ¼4 órakor megszakitotta a munkát és taggyüléseket tartott, amelyeken a közp. vezetőség küldöttjei ismertették a napirendet. A taggyülés befejezése után az éjjeli lapszemélyzetek bementek dolgozni. Ezenkivül szigoru rendelkezést adott ki a vezetőség mindennemű különórázás beszüntetésére és ujabb munkaszakasz (Schicht) bevezetését eltiltotta. Ezzel a munkamegszakitással és ezekkel a rendszabályokkal tudtul adtuk a munkaadóknak, hogy szűkkeblüségük és reakciós törekvéseik a legmesszebbmenő ellenállásunkat váltották ki. A munkaadók táborában nagy megrökönyödéssel fogadták ezt az akciót és november 7-én kelt átiratukban megtorlással fenyegetődztek. Az ellentétek tehát a végsőkig kiéleződtek. November 16-án, vasárnapon ujból összeült a központi vezetőség és az árszabálytárgyaló bizottság munkásdelegációja és hosszas tanácskozás után megállapodott abban, hogy szerdán, november 19-én reggel, a munka megkezdése előtt a bizalmiférfiak Szlovenszkó és Podkarpatszká Rusz minden nyomdaüzemében egy megállapodást terjesztenek be aláirás végett a munkaadónak, amely szerint ez hozzájárul ahhoz, hogy a fennálló kollektiv szerződés érvényét arra az időtartamra hosszabbitsák meg, amennyire a november 17-én meginduló tárgyalásokon a prágai árszabályt megkötik s hogy ennek lejárta után közös tárgyalások utján uj birodalmi kollektiv szerződés köttessék, természetesen azzal a feltétellel, hogy a jövőben is tekintetbe veendők a köztársaság országaiban uralkodó különböző megélhetési viszonyok. 1924 október 1-ével az akkor érvényben levő minimumok az állami indexszámmal egyenlőnek tekintendők és annak alakulása szerint történik a bérszabályozás, az áremelkedés vagy csökkenés százalékának aranyában.
Ezt a megállapodási formulát a bizalmiférfiak szerdán este a munkaadók aláirásával vagy anélkül visszakérték és csütörtökön, november 20-án reggel Bratislavában, Košicén, Užhorodon és Prešovon a központ rendeletére csak azokban az üzemekben vették fel a munkát, ahol a munkaadó a megállapodást aláirta. Az ország többi városaiban, további intézkedésig tovább folyt a munka. Ezzel a lépéssel kezdetét vette a sztrájk, amelyet nem tett kikerülhetővé a munkaadók szövetségének november 19-iki átirata sem, miután ők abban ujból leszögezték addigi álláspontjukat, amely békés tárgyalások alapját nem képezhette. Ezt a tényt válasziratunkban közöltük a munkaadókkal és kifejeztük hajlandóságunkat a békés megállapodásra, amennyiben elállnak merev és tarthatatlan redukciós álláspontjuktól. Erre az átiratra már válasz nem érkezett.
A megállapodást a benyujtás napján a Štátna, Pocisk a spol., Concordia, Gutenberg, Merkur, Klinger, Kowarik és Viktoria nyomdák irták alá. Ezeken az üzemeken kivül, az ország legnagyobb négy nyomdavárosában szünetelt a munka. A munkaadók szövetsége erre rendeletet adott ki, hogy az ország minden nyomdaüzemében zárják ki a munkásokat. Ezt a rendelkezést nagyon sok helyen nem hajtották végre a munkaadók, de itt önkéntelenül is segitségükre voltunk, mert méltó feleletül a kizárásra a szakszervezet vezetősége az egész ország területére általános nyomdászsztrájkot rendelt el, úgy hogy a megállapodást aláirt nyomdákon kivül minden üzemből kivonultak a munkások. Az országot Bratislava és Košice székhellyel két sztrájkterületre osztotta fel a vezetőség és szombaton, november 29-én kifizették az első sztrájksegélyeket. A dolgozó nyomdai munkások keresetük 10 százalékát adták le a sztrájkalapra.
A mozgalom ötödik napján már nagy hevességgel dúlt a harc, amely teljes hat hétig tartott. A napilapok közül csak a Robotnícke Noviny és a Reggel jelentek meg, mindkettő Bratislavában, amelyek az igazság álláspontján állva, a mi ügyünket szolgálták. A munkaadók testülete eleinte a cseh- és morvaországi lapok útján igyekezett álláspontját védelmezni, később azonban, egyes magukról megfeledkezett ujságirók segitségével, akik leültek a gép mellé szedni és egy féltucatnyi nyomdásznak csúfolt sztrájktörővel sikerült a sztrájk utolsó szakában a Slovensky Denník cimű lapot a Slovenská kníhtlačiareňben naponkint 4 oldalon megjelentetniök. Most már ezen a lapon keresztül támadtak bennünket nagy hevességgel. Emellett valóságos röpiratháboru indult meg a két fél között, amelyek hangja nem volt mindig szalonképes, de hű tükre volt azoknak a nagy ellentéteknek, amelyek a sztrájk kitöréséhez vezettek.
A szlovenszkói nyomdai munkásság dicséretreméltó elszántsággal és áldozatkészséggel tartott ki a legutolsó napig és köteteket lehetne irni a városok sztrájktanyáinak vig és megható életéről, a sztrájkjárőrökről, a rendőrséggel és a sztrájktörőkkel vivott kisebb csetepatékról, az éjjel-nappal állandó sürgés-forgásról az egyesületben, az éjjeli cirkálásról, a tanoncok bátor magatartásáról. Mindez a mai generációnak még élénk emlékezetében van, a jövő generáció részére pedig a Typographiában közölt sztrájktükör ragad ki néhány karakterisztikus esetet, amelyekre e szük keretek között ki nem térhetünk. Azonban e helyen is meg kell emlékeznünk a leghatásosabb és legszebb epizódra, a bratislavai sztrájktanyán lefolyt karácsonyi ünnepélyre. A harc legsúlyosabb és legbizonytalanabb napjaiban meggyujtottuk a karácsonyfa szeretetet és reménységet jelképező gyertyáit, amelyek fényében ünnepi szónokaink méltatták az ünnepély szimbólikus jelentőségét abban az örök harcban, amelyet a kizsákmányoltak vivnak a kizsákmányolókkal. A teljes számban összegyült nyomdászság határtalan lelkesedéssel itt tett ujból fogadalmat rendithetetlen hűségéről és ragaszkodásáról a szakszervezet iránt és további szivós kitartásáról a nehéz harcban. A lélekemelő ünnepélyt a gyermekek megajándékozása és kedélyes családi mulatság követte. A bratislavai nyomdai munkásság azóta is minden esztendőben karácsonyi ünnepélyt rendez a sztrájk emlékére.
A közönség tulnyomóan nagy része szimpátiával viseltetett harcunk iránt, ami abban is megnyilvánult, hogy egyes helyeken az orvosok ingyen gyógyitották és a borbélyok ingyen borotválták tagjainkat és számos természetbeni adományt juttattak a sztrájktanyára a nemesen gondolkodó emberbarátok. Az ország munkássága is élénk figyelemmel kisérte a sztrájkot, ha nem is volt módjában segitségünkre sietni. Keservesen csalódtunk azonban egyes ujságirókban, akik teljesen a kapitalisták érdekeit védelmezték, sőt sztrájktörésre is vállalkoztak. Pedig azt hittük, hogy a közös kenyérsors legalábbis semleges magatartásra fogja birni őket. Voltak azonban ujságirók, akik teljes szivükkel a mi ügyünk mellé állottak, szóban és irásban harcolva igazunkért. Ezek magatartása elfeledteti velünk a többiek mindenképpen elitélendő eljárását és reményt ad arra, hogy a jövőben a két egymásrautalt testület nem fog egymás érdekei ellen véteni.
Szövetségünk vezetősége és a többi testvéregyesületek természetesen a legnagyobb erkölcsi és anyagi támogatásban részesitettek bennünket és Nĕmeček szaktárs, elnök több izben járt a sztrájk idején Bratislavában, ahol személyes intervenciójával sokat lenditett az ügyeken. A szomszédos országok egyesületeit és a nemzetközi titkárságot is pontosan értesitettük a harc minden fázisáról, amelynek lefolyását és eredményét mindenhonnan a legnagyobb elismeréssel figyelték.
Most még a sztrájk tulajdonképpeni lefolyását akarjuk röviden ismertetni. Az általános sztrájk kimondása után – karácsonyelőtti főszezón lévén – a munkaadók egy részénél, de különösen az ujságkiadók táborában mozgalom indult meg a tárgyalások meginditása iránt. Bratislava város tanácsa is kezébe vette a közvetitést és ennek megbizásából december 1-én dr. Krausz Ferenc alpolgármester elnöklete alatt első izben jöttek össze a harcban álló felek. A munkaadókat Angermayer, Nehasil és Moskóczi urak, egyesületünket Kowarik, Mísal és Schulcz szaktársak képviselték. Két napi tárgyalás után az információs tárgyalások befejeződtek, minden konkrét eredmény nélkül, mert a munkaadók egyes érdekeltségeik kivánságai szerint óráról-órára változtatták meg előterjesztéseiket s ezt a taktikázást később is folytatták, a közvetitőként szereplő dr. Kovács városi tanácsos útján.
Bratislava város népjóléti ügyosztályának ilyen körülmények mellett eredménytelenül végződött közvetitése után a szlovenszkói teljhatalmu miniszter megbizta dr. Fric miniszteri tanácsost, hogy közvetités útján igyekezzen a nyomdaiparban a békét megteremteni. Dr. Fric, miután mindkét fél álláspontjára vonatkozólag megfelelő információkat szerzett be, december 15-re, hétfő délutánra meghivta a két érdekeltség képviselőit előzetes megbeszélésre, amelyen a hatóságok megbizottai is resztvettek. Többórás vita után kiderült, hogy a munkaadók makacsul ragaszkodnak bérleszállitó törekvéseikhez és taktikázásukból nyilvánvalóvá vált, hogy karácsony előtt a munkát már nem akarják felvenni, mert egyrészt meg akarták takaritani a karácsonyi ünnepek kifizetését, másrészt azt remélték, hogy a sztrájkban töltött karácsonyi ünnepek deprimálólag fognak hatni a munkásságra. Hogy ez utóbbi feltevésükben mennyire csalódtak, annak legjobb bizonyitéka a bratislavai nyomdászság lélekemelő karácsonyi ünnepélye.
Ennek a taktikázásnak megfelelően folytak le a másnapi tárgyalások is, amelyek dacára a munkásképviselők megértő magatartásának, eredménytelenül fejeződtek be, miután a munkaadók különösen a bérkérdésben görcsösen ragaszkodtak álláspontjukhoz. A sztrájk tehát tovább folyt, a karácsonyi ünnepek alatt is. Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a munkaadók taktikáját a nagybankok és nagytőke képviselői diktálják, akiknek másirányban is szükségük volt arra, hogy harcunk elbukjon. Ezt a tendenciát hamarosan felismerték a kisebb nyomdatulajdonosok is és tömegesen jelentették be hajlandóságukat az egyezmény aláirására és a munka felvételére. Egyesületünk vezetősége azonban csak oly üzemekben engedélyezte ezt, ahol ez taktikai szempontból előnyös volt, igy például a bratislavai „Unia” nyomdában, amely a „Slovák” cimü lapot késziti. Az ujságkiadók is egyre türelmetlenebbek lettek, mert a több mint négy hete tartó sztrájk a lapok létalapját veszélyeztette. Ezért egyes lapkiadók állandóan törekedtek arra, hogy a békét megteremtsék. Több sikertelen próbálkozás után végül a karácsonyi ünnepek alatt Arkauer István, a Hiradó szerkesztő-tulajdonosa közvetitésével sikerült egy előzetes plattformot létesiteni, amelynek alapján a két fél árszabálytárgyaló bizottsága december 27-én ujból összeült és megszakitás nélküli tárgyalás után, amelyeken Nĕmeček szaktárs, Szövetségünk elnöke is résztvett, vasárnap, december 28-án reggel aláirták a megállapodást, amely szerint kedden, december hó 30-án minden nyomdaüzemben felvették a munkát. Minden állandó alkalmazásban volt nyomdai munkás és munkásnő régi jogainak elismerése mellett munkába lett állitva. Megrendszabályozásnak nem volt helye. A sztrájk kitörésekor visszatartott három napi munkabér január 3-án teljes összegben folyósittatott. A sztrájk tartama alatt történt hirlapi vagy más úton elkövetett, személyek illetve intézmények elleni kölcsönös támadások egy közös nyilatkozatban meg nem történteknek nyilvánitattak. 1925 január 17-ig az eddigi kollektiv szerződés maradt érvényben és az uj kollektiv szerződésnek a kötött megállapodások szerinti megszövegezésére szerkesztőbizottság küldetett ki, amelyben mindkét fél egyenlő arányban kapott képviseletet.
Az uj kollektiv szerződésre vonatkozó megállapodás a régi kollektiv szerződés kardinális pontjait változatlanul meghagyta, csak a munkaidő tekintetében történt módositás, amennyiben az egyes kategóriákban 7 órás munkaidő helyett 7½, 7½ órás helyett 7¾ és 7¾ órás helyett 8 órás munkaidő lett bevezetve. A munkabér kérdésében a két fél a fennálló bérminimum alapjául a 1120 pontos állami indexet fogadta el, amelynek alapján szabályozandók a bérek, az állami statisztikai hivatal mindenkori indexkimutatása szerint. Bérredukcióra ezek szerint nem került sor a mai napig. A szabadságidő mértéke és időbeosztása teljes egészében változatlan maradt, úgyszintén az ünnepnapokra, a korrektorokra, tömöntőkre, segédmunkásnőkre, segédmunkásokra és tanoncokra vonatkozó kardinális rendelkezések is. Egyes alárendelt jelentőségü pontokban megállapodás történt a két fél között. Ezek közül emlitésre érdemes az a rendelkezés, amely a különórák uj dijazását szabályozza, ami legfeljebb néhány fillérnyi differenciát jelent. Érvényben maradtak a bizalmiférfiak régi jogai és azok a rendelkezések, hogy árszabályhü nyomdában csak olyan munkás és munkásnő dolgozhatik, aki a mi szakszervezetünk tagja. Užhorod az osztályonkivüli városok sorába, Vrútky az első osztályba került, ami mindkét városban 10 koronás bérjavitást jelentett.
Nagyjában ez a megegyezés lényege, amelynek gyors létrejöttét nagyban elősegitette, hogy közben a prágai árszabályterületen öt évre kötötték meg a kollektiv szerződést. Ennek megfelelően nálunk is öt évre lett megkötve az árszabály, amely 1929 december 31-én jár le.
Ezzel befejezést nyert a hathetes sztrájk, egyesületünk első komoly tüzpróbája, amelyből becsülettel és töretlenül kerültünk ki, elismerést szerezve az egész közvélemény előtt a szlovenszkói és podkarpatszká ruszi nyomdai munkásság példás fegyelmének, harc- és áldozatkészségének. December 30-án minden üzemben megindult a munka és egyes kisebb zökkenőktől eltekintve, hamarosan minden a régi kerékvágásba került.
Mielőtt a további fejlemények vázolására térnénk ki, vissza kell nyulnunk az 1924 év egyéb jelentősebb eseményeire. Szeptember 8-án folyt le Hamburgban a IX. nemzetközi nyomdászkongresszus, amelyre Szövetségünk vezetősége négytagu delegációt küldött ki. Ennek tagja Szlovenszkóból Faczinek szaktárs volt. Október hó 5-én volt Prágában a Szövetség rendkivüli kongresszusa, amelyen a szlovenszkói egyesületet a vezetőségben helyetfoglaló Faczinek Pál és Schulcz Ignác szaktársakon kivül, országos választás útján Daňhelka, Kugelmann és Laupál szaktársak képviselték. A napirend első pontjánál Nĕmeček szaktárs elnök a küszöbön álló árszabályreviziókkal foglalkozott. Hangsulyozta, hogy a köztársaság munkássága nem engedi megszoritani eddigi jogait és a szlovenszkói egyesületnek a legmesszebbmenő támogatást helyezte kilátásba, külön árszabályának megvédésére. Ezután az egységes szövetségi tagilleték heti 3.60 koronában lett megállapitva, amelyből 2 korona a genti rendszerü állami segélyfolyósitásról szóló törvény értelmében létesitett külön munkanélküli segélyalapnak jut. A rokkantaknak a kongresszus 200 koronás gyorssegélyt szavazott meg, amelyhez felerészben az egyesületek járultak hozzá.
Egyesületünk szorosan bekapcsolódott az általános munkásmozgalomba is és résztvett annak minden megnyilvánulásában, igy többek között a Bratislavában rendezett nagy drágaságellenes népgyülésen és a szeptember 21-én világszerte rendezett békemanifesztáción. A politikai élet jelentős eseménye volt a szociális biztositásról szóló törvény megszavazása a parlamentben.
Kulturális téren is serény tevékenység folyt minden szekcióban. A szokásos tanfolyamokon, előadásokon és koncerteken kivül a Klub čs. typografov és a Typographenbund szeptember 7. és 8-án kirándulást rendezték Brünnbe és a Macochára. Junius 1-én a prágai nyomdásztanulókat látták vendégül a bratislavai helyicsoport és a kultúrszekciók. Február hó 2-án a bratislavai tanoncszakiskola rendezett kétnapos tanulmánykirándulást Bécsbe, melyen számos szaktárs is résztvett. Uj kultúregyesülettel is gyarapodott egyesületünk, amennyiben Košicén megalakult a „Gutenberg” dalkör, amely azóta nagy sikerrel működik. Az egyesület nemzetközi pályázatot irt ki levélpapirosára és levelezőlapjára, amelyre számos országból 87 pályázótól 287 munka érkezett be. A munkákat a bécsi Graphische Gesellschaft birálta meg, amely levélpapirosért az első dijat egy szlovenszkói szaktársnak, Blažko Ferencnek itélte oda, a levelezőlapra kiirt első dijat pedig Lenhart Anton prágai szaktársnak. A pályázat gazdag anyagából az egyesület vándorkiállitást rendezett, amelynek nagy sikere és nevelő hatása volt az egész országban.
Az uj kollektiv szerződés 1925 január 26-án lépett életbe. Mint minden árszabályreviziónál, ezuttal is csakhamar jelentkezett a jobb- és baloldali ellenzék. Egyrészről a košicei munkaadók voltak elégedetlenek az uj árszabállyal, másrészről pedig a Munkás és a Pravda kommunista napilapok köré csoportosult radikális barátaink hallatták ismét hangjukat és nem átallották árulással megvádolni egyesületünk vezetőségét. Ezek a hazug és átlátszó tendenciáju rágalmak természetesen ezúttal sem találtak talajra a mi tagjaink között, mert mindenki tisztában volt azzal, hogy mindent elértünk, ami az adott körülmények között elérhető volt, s hogy oly kollektiv szerződést kötöttünk, amely kétségen kivül a legjobb Csehszlovákiában. Bel- és külföldi testvérlapjaink kivétel nélkül elismeréssel irtak harcunkról és annak eredményeiről s ez feleslegessé tette, hogy a csunya rágalmakkal és azok felelőtlen terjesztőivel vitába szálljunk.
A sztrájk ideje alatt egyes nyomdákban munkatorlódás állott be, úgy hogy egy átmeneti időre megjavult a munkapiac helyzete. Csakhamar azonban ismét rosszabbodott a konjunktura és a munkanélküliek száma elérte a régi magasságot. Ebben az időben az egyesület területén átlag 90 szedő, 30 gépmester és 40 berakónő volt munkanélkül, közvetités pedig alig volt s legtöbb esetben csak kisegitésre igényeltek munkaerőket. Ily körülmények között a helyicsoportok továbbra is fentartották a helyialapokat és az anyagi eszközöket helyi különadók kivetéséből és a különórák megadóztatásából meritették. Az 1924. évi küldöttközgyülés határozatából kifolyólag, az egyesületi különilleték 1925 január első hetétől kezdve heti 7 koronáról 5 koronára lett leszállitva. Ezzel szemben az ellenállási alap illetéke továbbra is a hetikereset 1½ százalékát tette ki, mert a grafikai szakmák közös képviseletének brünni konferenciája ily értelmű határozatot hozott az összes csatlakozott egyesületekre vonatkozóan.
Hosszas vajudás és többszöri elhalasztás után, 1925 május 3-án Szövetségünk is életbeléptette az állami munkanélküli segélynek genti rendszerü folyósitását. Ezzel kapcsolatban, a törvényes rendelkezéseknek megfelelően, szükségessé vált a munkanélküli segélyek uj szabályozása a Szövetség egész területén. Az uj munkanélküli segélyek a következőképpen lettek megállapitva: 52 hetiilleték befizetése után 100 napig 9 korona szövetségi és 9 korona állami segélyt, összesen napi 18 koronát, további 100 napig napi 8 korona egyesületi segélyt kap a munkanélküli. 260 hetiilleték befizetése után a munkanélkülisegély az első száz napban napi 12 + 12 = 24 korona, a második 100 napban napi 12 korona. Azok a tagok, akik bármely okból nem kaphatják meg az állami segélyhozzájárulást, az egyesülettől az első száz napra 5, illetve 6 koronás napi pótlékot kapnak. Ujonnan felszabadultak, akik legkésőbb 6 héten belül lépnek be az egyesületbe, amennyiben a karencidő letelte előtt válnak munkanélküliekké, 100 napig napi 8 korona rendkivüli segélyben részesülnek.
A csehszlovák parlament 1925 márciusában két törvényt fogadott el. Az egyik a munkások fizetett szabadságát biztositja, ha nem is kielégitő mértékben. Ezzel párhuzamosan azonban, a kapitalisták nyomására, az ünnepnapokat is törvényesen szabályozták, vagyis néhány ünnepet eltöröltek, egy-két uj állami ünnepet iktattak be, végeredményben azonban a fizetett ünnepnapok száma néggyel kisebbedett. Az eltörölt ünnepek között van husvét- és pünkösdhétfő és karácsony másodnapja. A kettős ünnepnapok megszüntetése érzékenyen sujtotta a munkásságot, mert a lehetetlen lakásviszonyok folytán az alkalmazottak ezrei csak ily kettős ünnepnapokon kereshették fel alkalmaztatási helyüktől távol élő családjaikat. Ez a körülmény és a kettős szünnapok általános szociálpolitikai jelentősége arra birta a vezetőséget, hogy ünnepcsere révén biztositsa a husvéti, pünkösdi és karácsonyi kettős ünnepnapokat. A munkaadók megértéssel fogadták ezt a törekvést, amely alapjában véve bizonyos szempontból az ő érdekükben is állott és 1925 május 15-én létrejött az első ilyirányu megegyezés, mely szerint pünkösdhétfőn, junius 1-én munkaszünet volt a nyomdákban s ehelyett december 8-án, kedden munkanapot tartottunk. Azóta minden kettős ünnep előtt hasonló megegyezést kötöttünk a munkaadókkal, legujabban pedig az Árszabályhivatal egy egész esztendőre állapitotta meg az ünnepek cseréjét.
A sztrájk utáni első hónapokban hamarosan helyreállt a régi viszony a két érdekeltség között. Mint már emlitettük, a košicei grémiumhoz tartozó munkaadók elégedetlenek voltak az uj árszabállyal és azt állitották, hogy egyes pontjainak szövegezése nem felel meg a sztrájk befejezése alkalmából kötött megállapodásnak. Persze, hamarosan kiderült eme állitás tarthatatlansága, mert az árszabályt egy mindkét részről delegált paritásos bizottság szerkesztette, a két országos szervezet állandó ellenőrzése mellett. Lassan a košicei akció hullámai is elültek. Minden kerületben megválasztották a békéltető biróságokat, megalakult az Árszabályhivatal is és megindult az árszabályközösség munkája.
Szakszervezetünk becsülettel megvivott árszabályharc befejezése után azonnal a szervezeti intézmények kiépitéséhez fogott. Az árszabály öt évre való megkötése lehetővé tette egy nagyszabású programm kidolgozását, amelynek első részét a vezetőség a pünkösdi ünnepeken Ružomberokban tartott küldöttközgyülésen terjesztette elő. A VII. rendes évi küldöttközgyülésen 16 helyicsoport részéről 21 küldött vett részt. A Szövetség képviseletében Blažek szaktárs jelent meg. Teljes két napig tartott a küldöttközgyülés, amely bővelkedett szenvedelmes vitákban. Az első napon délelőtt előértekezletet tartottak a küldöttek, amelyen a vezetőség beterjesztette az ellenállási alap zárszámadásait és ezzel kapcsolatban inditványozta, hogy az ellenállási alap illetéke 1925 julius hó 4-ótől kezdve 1927 julius 1-ig a keresetnek 1 százalékára szállittassék le. Ennél a pontnál volt az első hevesebb vita, miután egyes küldöttek a redukálandó fél százalékot a munkanélküliek további segélyezésére és részben más alapok megerősitésére kivánták tovább fizettetni. A vezetőség azonban számszerü adatokkal bebizonyitotta, hogy a tekintetbe jövő összeg a munkanélküliek segélyezése szempontjából egészen jelentéktelen és az eredeti inditványt a közgyülés elfogadta.
Délután két órakor nyitotta meg Faczinek szaktárs, egyesületünk elnöke a rendes küldöttközgyülést. A szokásos üdvözlő beszédek után Schulcz szaktárs előadó közel három órás beszédben ismertette a központi vezetőség jelentését, amelynek során kitért az összes aktuális kérdésekre. Beszédének javarészét a lezajlott árszabálymozgalom inditóokainak, minden mozzanatának, következményeinek és a leszürt tanulságoknak vázolása képezte. Szokatlanul hosszu, érdekes és hasznos vita indult meg a vezetőség jelentése felett, amelyben minden helyicsoport küldötte felszólalt és elmondta megfigyeléseit és megjegyzéseit. Végül a közgyülés tudomásul vette a vezetőség jelentését és az ez után beterjesztett pénztári és ellenőri jelentést. Kowarik szaktárs inditványára köszönetet szavazott a küldöttközgyülés az egyesület tisztviselőinek, akik szorgos és kitartó munkájukkal az egyesület szervezeti és gazdagsági intézményeit magas nivóra emelték, továbbá a központi vezetőségnek önzetlen és önfeláldozó munkájáért.
Ezzel a közgyülés első napja véget ért. A ružomberoki szaktársak a vendégek tiszteletére társasvacsorát rendeztek, amely kedélyes hangulatban telt el.
Másnap a munkanélküliség és a munkanélküliek segélyezésének kérdése szerepelt mint első pont a napirenden. Ez a kérdés legfájósabb pontja szervezeti életünknek, a mely minden közgyülésen a legnagyobb vitát váltja ki. A ružomberoki közgyülés napirendjén is számos segélyemelési inditvány szerepelt, ezzel szemben a vezetőség javasolta, hogy maradjon érvényben a munkanélküliek kétszáznapos segélyezése az addigi mértékben és a további segélyezést a helyicsoportok maguk lássák el. Azonban néhány helyicsoport, különösen a košicei, inditványozta, hogy országositsák a helyicsoportok különilletékeit és vezessék be a háromszáznapos egyesületi segélyt. Hosszas és szenvedelmes vita után, amelynek során bebizonyitást nyert, hogy a 300 napos segély folyósitása tetemes illetékemelést követelne, a közgyülés szótöbbséggel a vezetőség javaslatát fogadta el. Ezzel kapcsolatban sok szó esett a munkanélküliség leépitéséről a kivándorlás elősegitése és a tanoncfelvétel korlátozása révén, amit a közgyülés a megválasztandó uj vezetőség legfőbb feladatául tűzött ki. A genti rendszerü állami segélyfolyósitás hibáival is bőven foglalkozott a közgyülés és megbizta a vezetőséget, hogy erre vonatkozólag intézzen felterjesztést a Szövetség vezetőségéhez.
Schulcz szaktárs, előadó hosszasabban ismertette az Országos Munkásbiztositó Pénztárral kötött megállapodást a szanatóriumi és fürdőhelyi gyógykezelésre vonatkozóan, amely évente 40-50 tagnak teszi lehetővé, hogy közös költségen fürdőhelyre és szanatóriumba jusson. A megállapodás értelmében a sulyos betegeket továbbra is kötelesek a pénztárak saját költségükön fürdőhelyre vagy szanatóriumba beutalni és csak a könnyebb betegek és üdülésre szoruló tagok küldhetők el közös költségen. Ezek beutalásához a minden nyomdavárosban kijelölt nyomdászorvos véleményezése elegendő, a pénztári főorvos felülvizsgálata mellett. A küldöttközgyülés nagy örömmel hagyta jóvá a megállapodást és hozzájárult a szanatóriumi hetiilletéknek 20 fillérről 1 koronára való felemeléséhez. Ebből az illetékből 80 fillér a közös beutalási költségek fedezésére, 20 fillér pedig a szanatóriumalap további gyarapitására szolgál, amely 1924 végén 83.951.20 koronát tett ki.
A szanatóriumi és fürdőhelyi gyógykezelésnek ezt a megoldását a vezetőség csak átmenetnek tekinti egy nyomdászszanatórium megvalósitásáig, esetleg a Szövetség többi egyesületeivel karöltve. Mindaddig azonban, míg erre előteremtjük a szükséges anyagi eszközöket, ez a megoldás is nagyon örvendetes, mert hiszen évenkint 40-50 tagunknak biztosit gyógyulást és üdülést.
De a rokkant szaktársakról sem feledkezett meg a küldöttközgyülés. A vezetőség előterjesztésére a küldöttközgyülés az egyesületi rokkantsegélyt 50 százalékkal felemelte, amely igy 50 százalékkal lett nagyobb, mint a Szövetség által nyujtott rokkantsegély. Egyben hozzájárult a Szövetség kongresszusához beterjesztendő inditványhoz, a melyben a szövetségi rokkantsegély 50 százalékos felemelését kértük.
A trnavai helyicsoport inditványa az utassegélyek 100 százalékos felemelésére az egyesület keretén belül nem volt megvalósitható, de intézkedés történt a helyicsoportokban az átutazók elszállásolásának és ellátásának megkönnyitésére. Egyhangu határozatot hozott a küldöttközgyülés a kultúrmunka fejlesztésével kapcsolatos inditványoknál, hozzájárult a vándorkönyvtárak létesitéséhez és kötelességévé tette az összes csoportoknak előadások és tanfolyamok rendezését. Végül a vezetőség inditványára elhatározta, hogy a segédmunkásság részére uj havi szaklapot fog kiadni. Az užhorodi helyicsoport inditványára a Szövetség kongresszusára egy beadvány benyujtását határozta el a küldöttközgyülés a Typographiának hat oldalra való kibővitésére, a lap kétnyelvüségére való tekintettel. A szokásos felebbezések és kérelmek elintézése után véget ért a ružomberoki küldöttközgyülés, amely egyike volt a legnivósabbaknak s egyben lezárta a sztrájk mozgalmas korszakát, hogy megszabja irányát a béke öt esztendejére szóló szervezeti és kulturális munkának.
A küldöttközgyülés után a vezetőség azonnal nekilátott ennek a munkának s elsősorban a munkapiac tehermentesitését tüzte ki célul. Felhivással fordult a fiatal szaktársakhoz, amelyben a külföld felkeresésére buzditotta őket, vázolván előttük a valcnak kulturális, anyagi és erkölcsi előnyeit. A központi iroda a legmesszebbmenő támogatást nyujtotta a külföldre készülő szaktársaknak az útlevél és vizumok megszerzése körül s anyagi szempontból is elősegitette azt, hogy a tanulni és tapasztalni vágyó fiatalság külföldre kerülhessen, ahol gyakran munkalehetőség is kinálkozik. Különösen ebben az időben voltak a szaktársaknak ez utóbbi szempontból kedvező kilátásai, mert a nyomdászat őshazájában, Németországban, amely a valcolók első és legfontosabb uticélja, elsőrangú nyomdaipari konjunktura volt, úgy hogy minden félig-meddig használható munkaerőt tárt karokkal fogadtak. Ausztriából és köztársaságunk németlakta vidékeiről tömegesen át is mentek a kollégák Németországba, sőt tőlünk is utrakelt egy-két tucatnyi szaktárs. Ezek mind elhelyezkedést is találtak Németországban.
Ez a jó konjunktura azonban alig tartott tovább egy esztendőnél s a munkanélküliség emelkedésével a németországi hatóságok egymásután utasitották ki a külföldi munkaerőket a birodalomból. A németországi konjunktura és a kedvezőbbé vált valclehetőségek azonban mégis megmozgatták némileg a fiatalságot s azóta minden esztendőben útnak indulnak néhányan, akik közül egyesek tapasztalatokban és tudásban gyarapodva térnek ujból vissza, egyesek azonban, megragadva a kinálkozó munkalehetőséget, külföldön helyezkednek el.
Ebben az időben küldte át a magyarországi egyesület ama volt tagjainak tagkönyvecskéit, akiknek ezt már a régi egyesület idején kiállitották. A többi Magyarországból átvett taglajstrom alapján lett átvéve a szlovenszkói nyomdászegyesületbe.
Június havában pályázatot irt ki a vezetőség a meginditandó segédmunkás haviszaklap szerkesztői tisztségére. Miután a pályázat meddőnek bizonyult, a központi vezetőség a lap szerkesztésével Orovan szaktársat, a Typographia szerkesztőjét bizta meg. A lapot Faczinek Pál szaktárs jegyzi. 1925 augusztus 1-én jelent meg a lap első száma „Gutenberg” címmel. Miután azonban a Szövetség németnyelvű közlönye is ezt a címet viseli, a lap 1926 január hó 1-én felvette a „Grafik” címét és azóta ily elnevezés alatt jelenik meg minden hónap elsején. A lap megjelenésével egyidőben indult meg a segédmunkásság intenzivebb szervezése. E célból öttagú szervezőbizottságot választott a segédmunkásság taggyülése, amelybe a központi vezetőség két tagját küldte ki. A bratislavai bizalmiférfitestületben a segédmunkásságot Dobrovodská szaktársnő és Scharinger segédmunkás képviselik.
Országos szavazás útján uj vezetőség lépett az egyesület élére, amelybe a következő szaktársak kerültek: Babic József, Beranek Ottó, Bláha Vojtech, Blaschke Viktor, Daňhelka Václav, Erdelský Emil, Faczinek Pál, Fleischer Károly, Gressó József, Kämpfner Zsigmond, Kowarik Károly, Kugelmann Gyula, Mísal Martin, Poul Ferencz, Steiner Mór, Weisz Fülöp, Kalinovits Ferenc (Košice), Cziffranecz Sándor (Užhorod). A felügyelőbizottságba Hruby Antal, Hron Ferenc, Kozsich Antal, Michal Antal, Poláček Gusztáv és Sedilek István szaktársak lettek megválasztva. A julius 8-án megtartott alakuló ülésén az egyesület elnökévé Kugelmann Gyula; alelnökökké Erdelský Emil és Mísal Martin; jegyzőkké Daňhelka, Beranek és Steiner szaktársak lettek megválasztva. A lelépő elnöknek, Faczinek Pál szaktársnak ugy a központi vezetőség, mint későbbi ülésén a Szövetség vezetősége köszönetet szavazott az egyesület élén kifejtett sokéves munkásságáért.
Junius hó 1-én léptették életbe Szlovenszkón és Podkarpatská Ruszban az uj ipartörvényt, amelynek legjelentősebb rendelkezése a mi szempontunkból, hogy a nyomdaipar üzését is képesitéshez köti. Iparunknak régi kivánsága ment ezzel teljesedésbe, amit egy jobb jövő biztos zálogának tekinthetünk. Ezzel megszünt a nyomdaipar a laikusok szabad vadászterületévé lenni és a jövőben csak az nyithat nyomdát, aki a szakmát szabályszerüen kitanulta. Átmenetileg nem állott be ugyan jelentősebb változás, mert a törvénynek nincsen visszaható ereje, azonban a jövő szempontjából sorsdöntő jelentőségü ez a rendelkezés.
Az uj ipartörvény életbeléptetése több ezzel összefüggő rendelet kibocsátását tette szükségessé. Ezek közül a nyomdaipart különösen a 125. sz., 1925 május 26-án kiadott rendelet érinti, amely az ólommal dolgozó munkásság egészségének megóvására ir elő igen fontos és célszerü intézkedéseket. A rendszabályok részben a munkaadót, részben a munkásságot kötik. A rendeletnek a nyomdaiparra vonatkozó részét a Typographia közölte. Miután országunk nyomdaiparának gazdasági helyzete nem tette lehetővé a törvényben előirt berendezkedések rohamos megvalósitását, csak fokozatosan lehet életbeléptetni azokat. Az Árszabályhivatal mindkét érdekeltség költségére nyomtatásban is kiadta az ólomrendelet reánk vonatkozó szakaszait s az előirások betartása és a berendezkedések megvalósitása az üzemi tanácsok és bizalmiférfiak agilitásával s ezzel párhuzamosan az üzemek anyagi teljesitőképességével arányban megy végbe.
Szeptember hó 27-29-én, három napon keresztül folyt le impozáns keretek között a Szövetség II. rendes közgyülése, amelyen a Szövetség vezetőségén és funkcionáriusain és az országos egyesületek képviselőin kivül a nemzetközi titkárság részéről Schäffer szaktárs, a németországi nyomdászszövetség részéről Seitz szaktárs, az ausztriai nyomdászegyesület képviseletében Weigelt szaktárs, a magyarországi egyesület részéről Rothenstein szaktárs és a hollandiai egyesület részéről Van der Wal szaktárs vettek részt. Képviseltették magukat a belföldi szervezetek és rokonszakmabeli egyesületek is. Egyesületünket Horváth Fülöp, Kugelmann Gyula és Mísal Martin mint küldöttek, Faczinek Pál és Schulcz Ignác mint a Szövetség vezetőségének tagjai és Orovan szerkesztő szaktársak képviselték. Az első nap délelőttje az üdvözlő beszédekkel telt el. Délután Nĕmeček szaktárs, a Szövetség elnöke terjesztette elő a Vezetőség évi jelentését, amelyhez egyesületünk részéről Kugelmann Gyula szaktárs szólt hozzá, aki megállapitotta, hogy a helyzet Szlovenszkón állandóan rosszabbodik, amit elsősorban az ország iparának lezüllése idéz elő. Hangsúlyozta az országos egyesületek szoros együttmüködésének szükségességét és megköszönte a sztrájk alatt nyujtott hathatós támogatást. Felhivta a Szövetséget, tegyen meg mindent a munkásság gazdasági mozgalmának egységesitése érdekében.
A különböző jelentések elfogadása és az alapszabályok módositásai után, sorra került a szövetségi segélyek szabályozása. Ennek során a rokkantsegélyt uj osztályozás mellett 50 százalékkal és a betegsegélyt 100 százalékkal emelte fel a küldöttközgyülés a vezetőség inditványa alapján, miután az egyes egyesületek idevonatkozó inditványaikat visszavonták. Egyben kimondta, hogy a rokkantsegélyek havonkint utólag fizetendők. Miután igy a rokkantak legközelebbi segélyüket csak egy hónap mulva kapták meg, az egyesületek saját alapjaikból rendkivüli segélyeket folyósitottak nekik. Egyesületünk ezt a rendkivüli segélyt 150 koronában állapitotta meg. A segélyek felemelése szükségessé tette az egyesületek által minden tag után a Szövetség pénztárába befizetett tagdij emelését is, amely heti 6.60 koronában lett megállapitva.
A közgyülés második napján Nĕmeček szaktárs „A gazdasági helyzet és a technikai haladás iparunkban” címen tartott szépen felépitett előadást. A megindult vitában egyesületünk elnöke, Kugelmann szaktárs szólalt fel, aki számszerü adatokkal kimutatta, hogy egyesületünk területén a technikai berendezkedések tökéletesitése által mennyire megnőtt a munkanélküliek száma. Sürgős orvoslást kivánt a katonai és rendőrségi házinyomdák ügyében, amelyek nem alkalmaznak szakmunkást és szükségesnek jelentette ki, hogy a szülőket röpiratok útján figyelmeztessék a nyomdaipar helyzetére, nehogy fiaikat erre a túlzsúfolt pályára adják.
Harmadnap a szervezeti kérdések tárgyalására került a sor. Nĕmeček szaktárs hosszabb beszédben vázolta a grafikai szakmák szervezeteinek egységesitését akadályozó nehézségeket. A vita során Schulcz szaktárs is felszólalt, aki a legutóbbi sztrájk tapasztalataiból kiindulva mutatott rá arra a hátrányra, amellyel a munkásmozgalom szétziláltsága jár. A tanonckérdésben a tanoncszervezetek bécsi mintára való kiépitését javasolta. Szóba került még a szakmai továbbképző egyletek egységesitésének kérdése is, amely hosszabb vitát váltott ki. Az összes napirendi pontokhoz a közgyülés elfogadta a vezetőség által kidolgozott határozati javaslatokat.
A közgyülés gazdasági okokból nem járult hozzá a Typographiának 6 oldalra való kibővitéséhez. A lap szerkesztőjét, Orovan szaktársat további három évre megerősitette tisztségében. A Szövetség vezetőségébe egyesületünk részéről Schulcz szaktársat rendes, Kugelmann szaktársat póttagnak, az ellenőrzőbizottságba Petrík szaktársat rendes és Poul szaktársat póttagnak választották meg. A záróbeszédek elhangzása után, amelyek során a nemzetközi titkárság képviselője, Schäfer szaktárs hangsúlyozta a csehszlovákiai nyomdai munkásság példás szervezettségét, a közgyülés véget ért.
Közvetlenül a küldöttközgyülés után az ország nagyobb városaiban beszámoló taggyülések voltak. Košicén, Užhorodon és Prešovon Horváth Fülöp szaktárs referált a taggyüléseken. Október 25-én volt a bratislavai helyicsoport taggyülése, amelyen Szövetségünk elnöke, Nĕmeček szaktárs és Schulcz szaktárs számoltak be a közgyülés lefolyásáról és határozatairól. Nĕmeček szaktársat ez alkalommal szép ünneplésben részesitették. Délután végignézte a S. K. Typografia mérkőzését az MTK csapatával, mely alkalomból a sportklub szép emlékplakettet nyujtott át neki. Este a Sörház termében kedélyes estélyt rendeztek tiszteletére, amelyen a Typographenbund és számos szaktárs működött közre.
Október 11-12-én ülésezett Bratislavában az Árszabályhivatal, amelynek több fontos határozata közül kiemeljük az árszabály 23. §-a 3. pontjának magyarázataképpen hozott elvi döntést, a vacsoraidő dijazására vonatkozólag.
A szövetségi küldöttközgyülés határozatából kifolyólag megindult a tanoncszervezetek kiépitése, egyben pályázatot irt ki a vezetőség a szülőkhöz intézendő brozsura szerkesztésére. A pályadijat Maiwald szaktárs nyerte meg, akinek munkája a legjobban megfelelt a kitüzött célnak. A brozsura magyar, szlovák, cseh- és német nyelven lett kiadva és a legszélesebb körben terjesztve. A vezetőség Lerner szaktárs egykori szövegével falragaszokat is készittetett, amelyek kiragasztásra kerültek az egész országban. A napi sajtó is foglalkozott ezzel a kérdéssel és óvta a szülőket, hogy fiaikat a nyomdászpályára adják.
November közepén a bratislavai bizalmiférfitestület elhatározta, hogy havonkint rendszeresen fogja üléseit tartani, amelyeken a helyi és szervezeti ügyeken kivül a nemzetközi nyomdászcsalád és az általános munkásmozgalom ügyeivel is foglalkozni fog. Ez a rendszer azóta is fennáll és rendkivül üdvösnek bizonyult minden szempontból.
December 20-án rendezte meg a bratislavai helyicsoport a volt sztrájktanyán, a Reismann-féle vendéglőben karácsonyi ünnepélyét, amelyet azóta is minden esztendőben megismételt. Ennek költségeire a nyomdákba kiadott gyüjtőiveken 2705.50 korona folyt be. Az ünnepélyen Kugelmann, Schulcz és Babic szaktársak méltatták annak szimbólikus jelentőségét, megemlékezvén az egy év előtt lezajlott sztrájkról és az akkor elsőizben tartott karácsonyi ünnepély morális hatásáról. A Typographenbund éneke és a beszédek elhangzása után a gyermekek megajándékozása következett, majd a gyüjtés által befolyt összegből a helybeli rokkantak, munkanélküliek, betegek, özvegyek és árvák között külön segélyek lettek kiosztva, az egyesületi pénztárból folyósitott országos karácsonyi segélyeken kivül.
Kulturális és társadalmi szempontból is mozgalmas volt az 1925. esztendő. Az egyesület, a helyicsoportok és a kultúrkörök által rendezett szokásos tanfolyamokon és előadásokon kivül kiemeljük a bratislavai tanoncok prágai háromnapos tanulmányutját és a Gépmesterkör aug. 15-iki kirándulását Brünnbe. A sztrájk kedvező befejezésének örömére, január 8-án nagy álarcosbál volt a bratislavai Redoute összes termeiben, amely fényesen sikerült. Ugyancsak szép lefolyásu volt a Bellevueben junius 8-án rendezett János-ünnepély is. Vidéki helyicsoportjaink is rendeztek néhány jólsikerült mulatságot, amelyek tiszta jövedelméből megfelelő részt juttattak a szanatóriumalapnak is.
Ebben az esztendőben is néhány derék tagunkat ragadta el a halál. Ezek közül első helyen Verdan szaktárs, nemzetközi titkárról kell megemlékeznünk, aki élete delén, alkotásának teljében esett áldozatul egy kötelességteljesitése közben szerzett gyilkos kórnak. Halálát az egész nyomdászvilág gyászolta. Április 27-én hunyt el Bratislavában 89 éves korában Eichleiter Ferdinánd szaktárs egyesületünk egyik megalapitója és első elnöke. Eichleiter szaktárs 1836-ban született Münchenben. A nyomdászatot az Augsburg melletti Friedbergben tanulta ki. 1856-ban, 20 éves korában került el vándorútján Pozsonyba, ahol le is telepedett és haláláig nálunk maradt. Mikor a régi monarchiában, a Bach-korszak alatt, a munkásság kezdett feleszmélni, Eichleiter szaktárs néhány más szaktárssal egyetemben lerakta egyesületünk alapjait, amelynek évekig elnöke volt. Megrokkanásáig tevékeny részt vett az egyesületi élet minden ágában. Halála nagy részvétet váltott ki minden körben. Az elhúnytak közül meg kell még emlékeznünk Jámbor József szaktársról, a turč. sv. martini helyicsoport éveken át volt elnökéről, aki tevékeny részt vett a szlovenszkói egyesület megalapozásában és tagja volt az árszabályozó bizottságnak is. Turč. Sv. Martinban helyezték örök nyugalomra. A központi vezetőség megbizásából Babic szaktárs mondott sirjánál búcsúztatót.
A munkapiac helyzete az 1926 évben sem javult, sőt Németországból kiutasitott szaktársaink visszatérése által némi rosszabbodás is állott be a Szövetség egész területén. A Szövetség vezetősége ezért február 23-án kelt felhivásában, amelyet a Typographia is leközölt, felkérte a szaktársakat, hogy a különórázástól a legmesszebbmenő mértékben tartózkodjanak. De ismételten felütötte a fejét a drágaság is és a nyomoruságot csak fokozta az a körülmény, hogy február első szombatjától kezdve a heti kereset 2.8 százalékát vonták le az 1919-1926 évek kereseti adójának letörlesztésére, a pénzügyigazgatósággal kötött egyezség alapján. Az állami indexkimutatás nem tette lehetővé béremelés szorgalmazását, de a nehéz megélhetési viszonyokra való tekintettel a bratislavai bizalmitestület még karácsony előtt elhatározta, hogy az üzemi tanácsok és bizalmiférfiak minden üzemben kérjenek a személyzet részére karácsonyi és ujévi remunerációt. A Typographia erről szóló hiradása nyomán, vidéken is követték ezt a példát a bizalmiférfiak. Az akció kielégitő eredménnyel is járt, mert mig előző években alig egy-két nyomda nyujtott személyzetének gyorssegélyt, az egyöntetű intervenció révén úgy Bratislavában mint a vidékén számos nyomda folyósitott remunerációt, amelynek összege fejenkint 100 korona és egy teljes hetifizetés között váltakozott. Ezt az akciót bizalmaférfi szaktársaink azóta is minden esztendőben lefolytatják.
A kedvezőtlen gazdasági helyzet és nyomdaiparunk tervszerü mellőzése az állami nyomtatványszükséglet szállitásánál, az üzemek létalapjait is megingatta. A nyomdaipar mindkét érdekeltségénél egyre jobban felmerült a kivánság a legszorosabb együttmunkálkodásra, az ipar szanálása érdekében. Szervezetünk vezetősége már régen hangsúlyozta ennek szükségességét és álláspontjának a Typographiában több izben hangot is adott. Ezekre a cikkekre a munkaadók lapja, a Grafika is reflektált. Megindult az eszmecsere a szaksajtóban és a két érdekeltség vezetőségei között is, eleinte kötetlen formában. A megbeszélések folyamán mindinkább határozottabb vonásokban bontakoztak ki az együttmüködés irányvonalai és az április hó 18-án Bratislavában tartott árszabályhivatali ülésen már fontos határozatok hozattak a társasüzemek megrendszabályozására vonatkozólag, továbbá közös beadvány lett szerkesztve a minisztériumhoz az államnyomdák ügyében. Turč. sv. martini küldöttközgyülésünk több olyan határozatot hozott és néhány olyan rezoluciót fogadott el, amelyek a nyomdaipari helyzet konszolidációját szolgálták. Kinyilatkoztatta ama készségét, hogy az ipar helyzetének megjavitása és szanálása érdekében, a legmesszebbmenő eszközökkel támogatni kész a munkaadók kényszerszervezkedésére irányuló törekvéseket, amennyiben ennél a kérdésnél a mi érdekeinkre is tekintettel lesznek. Szakszervezetünk vezetősége e fontos határozatokat átiratban is közölte a grémiumok központi elnökségével, ahonnan rövidesen az a válasz érkezett, hogy a munkaadók örömmel üdvözlik az együttmunkálkodásra irányuló készséget és a kérdések részletes megbeszélésére meghivták szakszervezetünk képviselőit a nyomdatulajdonosok junius hó 19-én, Csorbán megtartandó évi közgyülésére.
Elnökségünk készséggel tett eleget ennek a meghivásnak és az egyesület megbizásából Kugelmann Gyula elnök, Schulcz Ignác közp. titkár és Stier Béla (Košice) szaktársak vettek részt a csorbai konferencián. A munkaadók részéről: Angermayer Károly elnök, Nehasil Antal és Moskóczi József elnökségi tagok, Katona János (Košice), Földessy Gyula és Kreisler Géza (Užhorod), Benkő J. (Lučenec), Spányi M. (Prešov) és Jaroň Károly (Bratislava) urak vettek részt.
Beható tárgyalások után, a két érdekeltség megbizottjai a következő pontokban foglalták össze a legszükségesebb tennivalókat: 1. A munkaadók kényszerszervezetének mielőbbi országos megalakitása. 2. Szlovenszkó és Podkarpatszká Rusz nyomtatványszükségletének ez országokban való elkészitése. 3. Szennykonkurrencia elleni védekezés. 4. Társasüzemek visszaélései elleni védekezés. 5. Állami katonai, rendőrségi, községi, bank- és házinyomdák elleni védekezés. Az eljárási módozatok megbeszélésére és ezek gyakorlatba való átvitele céljából a két érdekeltség 5-5 tagu közös munkabizottságot küldött ki. A közös munkabizottság felváltva Kelet- és Nyugatszlovenszkóban tartja üléseit. Megállapodás létesült ezzel párhuzamosan a tanonctenyésztés leküzdésére is, amelynek folyományaként a két érdekeltség szeptember 5-én Turč. Sv. Martinban jegyzőkönyvbe foglalta, hogy 1926 évi szeptember hó 15-től 1929 évi december hó 31-ig Szlovenszkó és Podkarpatszká Rusz területén csak abban az esetben vehető fel valamely nyomdában tanuló, ha ehhez az Árszabályhivatal már előzőleg hozzájárult.
Mindkét fél haladéktalanul megválasztotta a közös munkabizottság tagjait. Szakszervezetünk: Kugelmann Gy. elnök, Schulcz Ignácz titkár, Mísal Martin, Kotek Antal és Stier Béla (Košice) szaktársakat küldte ki a bizottságba, amely julius 8-án tartotta első közös értekezletét Bratislavában. Itt megbeszélésre kerültek mindazok a kérdések és intézkedések, amelyek országunk nyomdaiparának talpraállitása céljából elkerülhetetlenül fontosak. Megállapodás történt, hogy a közös munkabizottság küldöttséget meneszt a szlovenszkói minisztériumba és a prágai szakminisztériumokba, amelyek ecsetelni fogják a szlovenszkói és podkarpatská ruszi nyomdaipar helyzetét, megsürgetik a kényszergrémiumok engedélyezését és követelik annak szigoru keresztülvitelét, hogy a nálunk fogyasztásra kerülő nyomtatványok a mi üzemeinkben készüljenek. Ez utóbbi követelés alátámasztására a bizottság statisztikai adatok beszerzését határozta el, amelyek alapján egy emlékiratot intézett összes minisztériumokhoz, parlamenti klubokhoz, közintézményekhez és a Szlovenszkóban és Podkarpatská Ruszban megválasztott összes képviselőkhöz és szenátorokhoz.
Szeptember 5-én tartotta meg a közös munkabizottság második értekezletét Turč. Sv. Martinban. Közben megtörténtek a fenti akció keresztülvitelére szükséges előmunkálatok, elkészültek a szükséges emlékiratok, továbbá felhivások a szlovenszkói ipar többi érdekeltségeihez az együttmunkálkodást illetően. A közös munkabizottság hozzájárult ezekhez az intézkedésekhez és elhatározta, hogy országunk nyomdaiparának szomoru helyzetére a sajtó utján is felhivja a nyilvánosság figyelmét. Ezen az ülésen került aláirásra a tanoncfelvételi tilalomról szóló megállapodás, amelyről fentebb megemlékeztünk.
Ezt a kitüzött programmot a közös munkabizottság a legpontosabban végrehajtotta. Több izben járt küldöttség a szlovenszkói minisztériumban, valamint az állami hivatalokban. November 24-én a két érdekeltség közös küldöttsége indult el Prágába, hogy tolmácsolja nyomdaiparunk sérelmeit és kivánságait a prágai szakminisztériumokban. A küldöttség tagjai voltak: Angermayer Károly, Bežo Gusztáv és Nehasil Antal munkaadók; Kugelmann Gyula, Mísal Martin és Schulcz Ignácz szaktársak. A Csehszlovák szakszervezeti szövetség megbizásából Pocisk János szenátor, bratislavai nyomdaigazgató kalauzolta a küldöttséget, akinek intervenciójára november 25-én ankétra ültek össze a szakminisztériumok képviselői a küldöttség tagjaival. Élénk eszmecsere indult meg, amelynek során a küldöttség minden tagja vázolta a szlovenszkói és podkarpatszká ruszi nyomdaipar helyzetét és kivánságait. A szakminisztériumok referenseinek válaszaiból kitünt, hogy a benyujtott emlékiratokban foglaltakat komoly mérlegelés tárgyává tették, mert sorban kitértek a felsorolt sérelmekre, magyarázatot és igéretet nyujtva az egyes pontoknál. Pocisk szenátor azzal a kéréssel zárta le a nagysikerü ankétet, hogy az illetékes tényezők legyenek meg minden lehetőt iparunk talpraállitása érdekében.
Megállapithatjuk, hogy a közös munkabizottság akcióinak rövidesen mutatkozott is némi hatása, ami a nyomdák nagyobb foglalkoztatásában nyilvánult meg. Az eredmény azonban távolról sem volt kielégitő, úgyhogy a közös munkabizottság továbbra is permanenciában maradt és időről-időre ujabb intervenciókkal és akciókkal igyekszik felhivni az illetékes tényezők figyelmét iparunk helyzetére és igazságtalan mellőzésére.
Szervezetünk vezetősége azonban a maga hatáskörében is megtett mindent a munkanélküliség enyhitésére. Tovább folytatta a harcot a mértéktelen különórázás ellen és ébren tartotta a fiatalság érdeklődését a valcolás iránt. Egyes munkaadók ama törekvése, hogy személyzetüket még a kollektiv szerződés rendelkezéseinek rovására is leépitsék, számos differenciára adott alkalmat, úgyhogy a békéltető biróságoknak és az Árszabályhivatalnak számos ilyen ügyben kellett döntést hoznia. Megbizottaink minden esetben igyekeztek minél több tagunknak munkalehetőséget biztositani.
Hosszas tárgyalások után, márciusban végleg megvalósult a tagoknak a kerületi pénztárakkal közös költségre szanatóriumba és gyógyhelyre való küldésének kérdése, a küldöttközgyülés által elfogadott megegyezés alapján és a beutalás a melegebb hónapok beálltával zavartalanul ment végbe. Közben mindinkább aktuálissá vált egy másik jóléti berendezkedés ügye is: a halálozási segélypénztár megvalósitása. Az eszmét Wagner Ferdinánd szaktárs vetette fel még 1925 nyarán, amely csakhamar visszhangra talált a szaktársaknál. Wagner szaktárs eredeti javaslata úgy szólt, hogy a Szövetség minden tagja fizessen be a minden tag elhalálozását követő szombaton 2 koronát. Ez az összeg 7000 tagnál 14.000 koronát tenne ki, s ezt az özvegy vagy az elhúnyt tag legközelebbi hozzátartozója kapná kifizetve. Élénk eszmecsere indult meg a Typographia hasábjain, amelynek során kitünt, hogy a szaktársak többsége szimpatizál a tervvel s csak a megoldás módjára vonatkozólag voltak különbözők a vélemények. Elejétől fogva azonban az volt a nézet, hogy a halálozási pénztárt sikeresen csakis az egyesület keretében lehet megvalósitani. Az 1926. évi küldöttközgyülés előtt ujból napirendre került az ügy a Typographia hasábjain és a központi vezetőség, engedve a közóhajnak, elhatározta, hogy „Halálozási segélypénztár” címmel egy uj, a többi segélyezési ágaktól teljesen független intézményt létesit s ennek szabályzatát előterjeszti a küldöttközgyülésnek.
Turč. Sv. Martinban tartotta meg egyesületünk VIII. rendes évi küldöttközgyülését május 23-26-án, amely ugy tartamára, mint a végzett munkára való tekintettel tultett az összes eddigi küldöttközgyüléseken. A háromnapos tanácskozások során kitért az összes egyesületi, szakmai, munkásmozgalmi és politikai kérdésekre. Célszerüen kidolgozott, minden sérelmet és követelést felölelő határozati javaslatokat fogadott el az egységes munkásfront megteremtéséről, az adó- és illetőségi kérdésről, a kollektiv szerződések törvényes védelméről, az állampolgárság kérdéséről, az állami nyomdák túlkapásainak megszüntetéséről stb. A központi vezetőség jelentését, a pénztári és ellenőri jelentést a küldöttközgyülés kimeritő vita után tudomásul vette és hozzájárult a munkanélküliség enyhitését célzó előterjesztésekhez. Nagy vita fejlődött ki az egyes helyicsoportok által beterjesztett segélyemelési javaslatok felett. Miután a küldöttek nagy többsége az illetékemelés ellen szavazott, az összes segélyemelési inditványok tárgytalanokká váltak, a rokkantsegély kivételével, amely a központi vezetőség javaslatára, a prešovi helyicsoport inditványának értelmében osztályok szerint havi 10-60 Kčs-el lett felemelve. Hosszas vita indult meg a halálozási segélypénztár kérdésében is. Erre vonatkozólag a központi vezetőség két inditványt terjesztett be. Az első inditvány a halálesetenkinti egyszeri hozzájárulás alapján volt felépitve és egyenlő segélyeket biztositott az elhalálozottak hozzátartozóinak, a másik inditvány szerint rendes hetiilleték teljesitése mellett, a befizetett egyesületi hetek arányában való fokozatos halálozási segélyek lettek volna folyósitandók. A közgyülésen felhangzott felszólalásokból uj szempontok merültek fel, azért a küldöttközgyülés megbizta a vezetőséget, hogy a kérdést a Typographia útján és a taggyüléseken ujból ismertesse és a kialakult véleményeket leszürve, a bővitett központi vezetőség dolgozzon ki uj javaslatot, amelynek elfogadása felett az ország nyomdászsága titkos szavazással dönt. Ennek három hónapon belül kellett megtörténnie.
Az inditványok során a küldöttközgyülés kimondta, hogy minden nyomdai munkás és munkásnő köteles valamely osztályharcos nemzetközi munkáspárt tagja lenni és annak pártsajtójára előfizetni. Elfogadta a küldöttközgyülés a központi vezetőség inditványait a tanfolyamok kötelező látogatására, a tanoncszakcsoportok megalakitására és előadásokkal egybekötött vándorkiállitások rendezésére. Elvben elfogadta az užhorodi helyicsoport által beterjesztett javaslatot, mely egy nyomdászdelegációnak Oroszországba való kiküldését célozta és megbizta a központi vezetőséget, hogy erre vonatkozólag dolgozzon ki részletes tervet.
A küldöttközgyülésen 17 helyicsoport képviseletében 21 küldött és a hivatalból megjelent 7 szaktárs vett részt. A Szövetséget Nĕmeček szaktárs elnök képviselte, aki minden fontosabb kérdéshez hozzászólott. A helyicsoport a küldöttközgyülés résztvevőinek tiszteletére szombaton este társasvacsorát rendezett a Slovan-szálló termében, amelyen a megye és város képviselőin kivül a szlovák kultúrélet számos kitünősége, köztük Slcultéty József egyetemi tanár is megjelent, aki meleg szavakkal vázolta a kultúra technikai munkásainak, a nyomdászoknak szoros kapcsolatát a kultura szellemi munkásaival. Vasárnap délben a küldöttek kivonultak a helyi temetőbe, ahol az ország nyomdászsága nevében koszorut tettek le Jámbor szaktárs és az ott pihenő többi szaktársak sírjaira. A siroknál Mísal és Thurzo szaktársak mondottak megható beszédet, méltatva az elhúnytak érdemeit.
Közvetlenül a küldöttközgyülés után kezdetét vette egy közel fél évig tartó olyan korszak, amelyre csak fájdalommal gondolhatunk vissza. Ez a korszak bővelkedett izgalmakban és személyes harcokban s egyes tagjaink elvakultságukban az egyesületi vezetők és az egyesület egysége ellen oly súlyos cselekedetekre ragadtatták magukat, hogy a vezetőség két izben a tagok sorából való kizárással és többekkel szemben fegyelmi büntetésekkel volt kénytelen élni. Mint már több esetben azelőtt, ezuttal is a kommunista párt bomlasztó törekvései játszották a főszerepet, amelyek azonban teljes hajótörést szenvedtek a vezetőség erélyes fellépésén és a tagok óvatosságán és határozott magatartásán. Szakszervezetünk ebből az ujabb rohamból is szilárdan és egységesen került ki s nem jutott a többi munkásszervezet szomoru sorsára. Ezzel ujabb bizonyságát adtuk annak, hogy szervezetünk erős életgyökerei minden viharral és támadással szemben sértetlenek és szilárdak maradnak.
A roham a kommunista sajtóban kezdődött meg. Először a „Pravdában” jelent meg egy cikk, amely a szervezet élén álló személyeket a legpiszkosabb és legaljasabb rágalmakkal illette. Ez a cikk nagy felháborodást váltott ki mindenfelé és miután nyilvánvalóvá vált, hogy a rágalmak egytől-egyig szemenszedett valótlanságok, az országos vezetőség, a bratislavai bizalmitestület és az ellenőrző bizottság a Typographiában erélyes hangu nyilatkozatban cáfolták meg a rágalmakat és rámutattak azok tendenciájára is. Csakhamar sikerült a cikk sugalmazóját is megállapitani, akit a vezetőség egyhangu határozattal törölt a tagok sorából.
Közben lezajlott az országos vezetőség választása. A szlovenszkói egyesület megalakitása óta első izben ellenzéki listát adott ki egy szaktársi csoport. A lista mellé egy röpiratot is kibocsátottak, amelynek felelőtlen és csunya hangjából rögtön rá lehetett ismerni Ézsau kezére. A listán jelölt szaktársak tulnyomó többsége, a Typographiában közölt közös nyilatkozatban felháborodással utasitott vissza minden közösséget a beleegyezésük nélkül történt jelöltetésükkel, de különösen a kiadott röpirattal. Az ellenzéki lista kisebbségben is maradt, de a mögötte álló szaktársi csoport nem oszlott fel és Gutenberg-sejt elnevezés alatt tovább folytatta működését. A košicei „Munkás” című lapban, egy kommunista képviselő szaktárs tollából cikk jelent meg, amely éles támadást tartalmazott a vezetőség ellen, árulással és lepaktálással vádolván meg azt, végül felhivta a szaktársakat, hogy minden városban alakitsák meg a kommunista sejteket. A bratislavai bizalmiférfi testület, valamint a košicei és bratislavai taggyülések ez ügyben hozott határozata után, a vezetőség elhatározta a bratislavai Gutenberg-sejt feloszlatását, miután bebizonyitást nyert, hogy szakszervezeti dolgokkal foglalkozik és az egyesület minden testületének müködését és legbensőbb határozatait a kommunista párt megbizottainak tudomására hozza. Ez veszélyeztette a szervezet egységét, annál is inkább, mert a sejt tagjai kis kivétellel olyan tagokból rekrutálódtak, akik nem éppen szeplőtlen szervezeti multra tekintettek vissza. Egyben kimondta a vezetőség, hogy a jövőben sem türi meg külön szakmai nyomdászsejtek megalakitását. A „Munkás”-ban megjelent támadó cikk íróját a vezetőség törölte a tagok sorából és a bratislavai sejt vezetőjét három esztendőre eltiltotta minden tisztség viselésétől.
Košicei helyicsoportunk politikai pártállásra való tekintet nélküli egyhangu erélyes állásfoglalására a kassai „Munkás” c. lap október 2-án egy nyilatkozatot közölt, amelyben sajnálatát fejezte ki a lap hasábjain a nyomdászszervezet ellen megjelent indokolatlan támadó cikkek közlése felett s megállapitotta, hogy azok téves információkon alapultak. Egyben kijelentette a szerkesztőség, hogy a jövőben a szakszervezet vezetőségének előzetes információja nélkül a nyomdászszakszervezetet támadó cikkeket nem fog megjelentetni. A „Pravda” cimü kommunista napilap is helyreigazitó nyilatkozatot adott le, amelyben beismerte, hogy a rágalmazó cikkekben felsorolt vádak a valóságnak meg nem felelnek. A kommunista sajtó rágalmazási hadjárata a Szövetség vezetőségét is foglalkoztatta, amely határozatban feltiltotta minden tagját, hogy a nyomdászszervezeteket vagy azok vezetőit támadó vagy rágalmazó cikket kiszedjen és kinyomjon.
Az egész ügy, annak minden kinos mellékepizódjával egyetemben az 1927 évi küldöttközgyülésen fejeződött be, mikor a küldöttek egyhangu határozatban elégtételt szolgáltattak a vezetőségnek és a megtámadott funkcionáriusoknak és jóváhagyták a történt intézkedéseket. Miután közben elültek a szenvedélyek hullámai, a vezetőség inditványára a košicei Munkás-ban megjelent cikk írójának a küldöttközgyülés visszaadta régi tagsági jogait és felfüggesztette a bratislavai sejt szervezőjének fegyelmi büntetését.
Mint már megemlitettük, országos szavazással a hivatalos lista lett megválasztva, amelyen a következő szaktársak kerültek be az uj vezetőségbe: Babic József, Daňhelka Václav, Dudák János, Erdelský Emil, Faczinek Pál, Fleischer Károly, Gáspár Ján, Gressó József, Kotek Anton, Kowarik Fülöp, Kugelmann Gyula, Mísal Márton, Poul Ferencz, Perl Artur, Steiner Mór és Weisz Fülöp; a felügyelőbizottságba: Beranek Ottó, Hron Ferencz, Hruby Antal, Kozsich Antal, Míchal Antal és Sedilek Štefan. A junius 23-ikán tartott alakuló ülésen az egyesület elnökévé Kugelmann Gyula, alelnökökké Mísal Márton és Faczinek Pál, jegyzőkké Dudák János, Gáspár János és Steiner Mór szaktársak lettek megválasztva. A leköszönt Daňhelka, Fleischer, Babic és Perl szaktársak helyébe: Csóka János, Labuda József, Spaňol Adolf és Morháč Pál lettek behivva.
Az uj vezetőség azonnal hozzálátott a küldöttközgyülés határozatainak végrehajtásához. A halálozási segélyre vonatkozólag három inditványt bocsátott országos szavazás alá. Az első szavazás eredménye alapján a központi vezetőség a halálozási segély életbeléptetésére uj, végleges inditványt dolgozott ki, még pedig az egyesületi alapszabályok keretében, oly formában, hogy az egyesület minden dolgozó tagja az egyesületi illetékkel együtt heti 1 koronát fizet a külön alapként kezelt halálozási segélypénztárba, amelyből a legalább 52 hetiilletéket befizetett elhúnyt tagok hozzátartozóinak, a szabályzat által megállapitott sorrendben 5000 korona halálozási segélyt folyósit az egyesület. A halálozási segélypénztár tartalékalapjának megteremtése céljából minden nyomdai munkás és munkásnő, a munkanélküliek, beteg- és rokkantállományban levők is, 15 korona beiratási dijat tartoznak befizetni. Az 1926 november hó 1. előtt rokkantállományban levő elhunytak hozzátartozói – miután ezek a rokkant szaktársak a beiratási dijon kivül illetékkel nem járultak a segélyalaphoz – 1000 korona segélyt kapnak. Ezt a végleges inditványt a vezetőség uj országos szavazás alá bocsátotta, amelynek során 593-an szavaztak az inditvány elfogadása mellett, 181-en ellene. A halálozási segélyalap e szavazási eredmény alapján 1926 november 1-én életbelépett. A szaktársak, szaktársnők és segédmunkások befizették a beiratási dijakat s ennek ellenében minden tag megkapta a halálozási segélypénztár alapszabályokkal ellátott külön tagigazolványát.
Ezzel egyesületünk egy uj szociális intézménnyel gyarapodott, amely a kenyérkeresőt veszitett özvegyeket, árvákat vagy szülőket legalább egy rövid időre megszabaditja a kenyérgondoktól, esetleg lehetővé teszi nekik, hogy a segélyből maguknak szerény exisztenciát alapitsanak. Csakhamar mutatkozott is a halálozási pénztár áldásos hatása és fatális véletlen, hogy éppen oly tagjaink hozzátartozói részesültek elsőknek halálozási segélyben, akik állást foglaltak annak bevezetése ellen. A halálozási segélypénztár életbeléptetése óta eltelt közel két esztendő alatt beigazolást nyert, hogy az előzetes számítások reálisak voltak és az alap ez idő alatt megszilárdult. Amennyiben a jövőben, szerencsétlen körülmények folytán, a rendesnél nagyobb számú tagunk halálozna el, tagjaink szolidáris érzése és áldozatkészsége mellett ebben az esetben is biztositva lesz a megállapitott segélyösszeg folyósitása.
Egyesületünk központi irodája, a küldöttközgyülés határozatához hiven, minden szükséges lépést megtett az Oroszországba küldendő nyomdászdelegáció útjának egyengetésére. A prágai orosz konzulátus útján sikerült is mindent előkésziteni s csak a költségek előteremtése volt hátra, amelyek összege előzetes számitás szerint öt személy részére kb. 60.000 koronát tett volna ki. A gyüjtőiveken jegyzett összeg azonban oly csekély volt, hogy a központi vezetőség nem is rendelte el annak befizetését és a nagy munkanélküliségre és gazdasági válságra való tekintettel elhatározta, hogy az Oroszországba küldendő nyomdászdelegáció tervét elejti.
Egyesületünk az év elején résztvett a „Typographia” szövetkezeti nyomda megalapitásában, amely a csődbejutott „Gutenberg”-nyomda berendezését vette át. Az uj üzemben egyesületünk anyagi érdekeltséget is vállalt és a központi vezetőség által kiküldött szaktársak bekerültek a vállalat igazgatóságába és felügyelő bizottságába. 1927 elején a nyomdahelyiséget az egyesületi ház udvarán emelt uj épülettel kibővitették. Ez az épület is az egyesület vagyonát képezi, de emellett a vállalat köteles annak épitési költségeit amortizációs alapon megtériteni.
Az 1926 esztendő gazdag volt kulturális eseményekben is. Elsősorban a bratislavai iskolanyomda megnyitását kell megemlitenünk, amely január 10-én volt, az érdekelt hivatalok és testületek, ezek között a nyomdászszakszervezet képviselőinek jelenlétében. Az iskolanyomda a tanulók gyakorlati kiképzését is lehetővé leszi az iskola keretében, sőt megfelelő kibővités után lehetőséget nyujthat a nyomdai szakmunkások esti tanfolyamokon való gyakorlati továbbképzésére. Az iskolanyomda azóta számos, a fiuk által ott készitett munkái szerint hasznosnak és nagyjelentőségűnek bizonyult, ami nem maradhat hatás nélkül jövő generációnk boldogulására.
Košicei szlovák és cseh nyelvű szaktársaink az év közepén megalakitották a Typografia prágai továbbképző egyesület ottani helyi csoportját, amely azóta hasznos kulturális és továbbképző működést fejt ki. Többi kultúregyesületeink szokásos előadásaikat és tanfolyamaikat bonyolitották le.
Az angol bányamunkásság többhónapos sztrájkjának segélyezésére tagjaink 8000 koronát adtak össze gyüjtés útján, mig a karácsonyi segélyek fedezésére a központi vezetőség a kereset után három héten át fizetendő 1 százalékos adót vetett ki. A soproni helyicsoport fennállásának 50 esztendős jubileumára a vezetőség Faczinek szaktársat küldte ki. De az egyesület és annak tagjai minden más szempontból is teljesitették kötelességüket a szaktársakkal, a nemzetközi nyomdászcsaláddal és az általános munkásmozgalommal szemben.
Az esztendő halottai közül megemlitjük a Prágában tragikus körülmények között, fiatalon elhunyt Horňák Pál szaktársunkat, a Typographia volt felelős szerkesztőjét, aki nagyszerü szlovák nyelvtudását és munkaszeretetét éveken keresztül egyesületünk szolgálatába állitotta. Košicén Szeley Ferencz, Bratislavában Kalaba János szaktársunk elhalálozása keltett széleskörü részvétet. E két derék, aránylag fiatalon elhúnyt szaktársunk tevékeny részt vett e két város nyomdászainak szakmai, társadalmi és egyesületi életében.
Az 1927 esztendő elején némi enyhülés állott be a munkapiacon. Egyes nyomdák foglalkoztatása kielégitő volt, más üzemek azonban, különösen Keletszlovenszkóban és Ruszinszkóban, nagy anyagi nehézségekkel küzködtek, úgyhogy a bérek folyósitásával is sokszor hátralékban maradtak. Ilyen ügyek gyakran szerepeltek a békéltető biróságok napirendjén és arról tettek tanuságot, hogy nyomdaiparunk válsága még egyre tart. A közös munkabizottság január hó 27-én Košicén tartott ülése is foglalkozott a válságos helyzettel és az addig történt intervenciók és akciók jóváhagyása után, sajtómatiné megtartását határozta el Bratislavában s ezt március 6-án meg is rendezte a Savoy-szálló különtermében. Meghivást kaptak erre az összes lapkiadók és lapszerkesztőségek. A nyomdatulajdonosok és szakszervezetünk megbizottai részlegesen ismertették a szlovenszkói nyomdaipar sérelmeit és kivánságait, rámutatván arra, hogy a nyomdaipar halódása egyben a hirlapirás és általában a kultúra visszafejlődésével jár. A szlovák, magyar és német sajtószindikátus és a lapkiadók megjelent képviselői teljes megértéssel fogadták a fejtegetéseiket és az ország sajtójának legmesszebbmenő támogatását helyezték kilátásba. A lapokban terjedelmes referátumok jelentek meg a nyomdaipari helyzetről, amelyek felébresztették az illetékes körök figyelmét is.
Az év elején az egyesület ügyészének közvetitésével megtörtént az egyesületi ház teljes átvétele és telekkönyvi beiktatása. A Typographia propagandája nyomán akció indult meg a szabad szombat délután bevezetéséért, amely számos nyomdában sikerrel is járt. Ezekben a nyomdákban a személyzet szombaton hét órás osztatlan munkaidőben dolgozik, úgyhogy délután 2 órakor hagyja abba a munkát.
Egyesületünk ezévi küldöttközgyülése a szokottnál korábban, már április 17-én lett megtartva Banská Bystricán. 17 csoport képviseletében 22 küldött jelent meg, az egyesület elnökségén és tisztviselőin kivül. A Szövetséget Nĕmeček Václav elnök képviselte. Hosszu évek óta ez volt az első küldöttközgyülés, amely mentes volt minden pártpolitikai izü felszólalástól. Ennek megfelelően az összes határozatok, bár beható és tárgyilagos vita után, egyhangulag hozattak. A közgyülés tudomásul vette a titkári, pénztári és ellenőri jelentést és jóváhagyta a halálozási pénztár megalakitását, valamint az egyesületi tisztviselők uj szolgálati pragmatikáját. Az 1928-ban tartandó 60 esztendős egyesületi jubileum költségeire a közgyülés 20.000 koronát és kultúrcélokra 10.000 koronát szavazott meg.
Miután a küldöttközgyülés 6 szavazat ellenében állást foglalt a košicei helyicsoport által javasolt illetékemelés ellen, az összes segélyemelési inditványokat el kellett vetni. Ezzel szemben 1927 május hó 1-től kezdve a szövetségi segély, az egyesületi árvasegély és az első három napi szövetségi betegsegély 100 százalékkal emelkedett.
A szövetségi utassegély és betegsegély fenti mértékben történt emelkedése folytán szükségessé vált a szövetségi heti tagilleték Kčs 6.60-ról Kčs 7.20-ra való felemelése. Miután ezt az illetéket az egyesületek fizetik be, ez az emelés a tagokat közvetlenül nem érintette. Mivel a segédmunkások és munkásnők nem tagjai a Szövetségnek és igy nem részesülhettek volna az első három napi felemelt betegsegélyben, a központi vezetőség, a legközelebbi küldöttközgyülés utólagos jóváhagyása mellett, száz százalékkal emelte fel egyesületi betegsegélyüket az eleső három napra.
Az uj központi vezetőség országos szavazás útján történő megválasztása alkalmából egy szaktársi csoport ujból ellenzéki listát adott ki, amely azonban mindössze csak 267 szavazatot kapott. A bratislavai bizalmitestület által összeállitott és a küldöttközgyülés által jóváhagyott hivatalos listán a következő szaktársak kerültek be az uj központi vezetőségbe: Babic József, Bláha Vojtech, Erdelský Emil, Faczinek Pál, Gressó József, Kučera Julius, Kotek Anton, Kowarik Fülöp, Kugelmann Gyula, Mísal Martin, Perl Artur, Seidler Ottó, Spaňol Adolf, Steiner Mór és Weisz Fülöp. Az ellenőrző bizottság tagjai lettek: Derka Béla, Dudák János, Hruby Antal, Kozsich Antal, Michal Anton és Poul Ferencz. A május 11-én tartott alakuló ülésen az egyesület elnökségébe a következő szaktársak lettek megválasztva: Kugelmann Gyula elnök, Faczinek Pál és Mísal Martin alelnökök, Babic József, Kowarik Fülöp és Steiner Mór jegyzők. A felügyelőbizottság elnöke Poul F. szaktárs lett.
Július hó első szombatjától kezdve, az 1925 évi ružomberoki küldöttközgyülés határozatából kifolyólag, az ellenállási alap illetéke ujból a heti kereset 1½ százalékára emelkedett.
Nitrai helyicsoportunk szép keretek között ünnepelte meg július 5-én fennállásának 25 esztendős jubileumát, amelyre a központi vezetőségen kivül a Typographenbund és a Typographia sportklub is lerándult Nitrára.
A budapesti Magyar Grafika szaklap áldozatkészségéből, a közös munkabizottság közreműködésével nagyszabásu nemzetközi nyomtatványkiállitás volt július 1-3-án Bratislavában, a Müvészházban és egy héttel előbb Košicén. A kiállitás anyagát Wanko Vilmos szaktársunk, a Magyar Grafika szerkesztője bocsátotta rendelkezésre és ő volt egyuttal a kiállitás rendezője és előadója is. Mindkét városban a hivatalos körök és a nagyközönség élénk érdeklődése nyilvánult meg a kiállitás iránt, amelynek célja volt többek között felkelteni a kereskedelem és ipar érdeklődését az izléses nyomtatványok iránt. A kiállitás keretében nyertek elhelyezést a szlovenszkói nyomdatermékek is, amelyek tanuságot tettek nyomdaiparunk teljesitő- és versenyképességéről.
Augusztus 24-én, bécsi tanulmánykirándulásról visszatérőben, a budapesti Gépmesterkör 20 tagu csoportja látogatta meg Bratislavát. Egy társasebéd és egy jól sikerült családi est keretében láttuk őket vendégül.
Hosszu tárgyalások után valóra vált a košicei helyicsoport régi óhaja, hogy saját egyesületi házában rendezhesse be helyiségeit, amelyekben minden külső befolyástól menten, fokozottabb szervezeti és kulturális működést fejthet ki. Banská bystricai küldöttközgyülésünk, a központi vezetőség javaslatára, egyhangu lelkesedéssel járult hozzá ahhoz, hogy az egyesület Košicén, második legnagyobb helyi csoportunkban egy házat vásároljon. A küldöttközgyülés után tárgyalások indultak meg egy alkalmas ház megvétele iránt. A központból kiküldött szakértő a Kovács-ucca 74. számú Stincsik-házat alkalmasnak tartotta a megvételre és igy az szeptember 6-án az egyesület tulajdonába ment át. A régi háztulajdonos több helyiséget üritett ki a ház átvétele alkalmából, amelyeket a csoport – igénybevéve a központ kölcsönét – tetemes költséggel szép egyesületi helyiségekké alakitott át. A ház, a hozzátartozó nagy kert és a berendezés az egyesület tulajdonát képezi. Az átalakitott és célszerüen berendezett egyesületi helyiségek felavatási ünnepélye 1928 január 17-én volt, amelyen a központ is képviseltette magát.
Kultúrszekcióink ebben az esztendőben is megfelelő programot bonyolitottak le. Központi vezetőségünk itt jó példával járt elő, amennyiben a bratislavai bizalmitestület részére nagyobb szabású előadássorozatot állitott össze, amelynek keretében számos szaktekintély, közöttük Nĕmeček szaktárs, Szövetségünk elnöke, tartott előadást a legaktuálisabb kérdésekről.
Az év kultúreseményei közül kiemeljük a prágai Typografia dalkör január 2-án tartott bratislavai hangversenyét. Az S. K. Typografia pünkösdkor Budapesten mérkőzött az ottani nyomdászcsapattal. Ezek a látogatások nagyban hozzájárultak e városok nyomdászainak kölcsönös megismerkedéséhez.
Már a Szövetség küldöttközgyülésén is sok szó esett a köztársaság továbbképző egyesületeinek egységesitéséről, vagy legalább is a szoros együttmunkálkodás megteremtéséről. A Szövetség vezetőségének kezdeményezésére több izben folytak le konferenciák ebben az ügyben. A mi egyesületi életünkben is megnyilvánultak a továbbképző munka széttagoltságának hátrányai, ami oda vezetett, hogy a központi vezetőség a kultúrszekciók hozzájárulásával egy központi továbbképző szervet létesitett, Országos Szakképző Tanács címen, amely egyesületünk egész területén egységesen fogja a kultúrmunkát intézni. Ezzel egyidejűleg, 1928 január hó 1-ével megszünt a Slovenská Grafika szaklap, hogy lehetővé váljék egy uj szövetségi szaklap megalapitása. A Szakképző Tanács további kiépitése már az 1928 esztendő történetéhez tartozik s igy e helyen csak megalakulásának tényéről számolhatunk be.
Szaktársaink ebben az esztendőben sem feledkeztek meg az inségben levők legmesszebbmenőbb támogatásáról. Bratislavában a segélyüket kimeritett tagok ebéddel való ellátása céljából külön alap létesült, amelybe a szaktársak rendes hetiilletékeket fizetnek. A júliusi bécsi forradalmi események áldozatai hozzátartozóinak segélyezésére egyesületünk 5000 koronát szavazott meg. A bécsi rendőrség brutalitása és a reakció túlkapásai ellen ez alkalomból, július 20-án szaktársaink minden nyomdaüzemben 10 percre abbahagyták a munkát. A karácsonyi segélyek fedezésére tagjaink három héten keresztül 1 százalékát fizették keresetüknek.
Az esztendő halottai sorából kiemeljük Dirmeier Ferdinánd szaktársat, aki 1927 február 10-én húnyt el 73 éves korában. Dirmeier szaktárs tevékeny részt vett a régi pozsonyi nyomdászegyesület életében, amelynek éveken át elnöke és irányitója volt.
*
Ezzel elérkeztünk az 1927. év végéhez. Mielőtt befejeznénk egyesületünk 60 éves történetét, egy kis epizódra akarunk még kitérni, amely ma, mikor a tanoncszakcsoportok szervezése és kiépitése folyik, különösen aktuális és élénk fényt vet az akkori viszonyokra.
1885 nyarán, az akkor tanoncsorban levő Kowarik szaktárs kezdeményezésére egy tanoncszakcsoport megalakitását vették tervbe a fiuk. Rövid két hét alatt az összes tanoncokat megnyerték e tervnek és mindegyikük hajlandónak mutatkozott az 5 krajcáros hetiilleték fizetésére. A szakcsoport célja volt a fiuk továbbképzése, előadások és könyvek útján. (Az egyesületi könyvtárt a tanoncok akkoriban nem vehették igénybe.) Erre a célra a fiuk kb. 50 könyvet össze is adtak és elhatározták, hogy sztrájk esetén ők is csatlakoznak a segédek mozgalmához. A Vödricz 30. sz. háznak egy magánlakásában egyesületi helyiséget is béreltek, ahol minden kedden taggyülést, minden vasárnapon előadásokat akartak tartani. Ekkor azonban oly esemény jött közbe, amelyre a fiuk nem számitottak. Egy keddi napon 20 fiu jött össze értekezletre, megtárgyalták az alapszabályokat és a választmányba a következőket jelölték: Schaffranek István elnök, Moszkowcsák Gusztáv pénztáros, Kalmár Henrik jegyző, Küszling Lajos könyvtáros. Az uj választmány mindjárt össze is ült és a többi tagok elhagyták a helyiséget. Erre hirtelen kitárult az ajtó és egy kutya surrant be, követve Schwingenschlögel rendőrfelügyelőtől és Beck rendőrfogalmazótól. A fiuk, nem lévén elkészülve ily magas látogatásra, az első percekben szótlanul meredtek a belépőkre, azonban hamarosan felocsúdtak és megkérdezték, hogy minek köszönhetik ezt a nagy kitüntetést. A fogalmazó úr erre kijelentette, hogy a rendőrség feljelentés folytán tudomást szerzett arról, hogy itt titkos összejövetelek folynak. A rendőri közegek ezután sorban kihallgatták a fiukat, akik egy pillanatig sem tagadták, hogy a feljelentő ama állitása, miszerint rendes illeték lesz beszedve, megfelel a valóságnak, sőt bemutatták az ideiglenes pénztárkönyvet is, mely szerint addig 3 forint 73 krajcár folyt be és ebből a helyiség bérletére 3 forint lett kifizetve. A könyvtári jegyzéket is előmutatták a fiuk, amelynek átvizsgálása után a fogalmazó úr a következő bölcs megjegyzést eresztette meg: „Minden tisztelet Goethenek és Schillernek, de miért nem foglalkoztok ti az ország törvényeivel?” – „Mert a törvénykönyvek nagyon drágák és mi nem birjuk megvásárolni őket” – vágták vissza okosan a fiuk. A fogalmazó úr néhány intő szava után a fiuk megkérdezték, hogy adott körülmények között folytathatják-e az egyesület működését. A rendőrtisztviselő ezt megengedte, de lelkükre kötötte a fiuknak, hogy az alapszabályok jóváhagyásáig minden összejövetelt előzetesen be kell jelenteniök a rendőrségnek. Erre elhagyták a helyiséget, oly sorrendben, ahogy bejöttek: elől a kutya, utána a rendőrfelügyelő és nyomában a fogalmazó úr. A fiuk már másnap kinyomozták, hogy a denunciáns egy Komorner nevü szedő volt. A tanulók a nyomdákban kemény dorgálásban részesültek a munkaadók és segédek részéről és azzal fenyegették meg őket, hogy amelyikük még egyszer érintkezésbe kerül a rendőrséggel, azt azonnal kidobják. Ez annyira hatott a fiukra, hogy lemondtak a további szervezkedésről.
*
Egyesületünk hatvan éves történetéből láthatják a szaktársak, hogy szerény kezdetből miként épült ki a ma már szilárd alapon nyugvó szakegyletünk. Talán lesznek szaktársak, akik azt fogják mondani: „Mi fiatalok vagyunk, semmi közünk a multhoz, mi a jövőnek akarunk élni!
Pedig a mult története az az alap, amelyen a jövő felépül. Ha a szaktársak figyelmesen olvassák el egyesületünk történetét, sok mindent merithetnek belőle. Megfigyelhetik, hogy mi volt káros a multban és megállapithatják, hogy mi volna hasznos a jövőben, hogy mily utakon kell tovább haladnunk, ha ezt a nagy művet, melynek alapjait 1867-ben, illetve 1868-ban elődeink rakták le, megtartsuk és eredményesen továbbépitsük.
Szorgos és önfeláldozó munkával, önzetlen és határtalan áldozatkészséggel sikerült aránylag rövid idő alatt hatalmas várat emelnünk, amely minden viharban és harcban, minden bajban és szükségben védelmet és támogatást nyujt a nyomdai munkásságnak.
Rövid hat esztendő alatt szilárdult meg egyesületünk, befelé a gondos kiépités által, kifelé kiterjedése révén az egész egykori Nyugatmagyarország területére. 1874-ben akkori szaktársaink megalapitották a rokkantakat, özvegyeket, árvákat és munkanélkülieket segélyező és szakképző pénztárt. Az épület tető alá került és a szaktársak tömegesen húzódtak be falai közé. 1868-ban még alig 30 tagja volt az egyesületnek, de 1874-ben számuk már 90-re emelkedett.
Elődeink, akik akkoriban a vezetést kezükben tartották, nehéz munkát végeztek. Meg kellett birkózniok a mindent lenyűgöző közönnyel, fel kellett világositaniok a szaktársakat a szervezkedés előnyeiről, öntudatot kellett beléjük plántálni, hogy megbizható harcosokká váljanak. Jól meg kellett gondolni, erősen megalapozni minden lépést, mert tanulságok hijján könnyen történhetett volna hiba, amely az egész művet pusztulással fenyegette. A legcsekélyebb tévedés megrendithette volna a szervezetben való hitet és a tagok áldozatkészségének legjelentéktelenebb túlfeszitése összeomláshoz vezetett volna. Csak amikor teljesen megszilárdult az öntudat, amikor a szervezet fogalma és szeretete a szaktársak vérébe ment át, lehetett fokozottabb mértékben igénybevenni a tagok áldozatkészségét és a szocialista eszme csiráit hinteni el közöttük. És mikor 1888-ban az első rokkant áldozatkészségének gyümölcseit kezdte élvezni, teljes értékében ismerte fel a nyomdászság szervezetünk értékét és jelentőségét. Az ezután következő gazdasági harcban a nyomdászszervezet megbizható pajzsnak bizonyult, amelynek védelme alatt, minden különösebb áldozat nélkül vívtak ki maguknak szaktársaink nagyobb darab kenyeret, jobb munkaviszonyokat.
1895-1896-ban épült fél az egyesület háza, látható jeléül az egykori nyugatmagyarországi nyomdászszervezet anyagi és erkölcsi erejének és mikor 1905-ben a pozsonyi egyesület beolvadt a nagy magyarországi nyomdászcsaládba, már kereken 300 fegyelmezett és osztálytudatos tagot számlált, akik nagy lelkesedéssel csatlakoztak az országos mozgalomhoz és tevékeny részt vettek minden megnyilvánulásában.
Az uj, országos keretben megindult és fellendült szervezeti és kulturális munkát csak a világháboru pusztitó vihara akasztotta meg. Ezt követte az országhatárok megváltozása, ami ujabb zavarokat idézett elő. De a szilárdan megalapozott s a szaktársak összetartásán és öntudatán felépitett nyomdászegyesület, dacolva minden viharral és nehézséggel, csakhamar ujból feltámadt és mint a szlovenszkói és podkarpatszká ruszi nyomdászság szervezete, még hatalmasabb és erősebb formát öltött. Viruljon és erősödjön tovább e szervezet a nyomorba jutott szaktársak támogatására. Legyen erős bástyája a nyomdai munkásságnak a kizsákmányolás és elnyomatás ellen.
Szaktársaink pedig ne térjenek napirendre az egyesület története felett, hanem vonják le a multból a hasznos tanulságot. Lehet, hogy néhány epizód a mai generáció szemében kicsinyesnek, sőt mulatságosnak fog feltűnni, ez azonban az akkori időkben szükségesség volt, az akkori korszellem váltotta ki őket és minden szokatlanságuk és furcsaságuk mellett egy célt szolgáltak, egy irányba törekedtek: a nyomdászság és az összmunkásság felszabaditása felé.
Mennyi szenvedést és nélkülözést enyhitett ez az egyesület fennállása óta? Hát lehet ezt számokban kifejezni? – Nem! Mert eltekintve a munkanélküliek, átutazók, betegek, rokkantak, özvegyek és árvák anyagi segélyezésétől, felbecsülhetetlenek azok a kultúrértékek, amelyeket a nyomdászszervezet 60 esztendős fennállása alatt nyujtott tagjainak és az egész nyomdaiparnak. A tagok áldozatkészségével összegyüjtött fillérekből vált lehetővé az átutazók ellátása és támogatása, hogy ne térjenek le a becsület útjáról; a munkanélküliek segélyezése, hogy kitartsanak a kenyérért vívott életküzdelemben; a betegek istápolása, hogy gyógyithassák magukat. Sőt a legutóbbi időben fürdő- és gyógyhelyi üdülést és pihenést biztosit a szervezet azoknak is, akiken még nem hatalmasodott el a betegség, hogy kiragadja őket a kór fenyegető karjaiból. Az özvegyek és árvák sorsát az özvegyi és árvasegéllyel enyhiti s ehhez járul legújabban a halálozási segély tekintélyes összege is.
Mindeme anyagi áldozatok mellett előadások és tanfolyamok, könyvtárak és szaklapok útján mérhetetlen kultúrális értékeket teremtett a szervezet, amelyek a jövő nyomdászgenerációk javát is szolgálják.
A mai generáció pedig e történet olvasásakor adózzon tisztelettel és megbecsüléssel azoknak az elődöknek, akik ezt a hatalmas művel: megalapozták és felépitették és fogadja meg, hogy az általuk kitüzött úton fog tovább haladni a mai és a jövő nyomdai munkásság javára, mert ezzel rójja le legjobban köszönetét a nyomdászszervezet úttörőinek és állit nekik méltó örök emléket.
Szaktársak! Sokat vívott ki már szakszervezetünk, de még mindig sok a tennivaló. Sorakozzatok egységesen és szilárdan bástyái alá, mert csak igy fogjuk tudni a jövőben is igazunkat és célunkat kiharcolni.
Jelszavunk legyen továbbra is: Összetartás! Fegyelem! Áldozatkészség!

KÖZPONTI VEZETŐSÉG ÉS FELÜGYELŐ BIZOTTSÁG 
A JUBILEUMI ESZTENDŐBEN

Alsó sor (balról jobbra): Hruby Antal, Kowarik F. Károly, Mísal Márton, 
Kugelmann Gyula, Faczinek Pál, Beranek Ottó, Erdelský Emil.
Középső sor: Bláha Vojtech, Scidler Ottó, Weisz Fülöp, Stier Béla, 
Schulcz Ignác, Schwingula Ferenc, Gressó József, Perl Artur, Steiner Mór.
Felső sor: Orovan Sándor, Poul Ferenc, Špaňol Adolf, 
Petrík Sylvester, Derka Béla, Kozsich Antal, Míchal Antal, Dudák János.

EGYESÜLETI HÁZ BRATISLAVÁBAN

EGYESÜLETI HÁZ KOŠICÉN

TURČ.-SV.-MARTINI ÜDÜLŐHÁZ

ÖSSZEFOGLALÓ KIMUTATÁS AZ EGYESÜLET GAZDASÁGI MŰKÖDÉSÉRŐL AZ 1919-1927 ÉVEKBEN

Év	Összes
bevételek	Összes
kiadások	Munka–
nélküli 
segélyre	Beteg–
segélyre	Árva–
segélyre	Rokkant–
segélyre	Utas–
segélyre	Költöz-
ködési 
segélyre	Temetési
 segélyre	Szálló–
segélyre	Karácsonyi
segélyre	Rendkivüli
segélyre	Szervezési 
kiadások	Kultur–
kiadások	Tiszta 
hozadék	Tag–
létszám	Készpénz–
maradvány 
az év végén	Összes 
vagyon az 
év végén	
1919	19.068,49	9.215,02	1.365,–	522,–	–	–	–	–	–	–	–	367,32	926,20	2.500,10	–	1100	9.853,47	43.175,87	
1920	314.806,97	202.802,01	13.398,–	6.582,50	1.096,–	13.843,50	–	–	–	1.750,–	–	–	16.645,80	600,–	112.004,96	1068	121.858,43	155.180,93	
1921	465.228,65	377.142,93	49.841,–	37.204,74	1.126,–	10.940,–	–	–	1.850,–	2.911,–	–	5.013,–	14.163,20	22.743,87	88.085,72	1298	209.944,15	273.752,82	
1922	801.630,93	848.259,54	337.690,–	78.309,44	1.628,–	16.874,–	1.311,–	300,–	4.900,–	5.946,17	14.260,–	79.931,–	26.525,92	7.118,96	Defizit
46.628,61	1276	163.315,54	228.683,79	
1923	926.498,85	786.467,56	340.724,–	75.958,–	3.148,–	22.360,–	3.196,–	1.200,–	4.400,–	335,80	19.820,–	75.227,–	21.997,78	8.603,85	149.031,29	1261	303.348,83	467.393,39	
1924	893.786,87	693.391,64	212.900,–	72.046,–	3.608,–	44.460,–	1.203,–	450,–	4.600,–	–	–	62.907,–	45.142,85	57.572,79	200.395,23	1244	503.742,06	765.174,25	
1925	883.305,87	737.932,46	226.157,–	76.683,–	4.000,–	71.660,–	700,–	1.350,–	3.800,–	10,–	15.250,–	70.838,–	39.972,86	60.277,57	145.373,41	1247	649.115,47	961.392,63	
1926	900.238,08	843.499,67	210.467,–	132.013,–	3.728,–	108.550,–	5.103,–	2.700,–	4.400,–	2.424,70	16.700,–	80.965,–	40.515,78	62.876,30	56.783,41	1225	705.583,88	1.062.500,66	
1927	935.365,13	788.067,25	158.220,–	135.497,–	7.032,–	129.110,–	12.142,–	1.950,–	4.200,–	2.393,–	13.400,–	64.222,–	49.152,83	68.871,42	147.297,88	1229	603.151,76	1.366.524,58