1918 november 1
1919 augusztus 7

RÉVAY M. JÁNOSNÉ NAPLÓJA

MAGYAR NEMZETI SZÖVETSÉG KIADÁSA

Ez a könyv nem történelmi munka. Lelkes honleánynak élményei, érzései és szenvedései vannak itt leírva a proletárdiktatúra idején. Egyéni intim napló, mely eredetileg nem is volt a nyilvánosságnak szánva.
Érdemes elolvasni, mert érdekesen, közvetlenül, őszintén van megírva. Lehetnek benne tévedések, de hűséges képet ad, mert a történéseket, melyeknek tanúja volt, úgy tükrözi vissza, ahogy azokat a szerző látta és hallotta. De érdemes elolvasni azért is, mert tanulságos – memento – emlékeztet bennünket a bolsevizmus sötét, véres napjaira.
Mi magyarok hamar felejtünk és ezért van az, hogy régi hibák és bűnök olyan gyakran megismétlődnek történelmünkben.
Ha keressük azokat az okokat, melyek a bolsevizmust Magyarországon előidézték, nem elég hivatkoznunk a véres világháborúra, egyes emberekre és osztályokra, a gyászos emlékű álprófétákra, akik a destrukciót előkészítették. Mert, amint ebben a könyvben is olvassuk, hibás, beteg, elernyedt volt az egész magyar társadalom, – tisztelet a kivételeknek – mely közönyösen, gyáván eltűrte, hogy az ezeréves magyar alkotmányt, a Szent Koronát porba döntsék, mely jobb meggyőződése ellenére magát a posványba bevinni engedte.
Emlékezzünk azokra a szomorú időkre, mert az akkor fenyegető veszélyek ma sem multak el, Európa egén megint felbukkantak a bolsevizmus sötét, vészes felhői.
báró Perényi Zsigmond

Drága Uram emlékének

Első rész
A Népköztársaság

1918 NOVEMBER 15.
ELVESZTETTÜK A HÁBORÚT!
NEM BÍROM TOVÁBB! Valahol és valahogy kifejezést kell adnom annak, ami bennem dúl, tombol és emészt!
Két hete éppen, hogy kitört a forradalom nálunk s e két hét alatt több és nagyobb világrengető esemény történt a nagy világban is, mint máskor századok alatt.
De talán sehol sem történt annyi sorsdöntő esemény, mint itt. Azaz a történések fordulata talán nem járt sehol sem oly végtelen szomorú, szívettépő következményekkel, mint az én szegény, ezer sebből vérző hazámban!
S nincs akivel az ember beszéljen, akivel gondolatait kicserélje, – aki előtt szíve fájdalmát kiöntse – mert nagy általánosságban gyávák az emberek! Nemcsak, hogy maguk nem mernek beszélni, de még akkor is félve néznek körül, hogy nem hallja-e valaki, ha a becsületes meggyőződés bátorságával bíró ember elmondja mindazt, ami az ő szívüket is nyomja, az ő álmukat is tönkreteszi, az ő lelküket is hasogatja!
Hiszen nem mondom, ha a hallgatással az ország sorsán segíteni lehetne, akkor a haza minden polgárának ez lenne a legelemibb kötelessége.
De éppen ellenkezőleg! Úgy vélem, hogy ha most hallgatunk, ezzel azt a látszatot keltjük, mintha beleegyeznénk mindabba, ami az országban, az intéző körök révén történik.
Pedig ezzel bűnt követünk el hazánkkal, valamint magunkkal szemben is. Bűnt, amelyért, (félek tőle nagyon), magunk fogunk megbűnhődni, még pedig keservesen! Mert, hogy elvesztettük a háborút, erről nem tehet a mi bátor, hősies népünk. Sem katona nem lehetett vakmerőbb és vitézebb – az ellenséggel szemben, sem ország bőkezűbb, önfeláldozóbb hadseregével szemben, mint a magyar.
Egyre hoztuk a legrettenetesebb ember- és véráldozatokat. Az otthonmaradottak dolgoztak, amennyit csak tudtak. Nélkülöztek. Küszködtek. Legfényesebb győzelmi békével kecsegtettek bennünket. Ezzel biztattak a kitartásra. Mikor azután október közepén, a forradalom dicsőségére két héttel később lemészárolt Tisza Istvánunk utolsó beszédében, a parlamentben kiejtette a rettenetes igazságot, hogy „Elvesztettük a háborút”, oly fájdalmat éreztem és velem együtt valószínűleg az egész ország minden becsületesen és magyarul érző fia, – mintha fejbeütöttek volna... Már alig tudtam a továbbiaknak értelmét befogadni. Agyam fölmondta a szolgálatot. Megszűnt működni. Egyre csak annak a rettenetes mondatnak értelme kóválygott a fejemben. És valami félöntudatlan állapotban néztem és hallgattam az úgynevezett Károlyi pártnak kurjongatását, közbeszólásait, üvöltését, mellyel Tisza beszédét megzavarni igyekezett. Egész viselkedésük nem tetszett nekem. Lehet, hogy a másnap kitört spanyolláznak már akkor ereimben futkározó ördögöcskéi okozták, de én, – ezt az egész viselkedésüket komédiának, színjátéknak láttam. Nem igaz meggyőződés vitte akaratlan és elemi kitörésig, hanem tervszerű műharag. Ez az érzésem, természetesen egészen levett a lábamról. Végtelenül elszomorított. Hogy ilyen súlyos és keserves időben, amikor elhangzott ez a, mindnyájunkat egyformán lesujtó, minden magyar ember szívét hasogató kijelentés, hogy „elvesztettük a háborút” akkor, a helyett, hogy összetartsunk, mint még soha, hogy egyesült erővel egymást támogatva és biztatva nézzünk szembe az eljövendő szomorúsággal és veszedelmekkel, – itt, ilyen, szerintem még csak a komolyságnak a látszatát sem tevő előadást rendeznek.

KÁROLYIÉK FORRADALMA
Volt azután min gondolkoznom hazamenet és a következő lázas éjszakákon! Vajjon mi fog történni? Mikor Károlyi válaszolt Tisza beszédére, mely válaszból én ugyan keveset értettem, részint az ő kissé gyenge ékesszólása, részint a magam gyengélkedő állapota miatt, azzal fejezte be beszédét, hogyha a kormány nem cselekszik, akkor „majd ők fognak cselekedni”! Úristen, mit fognak tenni?
Sok időm, sok nappalom, sok éjjelem nem maradt a gondolkodásra. Igen rövid időn belül megtudtam, hogy mit értettek e beígért „cselekedet” alatt, Károlyi és hozzá méltó díszes társai.
Megcsinálták a forradalmat! Különbékét kértek az ellenségtől! Letétették a fegyvert a katonákkal! Fölforgattak mindent, amit csak lehetett! Hatalomra jutásuk előtti, legfontosabb, legsúlyosabb ígéretük az volt, hogy amint az ő kezükbe kerül a hatalom és az ország feletti intézkedés joga, akkor a sötét, súlyos felhők eloszlanak. Akkor elhagyott szövetségeseink, a németek helyett, nyakunkba fognak borulni szerető testvérként összes eddigi ellenségeink, az egész entente!
És a mi nemzetiségeink? Károlyiék szerint már alig várják, hogy szeretettől duzzadó keblükre öleljenek bennünket, abban a percben, amikor megszűnt a régi uralom és Károlyi vezérkara került az ország élére.
És megtörtént! A zavaros idők kényszere alatt a király kinevezte Károlyit miniszterelnöknek. Károlyi viszont kinevezte összes barátait minisztereknek, államtitkároknak.
S miután ilyenkor mindig több a hangosan jelentkező barát, mint az állás, hát bevált módszer szerint, az emberekhez szabták az állásokat. Aki egyszer életében elkurjantotta magát, hogy „éljen Károlyi!” vagy a „radikalizmus”, az biztosan számíthatott valami fényes állásra. Mikor együtt volt az egész vezérkar, akkor azután kikiáltották a forradalmat: a „független”, önálló Magyarországot.
Ennek persze minden magyar ember csak örülni tudott. Kinek ne esnék jól, hogy megszabadulunk attól, a bennünket békében csakúgy, mint a háborúban egyformán kiuzsorázó, kiszipolyozó, elnyomó, irigykedő, féltékenykedő, irántunk féktelen rosszindulattal viseltető Ausztriától?
Elcsapták a királyt, el a királyságot.
Szerintem nagy kár volt megtenniök, mert történelmi multunk és népünk érzelmei, tradíciója, természete (pártoskodás) nem kedveznek a köztársaságnak.
És aztán éppen Károlyi lenne az az ember, aki ma kormányozni tudna egy országot, ma, amikor az örvény szélén állunk? Ma, amikor sajnos mint „legyőzött” nép várjuk a diadalmámortól ittas „győzők” ítéletét? Ma, amikor az ország legokosabb, legtapasztaltabb, legerélyesebb és legarratermettebb embereinek kellene összeülniök, hogy megmentsék szegény hazánkat!

SÜLLYEDÜNK!
Istenem, mi minden történt e rövid pár hét alatt? Andrássy kérelme, külön békeajánlata, ellenségünkké tette a németeket. Vesztettünk egy jó barátot, vagy legalább is egy hűséges szövetségest. Az ellenséget nem hódítottuk meg ezzel a cselekedetünkkel. Nem csak nem lendítettünk sorsunkon ezzel, hanem mindenképpen csak ártottunk magunknak is vele.
Megkezdődött süllyedésünk! Legalább én így láttam. Az osztrák-magyar flottát átadták a délszlávoknak. Ezt csak így, ilyen simán, minden kommentár nélkül közölték az újságok, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy egy több, mint négy esztendő óta küzdő vitéz és bátor hadseregnek erősségét minden szó és ellenkezés nélkül átadják az ellenségnek.
Így kezdődött az annyiszor beígért, Károlyi-féle nagyszerű különbéke?! Azután Károlyi miniszterelnöksége, az első „népkormány” megalakulása, közöttük Garami, Lindner, Kunfi! Garamiról, Kunfiról tudtam, hogy kicsodák, tehát joggal féltem tőlük. Lindner nevét akkor hallottam először. Bárcsak sose hallottam volna azután se! Bárcsak sose született volna meg, semhogy szerencsétlen, eredetiességre törekvő ötletével: „Nem akarok katonát látni” – kiszolgáltasson egy országot legádázabb ellenségeinek!

TISZA ISTVÁN MEGGYILKOLTATÁSA
Ülök este szállodai szobámban. Várom, lesem az uramat, aki leszaladt, hogy újságot hozzon. Meg akarjuk tudni, mi is történt a forradalom első napján a „mámor”-on, az „örömujjongás”-on, a részeg katonák kurjongatásán, a boltok, raktárak kifosztásán kívül?
Jó sokáig maradt lent az uram. Már aggódom, hogy mi van vele? Végre feljön. Dúlt arccal, könnyekkel a szemében, Ezt a látványt nem szoktam meg. Ijedten kérdezem: „az Istenért mi történt? Mondd hát!” Alig tudja elmondani: „Megölték Tisza Istvánt!” Mindketten magunkon kívül vagyunk...
Végre, mikor beszélni tudok, azt jegyzem meg, hogyha ez a forradalom, – a jó Isten tudja – milyen szép, jó és nagyszerű dolgokat teremtene is (amit én, sajnos, nem tudok elhinni), ezt a bűnt, amelyet egy ilyen ember megöletésével elkövetett, nem tudná soha, de soha jóvátenni! És nem lehet áldás egy olyan alakulaton, melynek létrejötte ilyen szörnyű gaztettel kezdődik.
Nem igen aludtunk ez éjjel, sem az uram, sem én. Úgy megsirattuk Tisza Istvánt, mint valami közel hozzátartozót...
Reggel azt mondja az uram: „Tiszának jobb így.” Hogy mondhatsz ilyet? tör ki belőlem. „Igen, ő nem bírta volna ki azt, ami most fog következni. Olyan szenvedés lett volna számára, hogy talán maga végzett volna magával” – mondja az uram. „Sőt, talán még az országnak is jobb, mert ha nem tudta volna ölbetett kézzel nézni, hogyan teszik teljesen tönkre imádott hazáját és ellenakciót fejtett volna ki, – abból roppant vérengzés lett volna.” – Már pedig én azt mondom, hogy az országra és annak sorsára nézve sokkal nagyobb csapás és veszteség egy ilyen fiának az elvesztése, mint az ő honmentő cselekvéséből keletkező esetleges vérengzés!”
E szörnyű megrázó esemény után jött a többi. Megkezdődnek a lelketlen izgatások. Nem csak a király, királyság, de minden ellen, amin az eddigi államrend nyugodott.

BESZÉDEK, FRÁZISPUFFOGTATÁSOK
Persze, nagyhangú szavalatokban nincs hiány. Beszédben mi magyarok mindig nagyok voltunk!
Az egyik miniszter azt szavalja, hogy Károlyi Mihály az első népuralmi miniszterelnök, tehát most már szerinte teljes a boldogság! „Nincs osztályuralom, nincs erőszak, nincs elnyomás!” S ezeket a hazug frázisokat még kinyomtatni is meri újságjában, „Felszabadult Magyarország népe, felszabadította magát – testvéreként köszönti a Magyarországban élő összes többi nemzeteket!” Majd köszöntenek bennünket ők is, de abban azután nem lesz köszönet – gondoltam magamban én, fájó szívvel. „Nincs többé háborúnk”. Hát mitőlünk függött-e eddig, hogy van-e vagy nincs? Magyarország lett egyszerre az a nagy hatalom, amely – mint Neptun a viharzó tengert – egy szavával lecsillapítja a háborgó, háborúskodó hatalmakat?
Ilyen üres, puffogó frázisokat írnak, amikor egy országnak léte és fennmaradása forog kockán!
Letépik a katonák rozettáit! Kiszabadítják Lékait. Tisza István merénylőjét! Hát ezek csak elég hősies cselekedetek? Az ilyesmiket érdemes örömujjongással kísérni? Egy elterjedt újság hírt is ad erről az örömujjongásról „Nászról, mámorról, új erők napjáról” beszél. Az Istenért hol van ez az új erő? Én nem látom. Az én szívemet csak szörnyű félelem szorongatja. Mi lesz ebből? Mi fog ezután következni? Hogy jó nem, – az bizonyos.
De érthetetlen, megfoghatatlan előttem, hogyan lehet örülni, tombolni, mámorosnak lenni akkor, amikor köztudomássá válik, hogy minden vér- és erőáldozatunk hiába volt több mint négy esztendőn által – mert elvesztettük a háborút. Ha mindenki feketét öltene, ha csupa kisírt szemet látnék az utcán, ezt jól érteném.
De így, a nagy bánatom mellett, még egyre tépelődöm: hogy mi is történik voltaképpen? Az én eszem zavarodott-e meg, avagy a többi emberé ment-e el? Mi van azon örülni, táncolni, kurjongatni való, hogy elvesztettük a háborút? Talán az, hogy a sok éhes szomszéd, a győzelemittas entente-népek csatlósai, várják, lesik, hogy mikor lehet a prédára rárontani? Reám olyan benyomást tesz ez a mámoros, örömujjongó nép, mint a gyerek, akit megoperálnak, elaltatnak, levágják szegénynek kezét, lábát, de mielőtt felébresztik, piros szalagot kötnek a nyakába. Hogy mikor felébred, ne azt lássa, ne azt nézze, amije hiányzik, hanem az a piros szalag vonja magára figyelmét, azzal mulasson el! És a gyermek meg is teszi ezt, örül neki az első kábulatában. De mi lesz azután, ha egészen felébred? Reszketve gondolom, hogy a mi szegény országunkat is alaposan megoperálják, megcsonkítják. És itt van a piros szalag is, mellyel népünket elbolondítják: a sok üres frázis, „népakarat, népkormány, népszabadság”.
Hát nem veszik észre, hogy amiről a legtöbbet szavalnak, abból van a legkevesebb, pl. a szabadságból?
Hát nem látják, hogy ilyen rabságban még sohsem voltunk? Kimondani, írni, csak azt szabad, amit a magas „Nemzeti Tanács” engedélyez! Csak azt, ami az ő szájuk íze szerint való. A cenzúra úgy működik, mint még soha. Nem csak, hogy írni nem szabad, ami nekik nem tetszik, vagy ami az ő köreiket megzavarná, de egyszerűen „ellenforradalmár”-nak minősítik azt, aki ellenzéki szót kimondani mer.
Azt az újságot, mely ellenzéki hangnak teret és megnyilatkozási módot adni merne – beszüntetnék. Az ellenzéki cikk íróját pedig becsuknák a mostani nagy szabadság világában!
Károlyi kijelenti, hogy, – egy, két, három hónapon belül megköthetjük a békét. Nagyszerű kilátás, csak éppen hinni nem tudunk benne!
Ő azonban elrendeli minden fronton a fegyverletételt. Én, a háború legádázabb gyűlölője, ezúttal és most, – borzalommal hallok egyoldalú buta pacifizmusról! Bíztatják a népet, a boldog „hívőket”, hogyha meg is szállják az országot, csak angol katonaság jön. Szóval még örülnünk is kell, hogy végre nálunk is meglesz az annyiszor óhajtott és emlegetett – idegenforgalom. Sajnos, azonban nem olyan, amely az országnak pénzt, gazdagságot hoz, hanem olyan, amely majd végképpen elviszi, szegény országunknak a háborúból talán még megmaradt szerény garasait is. Azután – a szörnyűségek szörnyűsége! A legderekabb, a legkiválóbb magyar embert, a legönzetlenebb hazafit, orgyilkos, gaz módon elteszi láb alól három elvetemedett katona! Saját otthonában lövi le! (Persze megbízatásból.)

LINDNER
Ezt tetézi Lindner hírhedt beszédje. Amikor a hadügyminiszter úr azzal a kijelentéssel kedveskedik a háborúból, a frontról hazaparancsolt katonáknak, akik azzal a hittel jöttek haza, hogy a mi országunk határait fogják az éhes szomszédoktól megvédelmezni, hogy „Nem akarok többet katonát látni.”
Ennél kedvesebbet, előnyösebbet, tetszetősebbet nem mondhatott volna ellenségeink számára, ők maguk sem merték volna reményleni, hogy a hősies, – vakmerőségig bátor magyar nép, ennyire meg fogja nekik könnyíteni a préda megszerzését. Önként kínálgatja magát: „Jöjjetek, raboljatok, hódítsatok, pusztítsatok – nekem nincs fegyverem! Én majd összetett kezekkel nézem.”
S a rablás csakugyan meg is kezdődik. Természetesen első sorban, legbizalmasabb ellenségünknél Ausztriában. Kifosztják, kirabolják, a megmaradt kis elemózsiáját elveszik, a ruháját, cipőjét lehúzzák szegény magyar véreinknek, a frontról hazatérő, hős, magyar katonának Ausztriában!
Igazán nem lehetne szemrehányni az osztrákoknak, hogy nem következetesek viselkedésükben.
S hogy ír nem egy ujság! Micsoda pökhendi hencegéssel gázolja le mindazt, ami eddig szent és sérthetetlen volt a magyar ember szemében! Micsoda lázítást végez!
Még fogalmunk sem volt, hogy mit fog hozni a „Kompánia” a belgrádi tárgyalásról, a fegyverszünetnek milyen feltételeit, de azt már tudtuk, hogy kineveztek annyi államtitkárt, mint még sohasem volt! Annyi fizetést szavaztak meg maguknak a hatalmon lévők, amilyenről eddig még álmodni sem mert volna egy államtitkár, de még két miniszter együttvéve sem! De hát ezek igazán nem azért vannak a húsosfazekak mellett, nem azért törtettek, másztak fel oda, hogy ki ne ürítsék azokat egészen!

KEDVES SZOMSZÉDAINK
És kezd már mutatkozni Lindner hadügyminiszter úr gyilkos ötletének hatása. A mi kedves szomszédaink, a szerbek, az oláhok, a csehek, akik eddig reszkettek, ha magyar katonát láttak, most egyszerre a lefegyverzett, védtelen magyarsággal szemben, – meglelték bátorságukat! Mint valami éhes sáskaraj, betörnek az országba és letarolják azt.
Ezek bezzeg nagy örömmel vettek tudomást a hadügyminiszter kijelentéséről, hogy „nem akar katonát látni”. Ők sem! Már t. i. – magyar katonát nem óhajtanak látni. S most, hogy már bizonyosak afelől, hogy nem fognak látni, mert a hadügyminiszter óhaja megegyezett az övékkel, – most hogy szabad a tér, – betörnek, lopnak, rabolnak, fosztogatnak. A világtörténelem ilyen őrületet soha sem produkált. Amikor az egész világ népe nyakig fegyverben áll, amikor a prédára éhes, a háborúban általunk mindig legyőzött szomszédok lesik, hogy mikor ronthatnak be hozzánk, (mégpedig részükről a legkisebb kockázattal), akkor egy maréknyi, de büszke, bátor néppel, letétetik a fegyvert, gúzsba kötik a kezét, hogy így várja tehetetlenül, és tűrje el a rablásra kész szomszédok pusztító betörését! Igen helyesen mondta a minap egy barátunk, hogy ez a mostani fegyverletétel részünkről éppen olyan cselekedet, mint amilyen a sivatagban, a kiéhezett oroszlán elé álló emberé lenne, ha azt közölné vele, hogy nincs nála fegyver. Az oroszlán ezt a kijelentést örömmel tudomásul venné, legyűrné, széttépné, végezne vele. De azért, mint minden hasonlat, ez is sántít egy kissé. Mert az oroszlán bátor és vakmerő állat és még a fegyveres embert is bizony megtámadja. Míg ezek a népek, alattomos, gyáva szomszédaink csak a lefegyverzett és teljesen védtelen néppel szemben mernek támadólag fellépni, – rabolni, pusztítani. Ezt az őrületet, melyet most elkövetnek, Károlyi pacifizmusnak nevezi. Én tartok tőle, hogy az ország öngyilkossága lesz belőle!

JÁSZI BŰNEI
Jászi miniszter úr gyönyörűen előkészítette a talajt évek óta folytatott lázításaival. Ő piszkálta fel a nemzetiségek lelkében talán még a tudat alatt szunnyadó kívánságok embrióit. Ő fejlesztette, ő növesztette azokat naggyá. S most, azokon az úgynevezett „tárgyalásokon” annyit ígért, annyit ajánlott fel nekik, amennyit még legvérmesebb álmaikban sem mertek volna reményleni! De ez nem baj, mondják a haza mostani bölcsei, az uralmon lévő nagy(!) államférfiak! „Nem baj és nem számit, hogy mit csinálnak most, önkényesen a vérszemet kapott nemzetiségek!” „Ez nem az entente parancsára történik.” – Micsoda okoskodás ez! Szerintük az nem baj, hogy be sem várjuk az ententenak bizonyára súlyos fegyverszüneti feltételeit és máris átengedjük szegény országunknak testét, a fosztogatásnak, rablásnak, pusztításnak? Nem vár-e reánk amúgy is elég szenvedés, megaláztatás, amit, mint sajnos, „legyőzöttnek” mondott ország, kénytelenek leszünk eltűrni? Még magunknak kell siettetnünk országunknak kirablását, kifosztását? Lehet ezt józan ésszel megérteni? Lehet ezt a legóriásabb felháborodás nélkül meghallgatni, tudomásul venni?
Szerintem az a legnagyobb baj, ami a többit vonja maga után, – hogy ezt a Jászi miniszterünket – be nem csukják! Ha igaz az, amit némelyek állítanak róla, hogy jóhiszemű, akkor nem börtönbe, – de az őrültek-házába kellene bezárni. Fel kellene őt szólítani, hogy cserélje fel a miniszteri széket – egy csendes cellával, ahol senkinek sem árthat. Míg miniszteri mivoltában, kimondhatatlan és kiszámíthatatlan károkat, jóvá nem tehető pusztítást okoz az országnak.
Bennem csak úgy korbácsolja a vért az a tudat, hogy beszámíthatatlan, kártevő őrültek irányítják a legnagyobb viharban szegény hazánknak gyenge sajkáját! S hogy annyi léket kapunk belé, hogy már most, majd elsüllyed. Kaptunk, sajnos, már kóstolót belőle, – a belgrádi tárgyalás alkalmából!

FRANCHET D’ESPEREY
Franchet d’Esperey francia tábornak úgy beszélt Károlyival, – az „entente barátjával” s a díszes társaság többi tagjával, mint ahogy egy gőgös főúr, az ő utolsórendű jobbágyával beszélhetett valamikor!
Amíg magyar ember élni fog e földön, mindig arcába fog szökni a vér, ha erre a rettentő megaláztatásra gondol, amelyet egy bár „legyőzöttnek” mondott, de büszke, bátor nép ezidőszerinti képviselőjével elkövettek. S a legszomorúbb a dologban az, hogy be kell látnunk magunknak is, hogy igaza volt a generálisnak! Ha egy nemzet ilyen roppant súlyos, vérzivataros időben egy ilyen – tehetségben, – tudásban, – hivatottságban, – ennyire utolsórendű fiát emeli maga fölé – első emberül, akkor az nem érdemel különb elbánást. És milyen volt a társaság, amelyet összeválogatott! Ha nem lenne oly végtelenül szomorú a helyzetünk, nevetni tudnánk azon, hogy kik képviselték Belgrádban – Magyarországot!
Micsoda emberek, micsoda hazafiak! Milyen tudósításokat írtak és mondottak el erről a magyarságnak szégyenletes, rettenetes Kálváriájáról! Hogy mást ne mondjak, csak ezt az egy megjegyzésüket örökítem meg: Egyik vezető tagja a társaságnak, hogy jellemezze az „ember”-természetét, – elmondja, hogy ezután a vérlázító, megalázó, borzasztó tárgyalás után, mely a jelen kimondhatlan megszégyenítésén kívül, már jelezte, hogy micsoda szörnyűségekre lehetünk elkészülve a jövőben is, – az egész társaság jóízűen megvacsorázott! Nohát ezzel a megállapítással nem az „embert” jellemezte! Akik erre képesek voltak, azok nem is voltak emberek! Azt hiszem, ha nekem kellett volna ott elszenvednem, hazámnak, népemnek, fajomnak ezt a szörnyűséges lebecsülését, talán soha többet jóízűen enni nem tudtam volna!
Még idehaza csak a történteknek utólagos olvasása is, – elvette jó időre minden étvágyamat.
Ezzel a megállapítással tehát a társaság egyik „vezető” tagja nem az „embert” jellemezte általában – még kevésbbé a magyar embert speciálisan, hanem csak az ő elfajzott, degenerált, cinikus, minden finomabb, jobb érzést lekicsinylő, kigúnyoló egyéniségét, – csak maga-magát.
Remélhetőleg nincsen ebből a fajtából annyi, hogy típust képezne, hogy általánosítani lehetne.

NÉPBOLONDÍTÁS
S a hazugságoknak hihetetlen tömege, – amit ez a világbolondító banda produkál! Károlyi csak akkor írja alá a fegyverletételi szerződést, „ha az entente a béketárgyalásokon biztosítja a magyar állam mai határait, minden idegen támadással szemben, történjék ez akár német, akár cseh, akár román, akár délszláv részről”!
Továbbá: „A béketárgyalásig a magyar állam egész területén a kormányzást a magyar kormány fogja gyakorolni testvéri egyetértésben (!) a magyar, tót, román, szerb és német Nemzeti Tanácsokkal!”
S ilyesmit mer mondani ez az – úgy látszik „moral insanity”-ben szenvedő – alak akkor, amikor már nincsenek meg Magyarországnak – a még pár héttel ezelőtt volt határai, – amikor már nem egy helyen erőszakkal beszüntették a magyar közigazgatást, amikor a „szerető testvér-nemzetek” dúlnak, pusztítanak mindenütt az országban!
De a valótlanságokat Károlyi nemcsak nekünk mondotta. Rólunk is mondott eleget a francia generálisnak. „Hogy ők hirdetik a magyar nép igazi akaratát. Hogy a háború a feudális osztrák-magyar monarchia műve volt!” Hát nem rémes dolog ez? Amilyen hazug ez állítás, – oly ostoba is! Még ha olyan igaz is lenne, mint amennyire nem az, – még ha mások – az ellenségek, az entente vádolna bennünket ezzel, – minden becsületes magyar embernek körömszakadtáig kellene védekeznie e vád ellen, nem pedig önként vállalni s keresett bűnbaknak önként felkínálkozni! Rettenetes súlyosak lehetnek ennek az önvádnak következményei számunkra!
De az országnak esetleges elpusztításával nagyon keveset törődik ez a degenerált grófi kalandor akkor, amikor ő ezzel a beszédével – az ő ellenfelein, az őt jogosan és magától értetődően semmibe nem vevő, őt a hatalomban megelőzött becsületes magyar államférfiakon üthet egyet! Inkább menjen tönkre egész Magyarország, csak ő elégíthesse ki sértett hiúság-szülte nemtelen bosszúját!
Ő, a nagy politikus, a nagy lángész, semmiért sem vállalja a felelősséget, ami eddig Magyarországon történt. De ami sose történt, ami tiszta leszűrt hazugság: a nemzetiségek elnyomását, megnyomorítását, – meg azt, amiből szintén egy szó sem igaz, hogy a magyar újságok mindig szidták a franciákat, ezt vállalják, ez ellen nem tiltakoznak. Azaz úgy tiltakoznak – ami inkább beismerésnek illik be!
Ez a sok kisebb-nagyobb hazugság „vállalás” együtt, alapos hazaárulással ér fel.
„Semleges” nép vagyunk – szavalja ott Károlyi! Hát természetes, hogy a szemébe vágják neki a rettenetes igazságot, hogy „legyőzött” nép vagyunk.
Micsoda meghibbant agyvelő terméke az a gondolat, hogy egy népet, amely, sajnos, négyesztendős küzdelem után a háborút, – bár önhibáján kívül, – de elvesztette, hirtelen elhatározással semlegesnek kinevezzen! Természetes, hogy rápirítottak, hogy nem igaz! Aminthogy semmi sem volt igaz abból, amit ő ott mondott, de amit – sajnos – Franchet d’Esperey kevésbbé tudott ellenőrizni, mint ezt az ő semlegességi ötletét!
S mi történik itthon? Már házőrségeket alakítanak, hogy valamiképpen megvédjék a személy- és vagyonbiztonságot. Ezen a téren is már teljes az anarchia. A „forradalom” meghozza virágait. De hát csoda ez? Mindent felfordítottak, ami eddig a rend alapja volt. Így persze bomlik, züllik minden. Vége-hossza nincsen a rablásnak, fosztogatásnak.
Ellenben csodálatosabb, hogy a költők is rögtön átvedlenek! Így pl. egyike a legjobbaknak egy cikkében, amelyet a napokban, ha jól tudom a Pesti Naplóban olvastam: „Visszajáró dalok” címen – már egészen az új regime szájaíze szerint ír. „Gyalázatosnak” minősíti a háborús nótákat. Azt állítja, hogy fizetett detektívek énekelték a „Megállj, kutya Szerbiát”. Hát nem mondom, hogy ez valami finom, szolid nóta, de mindenesetre volt olyan őszinte kifejezője az akkori hangulatnak, az orgyilkosság feletti megütközésnek, – mint a mai költemények, melyek a forradalmat zengik és dicsőítik. S hogy az a másik dal: „Ne sírjatok budapesti leányok, visszajövünk még hozzátok”, nekem is mindig, ahányszor csak hallottam, könnyeket sajtolt a szememből, az igaz. Mert tartottam tőle, hogy ezek közül a szegény fiúk közül lesz sok, aki bizonyára nem fog visszajönni. De azért azt talán még sem lehetne állítani, hogy ezek „mocskos, sáros nóták” lettek volna. Sőt! Nem mondom, hogy irodalmi beccsel bírtak, – de a népköltészet termékei voltak – némelyik talán a fővárosi népé – s megfeleltek a nép akkori hangulatának és érzésének.
S talán még azt sem lehet állítani, hogy ezek a nóták csinálták a háborút, – de egészen bizonyos, hogy a háború teremtette őket.

RÁGALMAZÁS
Nem tartom igaznak, tehát annál nagyobb bűnnek minősítem, hogy folyton akadnak nemcsak politikusok, de még poéták is, akik azt hangoztatják, hogy a háborút mi csináltuk. Naiv állítás és gonosz is egyben. Meg vagyok győződve arról, hogy sem Tiszának, sem semmiféle más magyar államférfiúnak nem volt semmi cselekvő része a háború előidézésében. Bizonyára csak beletörődtek a kényszerűségbe, – mikor már elkerülhetetlen volt részünkről az önvédelmi harc. Hiszen mi, soha sem hódítani, sem annektálni – senkitől semmit elvenni nem akartunk! Csak a magunkét, a mi ezer éves Magyarországunkat akartuk, mint eddig – úgy ezentúl is csorbíttatlanul megtartani! Részünkről tisztára csak önvédelem volt a mozgósítás, amibe csak belekényszerítettek bennünket. Csak az önfenntartás ösztöne adta kezünkbe a fegyvert – s nem holmi hódítási vágy, avagy nagyravágyás.
S azért kimondhatatlanul bosszant és bánt, ahányszor ezt az önrágalmazást hallom. Szerintem példás büntetést érdemelnének azok, akik szegény szerencsétlen hazánk amúgy is elég rosszul álló ügyét ilyen kijelentésekkel még jobban elrontják.
Azt gondolom néha, – mikor ezeken a szörnyűségeken elmélkedem – hogy ezek a ma hatalmon lévő nagy és bölcs hazafiak, azért vállalják nemzetük számára azt a rettenetes felelősséget, – melynek súlyos következményeitől nagyon tartok, hogy annál nagyobbak legyenek ők, – az utólagos keletű „próféták”!
Az emberek nagy része mindig „mindent megmondott előre” – utólag! Hogy igazán megmondták-e s úgy mondták-e, ki tudja azt már az ilyen kavarodásokban ellenőrizni?
Wlasics is nyilatkozik egy hírlapíró előtt. Szép és okos dolgokat mond az ország integritására vonatkozólag. Csak ne azzal vezetné be, hogy „egészen természetes, hogy mindenkinek becsületes őszinteséggel kell sorakoznia a népkormány mellé”. Ez az, amit asszony-fejemmel nem tudok belátni, amibe nem tudok belenyugodni! S ha valaki a régi emberek közül, olyan valaki, akinek szavára még adok valamit, akinek szava súlyos előttem, – ilyesmit mond, – ilyen kijelentést tesz, úgy érzem, mintha a szívembe szúrtak volna.

FELSŐMUZSLYA HADAT INDÍT
Igazán mondom, hogy legjobban hatott rám és melengette egy kicsit agyonizgatott szívemet Felsőmuzslya község viselkedése. Bevallom őszintén, hogy eddig fogalmam sem volt arról, hogy ilyen is van a világon és hogy hol van? S most olvasom felőle az újságban, hogy az a néhány száz lakosú község népe meghallotta, hogy Magyarország testéből darabokat akarnak kiszakítani a szerbek. Természetes hazafias érzésüknek engedve kimondották, hogy akkor ők velük hadbanállóknak tekintik magukat. Lóra ültek és nekik akartak menni, ki akarták kergetni a betolakodott szerbeket. Ez oly természetes, annyira hazafias és magyar cselekedet volt, hogy a mostani világban, csak humoros megbeszélésre szolgáltat alkalmat. Még az az újság is, amely eddig mindig, persze november 1-ig, az én szájamíze szerint írt, az én meggyőződésemet is hirdette, most erről a „komikus” esetről vidám kis ezópusi mesét ír. Mondhatom ettől a vidámságtól nekem a könnyem csordult ki!
S a közbiztonság? De strigis vero quae non sunt... A fosztogatások, rablások egyre szaporodnak.
Házőrség? A legnagyobb ellenmondások a rendeletekben. Plakátokat ragasztanak, hogy kötelező a házőrségben résztvenni. Másnap az újságban éppen az ellenkező áll, t. i. hogy erre senkit kényszeríteni nem lehet. Fegyverrel kell a házat őrizni – így szól a parancs – s ez természetes is. Mert úgy gondolom, hogy a betörő urak sem szoktak üres kézzel jönni. Jön azonban egy cirkáló őrség, és se szó, se beszéd, elveszi a házőrzőtől a fegyvert – és megy tovább. Ezek az állapotok kicsiben visszatükrözik az egész ország szomorú fejetlen, züllött állapotát!
Most már csak Wilson a bizodalmunk, az ő eszméi a népek szövetségéről, – önrendelkezési jogáról a mi reménységünk!
Ellenben honfitársaink – továbbra is folytatják minden irányban hazájuk rágalmazását – úgy itthon, mint a külföldön. Pl. S. G.., ez az intelligens, művelt, képzett, kellemes úriember, akinek én még társaságbeli kitűnő tulajdonságait is jól ismerem és méltányolom, most mint a népkormány kiküldöttje megy Prágába. Vérlázító a referádája! „Szégyenkezik, föld alá süllyed” a mi bűneink felsorolásánál! Igazán ökölbe szorul az ember keze! Hát van még nemzet a világon, amely kesztyűsebb kézzel bánt volna nemzetiségeivel, mint mi? Hát nem nyomta-e el valóságban lehetetlenül a francia a bretont, az angol az írt, a német a lengyelt, a belga a vallont és véges végig az összes nemzeteken át, mindegyik a maga nemzetiségeit?
Valóságos szeretetteljes gyöngédségnek lehet elnevezni, választékos bánásmódnak, a magyarok viselkedését a többiekéhez képest. Hogy az ellenségeink most, mikor ez nekik hasznos, céljaik eléréséhez üdvös, így állítják be a képet és hamisítják a tényeket – ez egészen érthető. Nagyon sokat vélnek és remélnek elérhetni e rágalmakkal az általunk elkövetett, és rólunk szóló valótlanságokkal a döntő fórum előtt, a nagy igazságosságnál, az ententenál!
De mi értelme, mi célja, micsoda mentsége lehet annak a bűnnek, amikor magyar ember vállalja itthon, vállalja külföldön ellenségeink előtt a mi soha el nem követett bűneinket?!
S hogy nem gondolja át, hogy mily rettenetes módon árt nemzetének e sorsdöntő órákban eme hazug önvádakkal, az alaptalan, haszontalan rágalmaknak vissza nem utasításával?
Mi leli ezeket az embereket? Micsoda rossz szellem szállt beléjük? Vagy tán eddig is bennük volt, csak az idő és alkalom nem kedvezett, hogy kikívánkozzék belőlük? Miért teszi okos ember magáévá Jászi Oszkár bolondgombáit, amelyeket ez a szoba négy fala között könyvekből magába szítt, amelyek előtte és ott talán nagy bölcsességeknek tetszenek, – de a valóságban, – az életben, – lehetetlen, életképtelen fantazmagóriáknak bizonyulnak?
Mi zavarta meg ezeknek az agyvelejét?

A FORRADALOM DICSŐÍTÉSE
S az újságok nagy vigan referálnak arról, hogy mindenütt forradalom van, Németországban, Angliában, Franciaországban. Ez annyit jelent az ő nyelvükön, hogy mit búsulunk mi azon, ha széttépik, – összedarabolják, kifosztják Magyarországot, – másutt sincs jobban, – tehát nincs semmi baj!
Még egy kitűnő írónk is olyan cikket ír valamelyik esti lapban a német császárról és családjáról, amelyet minden jobb érzésű ember csak felháborodással utasíthat vissza. De mit szóljanak azok, akik ugyanebben a lapban a másikat, azt a nem is hosszú idő előtt írt, ugyancsak a nemet császárról szóló cikkét is olvasták s amely a legtúlzottabb ditirambus, a legnagyobb dicsőítéssel zengi a német fejedelem emberi és uralkodói nagy erényeit. Igazán megutálhatja az ember a mai viszonyokat, állapotokat, az ilyenfajta embereket és az egész szomorú életet!

NOVEMBER 16-ÁN
EGY BÁTOR EMBER IS AKAD
Akadt mégis egy ember, aki meg merte mondani az igazat! A práter-utcai polgári leányiskola igazgatója meri – nem dicsőíteni a gyönyörű forradalmat s a bandát, amelyik csinálta, sőt valódi nevükön nevezi azokat, akik megcsúfolják a magyarság régi hagyományait, a király személyét, a trónt stb. Szeretném ennek a becsületes, bátor Szentirmaynak kezét megszorítani, annál is inkább, mert tajtékzó dühvel ír róla az a finom lap, a „Déli Hirlap”.

A BOULEVARD-LAPOK
Egy másik boulevárd lap, amely folyton lázított Tisza ellen, nevezte őt kegyetlen, vérszomjas, „háborús uszítónak”, ki most is, tovább is csak lázít. Most már persze nem az ellen, aki már a földben nyugszik, hanem azok ellen, akik élnek. „Gonosz urakról, átkozott trónokról” beszél még mindig. De azért kezdi észrevenni és konstatálni a feletti nagy boldogsága dacára is, hogy eljött az ő világa, urak nélkül, trónok nélkül, – hogy a szerető testvérek, a románok, tótok stb. „hörögve harapnak az ország testébe”.

A KIRÁLY LEMONDÁSA
A királyt is már lemondatták Eckartsauban! Küldöttség ment hozzá. Csodálom, hogy akadt a régi szabású, jó hazafiak közül is olyan, aki ezt a szomorú missziót vállalta. Csodálom, hogy nem tagadták meg részvételüket. Ismétlem, én a királyságot siratom, Szent István koronáját, amely szentség a magyar nemzet szemében. S ezt földre taposni, beszennyezni, – nincs joga senkinek a világon, – legkevésbbé magyar embernek, jó hazafinak! Ezen búsulok.

BAJOK ÁRADATA
A spanyoljárvány is egyre pusztít. Minden oldalról jön ránk az áldás! Csak győzzük elviselni.
A fosztogatások is napról napra nagyobb méreteket öltenek városban és falun, vízen és szárazon, mindenütt.
És persze mentől többet tárgyal Jászi, annál rohamosabban foglalják el hazánkat az ő szeretett nemzetiségei, annál kevesebb marad nekünk! Úgy látszik befejezett tényeket akarnak teremteni, hogy mire a béketárgyalásra kerül a sor, – azt mondhassák: „itt vagyok, itt maradok!”
Megütköznek azon a hatalmonlévők, sőt megtorlást, nagy megfenyítést helyezett kilátásba a románok kedvében járó Jászi miniszter úr, hogy Urmánczy Nándor expedíciót szervezett a bátyja birtokán rabló, fosztogató oláh csőcselék ellen. Hát mit gondolnak ezek az urak, hogy az egyes emberek is olyan ölbetett kézzel nézik majd vagyonuknak, talán életüknek is elpusztítását, mint ahogy ők nézik szegény szerencsétlen országunk gúzsbakötését, tönkretételét, teljes lesüllyesztését? Ez gyávaság, ez tehetetlenség, ez őrület! Ez minden, csak nem az, aminek elnevezték. Ez nem „pacifizmus!”

JÁSZl ÉS AZ OLÁHOK
Jászi úr nyugodtan eltűri az oláhok minden képzeletet felülmúló arcátlan követelését és tárgyal, egyre tárgyal velük, minden felháborodás nélkül. Módfelett felháborodik azonban azon, hogy Urmánczy jobban megvédi a rablóktól birtokát, a maga és családja életét, mint ő felelősségteljes állásában – a hazájának épségét. Elméleteket, eszméket, wilsoni elveket visz a tárgyalásra, és ezalatt, még csak nem is mondhatjuk, hogy csendesen, – kirabolják,–elpusztítják, elfoglalják az országunkat. Hát vakok az emberek, süketek? Nem látnak, nem hallanak? Miért, hogy nem kergetik vissza ezt az urat a könyvei közé? Miért nem teszik ártalmatlanná? Ott folytathatná tovább is az ő teóriáit a papíron, de nem tenne velük tönkre a valóságban egy egész országot!

A TERÜLETVÉDŐ LIGA
Kezdek olyan helyekre járni, ahol remélek hallani olyasvalamit, ami talán egy kicsit megnyugtat, ideig-óráig megvigasztal. Ilyen pl. a Területvédő Liga ülése. Mert már ilyen is van. Becsületes érzésű, hazafias gondolkozású emberek összeálltak, hogy tanakodjanak,–mitévők legyenek és hogy biztassák, bátorítsák egymást. Előadásokat tartanak, amelyekkel meggyőzik a hallgatóságot a mi igazunkról, a mi jogunkról az ősi földhöz, ezeréves hazánkhoz. És cáfolják az ellenségnek galád rágalmait. Velük érzek egész szívemmel, egész lelkemmel. És mégis, azt kérdezem mindig magamtól, elegendő-e ez a mi ügyünknek? Mit használ, ha ezeket a dolgokat itt adjuk elő Budapesten és nem Londonban vagy Párizsban, vagy Amerikában vagy ott, ahol majd a sorsunkról döntenek azok, akiket eddig kizárólag ellenségeink informáltak és a mi rovásunkra befolyásoltak? Hiszen tervbe vették, hogy oda is kijussanak a memorandumok, az igazunkat védő írások, statisztikák stb. De kérdés, hogy ki tudjuk-e juttatni s ha igen, használ-e még odakünn majd valamit – az utolsó percben, mikor ellenségeink már hosszú évtizedek óta végzik céltudatos aknamunkájukat ellenünk?
Nagyon tartok, nagyon félek tőle, hogy ezzel a mi védekezésünkkel, felvilágosító műveleteinkkel, alaposan elkéstünk!

PLAKÁTOK HARCA
Plakátokat is nyomatnak. Nagyon szép, beszédes plakátokat – csupa tiltakozás – megnyomorításunk ellen. De ezeknek is Párizs utcáin kellene felragasztva lenni, – hogy ott vegyenek tudomást a mi elkeseredésünkről, a mi kétségbeesettségünkről. Ez a „mi” szócska – természetesen csak az ország hazafiasan érző polgárságát jelenti, de semmiképpen sem azokat, akik a hatalmon vannak, akik az ország sorsát intézik. Hiszen éppen ezek két kézzel ajándékozzák el az országot, ezeknek köszönhető, hogy idáig jutottunk, ahol sajnos, vagyunk.
Hogy nekem pl. nagyon jól esik e plakátokat látni, az bizonyos. Nem csak azért, mert megnyugvásomra szolgál, hogy végre ébredez más ember is és hogy kezdik észrevenni: milyen borzasztóan becsapott minket a Károlyi-banda, és összeszoruló szívvel nézik az ő eljárásuknak ránk nézve oly végzetes következményeit. Hanem azért is, mert oázist nyújtanak a sok kiabáló, üvöltő, hazug és gonosz célzatú plakát között.
Az ő plakátjaik! Majd Lukasichot ábrázolják, amint nyakra-főre akasztatja a katonákat, majd a király képét, amint mosolyogva nézi, hogy vonul el előtte egy összemarcangolt, rongyos, véres embersor! Szóval mind a legádázabb izgatás, az elmúlt „átkos rezsim” ellen. Nem beszélve azután azokról a díszes plakátokról, amelyeket az üzleti élelmesség hoz a világra. Ezek már nem annyira rajzbeli ábrázolások, mint inkább csak vörös orgiák. Legszívesebben persze a pirosnak minden árnyalatában pompázik és a tartalmuk ordít. Mindegyik valami most keletkezett újságot, hetilapot stb. reklámoz, amelynek már a címe elárulja irányát: „Korbács”, „Vágóhíd” és még egy csomó hasonló finom elnevezés. És persze óriási betűkkel közli kóstolóba az egyes cikkek címét, tartalmát. Mindegyik, valamelyik, a közéletünkben szerepet betöltött férfi vagy nő becsületének a legalávalóbb, a legtrágárabb módon való meghurcolása.
S ilyenkor, ha végigmegyek az utcán és szemembe kiabálnak, ordítanak ezek a durva, utolsórangú kocsma tónusában tartott plakátok, mindig azt gondolom, az a véleményem, hogy a szabadság elnyomásánál, a sajtócenzúránál csak egy csúnyább dolog van s ez: az ilyen „sajtószabadság”, mint amilyen most tombol! (Persze csak a hazafiatlan irányt képviselő elemek számára!)

NOVEMBER 17-ÉN
MÉG AZ OSZTRÁKOK IS!
Most persze már az osztrákok is kimutatják foguk fehérét, amit soha el nem mulasztanak velünk szemben, ha erre alkalom kínálkozik. S kell-e annál jobb alkalom, mint mikor egy szegény, mindenkitől elhagyott ország védtelen testét a falánk kis nációk légiója minden oldalról marcangolja?
Négy magyar vármegyét követelnek ők is. Miért ne, ha mindenki követel? Hogy mily jogon? Mily címen? Egyszerűen azért, mert állítólag szükségük van ezekre a megyékre, Bécs élelmezése szempontjából. Hát ez ugyancsak szép jogcím! Megkívánták, tehát őket illeti meg. Ha én fázom az utcán s egy felebarátomon bundát látok, lehúzhatom róla, mert nekem kell. Hogy ezután majd ő fog fázni, ezzel már persze nekem nem kell törődnöm. Hisz ez már valóságos ököljog, az „aki bírja, marja” elmélete! És sajnos, a helyzet olyan, hogy nem Ausztria bírja olyan nagyon, mint amennyire nem bírjuk már mi!

SZOMSZÉDAINK BETÖRNEK
Iróniák iróniája! Mikor már jóformán semmi sem marad szegény Magyarországból, mikor már-már halálán van, akkor Károlyi szikratáviratot küld szét a népekhez Magyarország újjászületéséről! Ők, úgy mint eddig, most is csak szavalnak, üres, puffogó frázisokat dobnak a levegőbe. S a szomszédok, azok cselekednek!
Még egyre nyomulnak előre, – tovább és tovább. Most már nem törődnek az entente-tal, az ő védangyalukkal, akinek patronátusa alatt tették meg az első lépéseket. Most bezzeg nélkülök, vagy pláne tilalmuk dacára is, mind több és több területet foglalnak el. Otthonosan berendezkednek. Tűzzel-vassal pusztítanak mindent, ami magyar. Kikergetik azt, aki magyar és aki az is akar maradni. Hozatnak helyettük az ő fajtájukból. A legegyszerűbb módja a statisztika meghamisításának a majdani békekonferencia számára. „Íme, túlsúlyban vagyunk” – mondhatják majd. Meg azután „a magyaroknak nincs is kifogásuk a mi ittlétünk ellen, mert különben nem hagytak volna bennünket ilyen szépen megtelepedni!” Azok, persze, odakint nem tudhatják, de meg nem is akarják tudni, hogy mindez a borzalom, hódítás, a pusztítás, ami velünk, nálunk eddig történt – és sajnos, egyre történik is – csak úgy eshetett meg, – hogy kényre-kedvre ki vagyunk szolgáltatva, még a falánk szomszédoknál is nagyobb ellenségeinknek, azoknak, akik most az ország sorsát intézik!

NOVEMBER 18-ÁN
ELVESZIK RUHÁINKAT
Most már ruháinkat veszik el. A háború még nem fosztott ki bennünket eléggé, most ránk parancsolják, hogy a cipőnket, a ruhánkat, a fehérnemünket adjuk oda. Hát, nem mondom, hogy holmi hadiuzsorások, óriási jövedelmük összeharácsolása mellett, nem csináltattak maguknak annyi új ruhát is, hogy még el is ajándékozhatnak belőle. De a kenyerét tisztességesen kereső ember örül, ha annyi felvenni valója maradt, amennyire neki van szüksége. S bizonyára nagyon sokunknak ruhatára javításra, felújításra már nagyon rászorul. Egyre a háború végét vártuk, addig nem csináltattunk semmit sem. Ellenben adtunk önszántunkból, amennyit csak tudtunk a hadseregnek, minden kényszer nélkül. Három szekérrel vitték el tőlünk adományainkat hadseregünk részére. Legjobb szívvel, egész lelkesedéssel adtuk e célra. De a mostani kényszeradakozásnak már egészen orosz íze van s az ilyesmitől mentsen meg bennünket az Úristen!

NOVEMBER 19-ÉN
JÖNNEK A FRANCIÁK?!
Tehát, megint egy hazugnak bizonyult ígérettel több! Nem lesz idegen megszállás, ezt hangoztatták egyre. Nemcsak, hogy az ország nagy részét megszállás címén kifosztják, kirabolják, de még Budapestet, az ország fővárosát sem kímélik meg ettől a szégyenletes, megalázó „idegenforgalomtól!”
A szállodában már hetek óta bolondítanak bennünket, hogy „jönnek a franciák!” E jelszó jegyében megindult a kilakoltatás. Kiürítenek legsürgősebben egész lakosztályokat, hogy azután megint csak azt állapítsák meg: „úgylátszik, még mindig nem jöttek”. Természetesen, a szobák árát sem csökkenti ez a kilátásba helyezett nagy vendégtöbblet, mikor amúgy is sokkal nagyobb a kereslet, mint a kínálat – lakásokban.
Állítólag a Lipótváros jelentkezik. Felkínálja szobáit, lakosztályait a francia tiszteknek. Hát csak tegyék, – ha nekik jól esik. Nekem, sajnos, nincsen lakásom most, – magam is szállodára szorulok – de ha lenne is, – ilyen vendégségből, – megszálló hadsereg dédelgetéséből nem kérnék... Az ember kénytelen-kelletlen eltűri a megszállást, de nem ünnepli a győztesként bevonuló ellenséget.

ADY-ÜNNEPLÉS
Ünnepelték azonban Ady Endrét nagyban, mint a forradalom költőjét. Nem hiszem, hogyha ez a mostani, érthetetlen, megmagyarázhatatlan forradalmi mámor, öröm, – amely szerintem őrület, – el fog múlni, lesz valaki, aki dicsekedni fog azzal hogy neki része volt ebben az országpusztításban.

MUNKANÉLKÜLIEK TENYÉSZTÉSE
Megdöbbentően bőkezűek az adózó polgárok terhére. Csak hétszeresére emelték fel pl. a rokkant katonák nyugdíját. Van-e ember, aki ne a legjobb szívvel adna mindent, ami csak telik tőle, ezeknek a szegény szerencsétleneknek? Az államnak is, természetesen, kötelessége őket a lehetőség határain belül, támogatni. Kötve hinném azonban, hogy az a lehetőség határain belül lenne, amit az állam most minden téren pénzügyileg elkövet. Összes alkalmazottját úgy fizeti, mintha a háború legyőzött népei által fizetendő hadisarcot mi kaptuk volna. A népkormány tagjai, ezeknek összes atyafisága, hihetetlen javadalmazásban részesülnek – csak úgy, mint a mesterségesen tenyésztett munkanélküliek. Olyan horribilis jutalmat kapnak azok, akik nem dolgoznak, hogy ugyancsak meg kellene erőltetniök magukat a dolgozóknak, hogy anyagiakban utolérjék amazokat. De hát nem bolondok, hogy megerőltessék magukat! Hanem egyszerűen nem vállalnak munkát, hogy érdemesek legyenek a nagy munkanélküli segélyre. Ennek természetes következménye, hogy semmiféle férfi vagy nő számára való házi-, vagy házonkívüli munkára embert kapni nem lehet. Vagy ha mégis akadna talán egy olyan vállalkozó, aki valamely könnyű munkát elvégezni kegyeskednék, – olyan díjazást kér érte, ami csak holmi Rothschild erszényéből telnék. És meg is indokolja kívánságát a következőképpen: (Egy, a családunkban megtörtént eset nyomán mondom el a kis párbeszédet.) „Eljövök dolgozni, ha meg tetszik mondani, mennyit fizetnek egy napra 70 koronán felül?” „Micsoda?!” – kérdjük olyan arccal, amely elárulja, hogy nem akarunk hinni fülünknek. „Hát, igen! Hárman vagyunk a családban. Napi munkanélküli segély 70 korona. Hát már csak nem fogok dolgozni, ha nem kapok sokkal többet a munkáért, mint a henyélésért?” S ez a – úgy pénzügyileg megbocsáthatatlan, mint amilyen erkölcsrontó – bőkezűség kergeti elérhetetlen, indokolatlan magasságba a munkabéreket. Miután igen kevés embernek van ma arra módja, hogy ilyen béreket fizessen, – tehát napról-napra szaporodik az állam mesterséges heretenyészete.

A FOSZTOGATÁS, MINT ÉLETPÁLYA
Csak egy foglalkozás van most, ami még a dologtalanságnál is jobban jövedelmez s amely most, sajnos, – nagyon divatban van. A fosztogatás!
Egy barátnőm meséli a következő esetet:
Az évek hosszú sora óta hozzájuk járó mosónő udvariasan kijelenti, hogy többet ne számítsanak reá. „Miért?” – kérdik. Hazajött a férje a háborúból s így már nincs szüksége arra, hogy ő is dolgozzék. „Hát olyan jó állása vagy foglalkozása van a férjének?” kérdi a hölgy. – „Oh, nagyon jó!” – „Mi a férje?” „Fosztogató!” Megható természetességgel csak ennyit mondott. – S ez nem vicc, nem tréfa, – így – és ilyen nyíltan mondta ezt a Károlyi-csinálta forradalom nagyobb dicsőségére, annak első hónapjában, egy, eddig tisztességesnek becsületesnek ismert asszony. Ennyire jutottunk, idáig züllöttünk erkölcsileg, rövid pár hét alatt. Nem csoda, ha olyanok vannak felül, az uralmon, mint a Károlyi bandája, hanem egészen természetes, hogy alul is ilyenek a viszonyok!
Hallom barátaimtól, hogy cselédet sem lehet kapni semmi pénzért sem. Ugyanez okból. Hazajött a férj, vagy apa, vagy vőlegény, vagy testvér – fosztogat és ellátja őket nemcsak a szükségessel, – de még felesleggel és fényűzési tárgyakkal is. Úgy, hogy végül még a szerények közé tartoznak azok, akik beérik a munkanélküli segéllyel és ennek tiszteletére nem dolgoznak, azaz nem fosztogatnak. A cselédközvetítők maguk vallják, hogy a cselédhölgyek nem vállalnak állást, mert nagy jólétben élnek családtagjaik fosztogató működéséből.
Hiszen lopások, rablások előfordultak máskor is, – de soha még ily mértékben nem, soha nem volt ily általános, mint most. S a lényeges különbség az, hogy a rablás ma már szinte virtus-számba megy!

NOVEMBER 20.
A SZERBEK ÉS CSEHEK BERENDEZKEDNEK MÁR
A legnagyobb defetista, az egyik forradalmat provokáló, – tekintélyeket, eddigi törvényeket, rendet letipró ujság, minden nagyobb izgalom nélkül, egyszerűen megállapítja azt, hogy a szerbek hogyan rendezkednek be nálunk. Hazaárulóként büntetik azt, aki a szerb katonai hatóságoknak ellenszegül, elszedik az összes fegyvert, muníciót s az engedetlenekkel rögtönítélő bíróság végez.
Megjegyzés nélkül közli, hogy a csehek véres harcokat vívnak velünk (a mi hazánkban!). Felszedik a síneket és sok hasonló gyönyörűséges dolgot cselekszenek és állandó terror alatt tartják az egész Felvidéket. Naponta, – csak a jó Isten tudja – hány vonaton menesztik a magyar föld terményeit – Prágába. Kifosztják teljesen szegény hazánkat mindenből, végtelenül sajnálatraméltó felvidéki honfitársainkat.
Úgy látszik, hogy még mindig nem jöttek rá ezek a bizonyos újságok (vagy talán csak úgy tesznek?), ezek a lelketlen, lelkiismeretlen rombolók, hogy mit műveltek ők – a sajtó, a betű nagy hatalmával? Talán még mindig nem érzik, hogy züllünk, hogy süllyedünk, hogy pusztúl az országunk? Hogy teszi tönkre a sok betolakodott martalóc az ország nagy részét, hogy züllik el mind jobban és jobban a mi népünk is, mindenütt az országban – de legfőképen a fővárosban, itt Budapesten!
Nem látják a hatalmat bitorlók sem, vagy nem akarják látni, hogy mit csináltak az országból? Hogy a meglévő kereteket, az oszlopokat, amelyek az állam épületét tartották, amelyek a társadalmi rendet megalapozták – elpusztították, széttördelték, anélkül, hogy valami jobbal, megfelelőbbel helyettesítették volna. S így most minden természetesen bomlik, romlik, düledezik, összeomlik!
Olyan nagy volt a hatalmi éhségük, olyan nagy most a hatalmi mámoruk, hogy ez előtt minden háttérbe szorul, – minden elhomályosul, nem látnak és nem hallanak mást! A hatalom eléréseért, megtartásáért mindent feláldoznak, mindenre képesek.
Igaz, hogy amit feláldoztak, azt a rettentő sokat, nagyot és súlyosat – az nem az övék volt, – csak az országé. S amit elértek, – hatalmat, dúslakodást az anyagiakban – minden nagyratörő álmuk teljesedését, az csak az övék.
Igen természetes, hogy ők maguk is tudhatták, hogy normális, rendes és rendezett viszonyok között teljesen kilátástalan lett volna hatalmi álmuknak, nagyravágyásuknak kielégítése. Fel kellett tehát borítani mindent, hogy azok, akik eddig alul voltak – mert alsórendű volt a tehetségük, a tudásuk, a jellemük – most felülre kerüljenek! S ők igazán nem mulasztottak el semmit sem részükről – annak elérésére, hogy a bomlás, a romlás teljes legyen! S így azután – a felfordulásban – a káoszban, elfoglalhassák az általuk annyira óhajtott, ilyen nemtelen eszközökkel elért pozíciót!

A SZOVJET ÜDVÖZLI MAGYARORSZÁGOT
Odáig jutottunk már, hogy a borzalmak honából a legrémesebb álmainkat megszégyenítő, mert még azon is túltevő orosz szovjetvilágból küldenek nekünk üdvözlő táviratot! Úgylátszik, azt remélik ezek, hogy érik már a gyümölcs! Úgy vélik, hogy a züllésnek már arra a fokára süllyedtünk, amikor már csak az utolsó stáció következhetik: az ő országuk!
A napokban ott ülök délben a szálloda előcsarnokában, hogy mint rendesen, a férjemet várjam az ebédhez. – Szemtanuja voltam egy orosz család érkezésének. Férfi, nő, – gyermekek, kíséret és fuvaroskocsi tele poggyásszal.
Megtudtam a portástól, hogy egy orosz herceg és népes családja érkezett meg mindennel, amit még menteni tudott. Szökött Oroszországból a gyilkos, gonosz, embertelen haramiák elől. Elmondta a portásnak, hogy odaát egy tiszta gallér miatt képesek valakit a túlvilágra küldeni. Mert a tisztaság gyanús az ő szemükben. Mert a lélekben, erkölcsben oly ronda, piszkos proletár –, a tisztaságot is a polgárság bűnei közé sorolja, s ha polgár valaki, akkor meg éppenséggel el kell pusztítani. Hiszen a legnagyobb proletár élvezet – a polgárság kiirtása.
Istenem, micsoda egy förtelmes, gyalázatos világ lehet az, mily borzalom!

ORSZÁGZÜLLESZTÉS
S alig merem leírni, de valami előérzet bánt, hogyha így folytatjuk, – ha ezen az úton haladunk, melyet 3 héttel ezelőtt megkezdtünk, ha a züllés ily rohamosan fog haladni, – akkor a jó Ég mentsen meg tőle, de valami ilyen förtelmes világ felé közeledünk.
Brr, – iszonyat, még gondolatnak is!!!
Ha olvasok az oroszországi dolgokról, hát kilel a hideg – borsódzik a hátam, – s azt gondolom – csak az ilyesmitől mentsen meg bennünket a Gondviselés! Mert azok az emberek, akik most, mint a hatalom birtokosai, sorsunkat irányítják, egészen bizonyosan nem lennének képesek ezt a veszedelmet, ezt a lelki pestist elhárítani!
Sőt egész viselkedésük, minden ténykedésük csak előkészíti a talajt, melyből aztán, ha idejekorán ki nem irtják az orosz szél idefujta magot, megteremhet a mérges, rémes nadragulya!
Bezzeg, ha Tisza István élne, ettől a vésztől nem kellene félnünk! No meg egészen bizonyosan, idáig nem jutottunk volna, ahol már most tartunk. Már akkor volt róla szó, még az ő életében, hogy az Oroszországból visszatérő, a bolsevizmustól megfertőzött katonákat nem fogják hagyni bevonulni és velük a veszedelmet terjeszteni az országban. Gondoskodni fognak feltartóztatásukról, ártalmatlanná tételükről. Ki törődik ma ezzel? Ezeknek az uraknak – kisebb gondjuk is nagyobb ennél!
Napról-napra sötétebbek az utcák is. Amint az Úristen rövidíti a napokat és korábban köszönteti be a sötétséget, aszerint csökkentik a mesterséges világítást is. Egészen félelmetes már délután az utcákon járni. Különben mindegy – sötét van-e vagy világos, külváros-e vagy belváros, egyformán húzzák le az emberekről a kabátot, szedik el a nőktől az ékszert, erszényt, stb.
Mindjobban szaporodik az olyan ismerőseim száma, akik már megérték e kedves műveleteket, kiket már kifosztottak az utcán. Tehát nem gondolhatom, hogy ezek csak olyan alapnélküli mende-mondák. Borzasztó kellemetlen, leverő érzés, ilyen közbiztonságban, ilyen közállapotban élni!
Minap este 7 órakor a Ritz-hotel előtt, ahol tömegesen állnak mindig ilyenkor az autók, gróf Pejachevichről akarták lehúzni bundáját, mikor a pár lépésnyire levő Bristolba készült haza. Ő szétütött közöttük és megmentette bundáját. De nem mindenkinél végződik ily szerencsésen a kaland.

PUSZTÍT A SPANYOL JÁRVÁNY
A spanyoljárvány egyre jobban pusztít, úgyhogy reszketve veszem kezembe reggelenkint az újságot. Alig merem kinyitni, egyik gyászjelentés a másik után. Istenem, hát még az ilyfajta súlyos megpróbáltatás sem került el bennünket? Szegény, mindenképpen tönkretett hazánknak már csak egy ilyen járvány hiányzott, amely garmadaszámra pusztítja a testileg, lelkileg amúgy is legyöngült embereket.
Én részemről, a sok mindenféle baj között, amely eddig ért bennünket, a kínos, rideg, örömtelen élet, a sok nélkülözés, a sok izgalom, a kilátásba helyezett nagy adók, stb. stb. között, egyénileg – ezt tartom a legsúlyosabbnak. Mindent szívesen elviselek, ha a jó Isten megkíméli hozzátartozóimat, minden jó emberemet ettől a szörnyű nyavalyától. Magam már keresztül mentem rajta, imádkozom minden nap, hogy ők szerencsésen megmeneküljenek tőle! Sajnos, nincs nap, amikor valami jó ismerőst el ne ragadna a járvány. Valóságos tragédiák játszódnak le: – szülők elvesztik egymásután összes gyerekeiket, fiatal férj a feleségét és viszont. Másutt a szülők kapják el gyermekeiktől – és pusztulnak bele. Itt egy ház marad gyermek, – amott gyermekek szülők nélkül, – szívfacsaró kis tragédiák az ország nagy, súlyos tragédiája mellett.
Az emberek már szinte nem mernek az utcára sem menni, villamosba ülni, egymással összejönni. Pedig még soha nem érezték annyira szükségét a találkozásnak, a gondolatcserének, lelkifájdalmunk kiöntésének, mint most. Tudom magamról. Én, ki annyira szerettem otthon ülni, nem voltam soha túlságosan társaságjáró, most alig lelem a helyemet. Nem szeretem az egyedüllétet. Nem akarok egyedül maradni gondolataimmal, mert azok túlszomorúak. És keresem az olyan emberek társaságát, akik velem egyérzésűek, akik együtt keseregnek velem hazánk pusztúlásán. A siratás barátok között könnyebben esik, mint a magányban.
De még más akadálya is van annak, hogy az emberek egymást látogassák, hogy összejöveteleket tartsanak. Szűkében van a fa, a szén! Nem tudják fűteni a vendég- és fogadószobákat, így tehát az én szomorú, sokszor panaszolt otthontalanságomnak, a szállóban lakásnak megvan most az az előnye, hogy úgy emeleti lakóhelyiségünk, mint lent a hall, egyaránt jó meleg. Hetenkint egyszer itt jönnek össze jóbarátaink minálunk.
Megvan a rendesen megjelenő törzstársaság, csupa kedves jó barát és néha egy-egy outsider is. Ha sokan vagyunk, akkor a hallban gyűlünk össze, ha kevesebben, úgy a lakásban.

KOZMOPOLITA HÖLGYEK A NŐI KLUBBAN
Kezdek most megint a szerdai napokon a női Klubba is feljárni vitadélutánokra.
Érdekelt persze megfigyelni azt is, hogyan viselkedik a Klub elnöknője, Károlyi Mihályné, amióta férje felkapaszkodott a hatalomnak olyan magas polcára, mint amilyen mélyre süllyesztette le az országot. Érdekelt, hogy milyen szemmel néznek erre az asszonyra azok, akik velem együtt siratják az országot. Azok, akik annak a régi regimenek a hívei – amelyet a most uralmon lévők – mindennap tetemre hívnak, amelyet megrágalmaznak avval, hogy minden baj, pusztulás kútforrása.
Érdekelt végül látni, hogyan rajongják körül szeretett vezérük feleségét a valóban „régi”, tehát már pár esztendős és nem konjunktúrás „radikálisok” – akik mint ilyenek persze „új” jutalmazottak – koncbirtokosok: a Bédy Schwimmer Rózák, Buchingernék, Strickerné Polányi Laurák, Jászinék és csak a sorban, de nem a radikálisságban utolsó Miskolczy Meller Eugéniák! Mint Károlyinak a férfiak között, ép úgy megvolt feleségének is a nők között hűséges, őt követő táborkara.
Hát ami azt illeti, mikor nem volt meg az uralmon levőknek, a hatalom birtokosainak, az ő saját külön „uszályuk”? Még akkor is, ha az illetők nem osztották az újonnan uralkodó planéta hitvallását, ha bensejükben egészen más elveket és nézeteket vallottak is, az ilyen csekélységek ilyenkor nem jönnek számításba.
De hogy igazságosak legyünk, kénytelen vagyok konstatálni, hogy ezek a fent nevezett hölgyek és a hozzájuk (már ahhoz, akihez) tartozó urak nem most lettek radikálissá, hazáttagadóvá stb.! Nem ők emelkedtek fel Károlyihoz, a magyar mágnáshoz a magasba, hanem megfordítva történt: Károlyi süllyedt le hozzájuk. S miután ezeknek a díszmagyaroknak – ha Istenük, ha hazájuk, – ha szívük, lelkük nincs is, de eszük az van, amit a vezérükről viszont nem igen lehetne állítani, tehát ők ugyancsak tudják a helyzetet a maguk számára kiaknázni – a gyengeeszű és jellemű grófot úgy és arra vezetni, ahogy és amerre ez nekik, az ő céljaiknak, egyéni érdeküknek a legjobban felel meg. Ha már ilyen szerencse jutott nekik osztályrészül, azt megfogják az üstökénél fogva és nem eresztik el.

VITADÉLUTÁNOK A KLUBBAN
A Klubban is gondoskodtak róla, hogy valahogyan más szellem és akarat ne érvényesüljön ott, mint az övék. Egyelőre még többen vagyunk az „átkos régime” hívei, olyanok, akik nem hódoltak be az új szellemnek, az új iránynak, a hazaárulásnak. De ők azon vannak, hogy ezt a mi elmaradt, nevetséges, szerintük ellenforradalmi irányunkat kellőképpen ellensúlyozzák. Ha mi többen vagyunk, nagyobb számmal, ők viszont sokkal hangosabbak, merészebbek. Mögöttük tudják a pártoló hatalmat; az uralkodó irányt.
Rendes körülmények között nem valami sokszor szerencséltetik e kozmopolita hölgyek a klubunkat. Nem igen ereszkednek le hozzánk. Hja, nekik most már sok a dolguk, hisz cselekvő részt vesznek a „kormányzásban”. Az egyik: Mellerné M. Eugénia, ha jól tudom, a Nemzeti Tanács tagja, Bédy Schwimmer Róza egyre Svájcba szaladgál a „külföldet informálni”. (Szép kis informálás lesz abból!) Jásziné talán segít a férjének elajándékozni az országot, mert ő egyedül már nem győzi a tempót; Buchingerné bizonyára a munkások megfelelő felvilágosításában segédkezik hűséges hitveshez illően az urának. Szóval mindegyiknek van fontosabb dolga, mint egy olyan klubot látogatásával megtisztelni – melynek neve „Magyar asszonyok klubja” – és melynek iránya még eddig, amíg még kegyesen eltűrik – hazafias.
De az úgynevezett „vitadélutánok”-ra – amikor valamely tárgyalandó téma vagy az előadó személye azt sejteti velük, hogy az előadás itt nem a minden tekintélyt letipró, keleti Svájc bolondgombáját tenyésztő, – forradalmi felfogásnak fog hódolni – hanem az ország területi integritásáért síkra szálló, sőt, Uram segíts, – még talán az ő politikájukat a kritika árnyalatával érinteni merészelő, – szóval hazafias irányú előadás lesz, – akkor kellő óvatossággal és körültekintéssel bevezénylik az egész „feminista” vezérkart. Mert ezek a leghangosabbak, legradikálisabbak – mind a feministák táborából kerültek ki. Nem hiába viseltettem én már mindig, régi időktől fogva olyan szinte ösztönszerű ellenszenvvel az iránt az egyesület iránt, amely nálunk, a feminista epithetont, a maga számára lefoglalta.
Ha egy Schlachta Margit beszélt, a Misszió-társaságnak bájos, okos apostola, természetesen vallásosan és hazafiasan – legalább is Glücklich Vilmának – a feministák egyik oszlopának kellett beszédére reflektálnia és az ő modern, cinikus eszméivel ellensúlyozni az esetleges kártékony hatást, melyet elődje a szónoklásban, az ő meggyőző ékesszólásával hallgatóiban keltett.
Egy Geőcze Sárinak erősen hazafias érveit és felfogását legalább is egy Mellerné M. Eugéniának kellett megdöntenie, hatását tőletelhetőleg gyöngíteni, hogy valahogy meg ne teremjen és új erőre ne kapjon a szívekben ez a régi, idejétmúlt, lomtárba való szellem. Mindig ügyelt arra a vitarendező bizottság, hogy az ilyen előadások alkalmával valahogyan túlsúlyban ne legyen – a régi konzervatív elem. S ha közkatona több volt is a mi táborunkban, mint náluk, – a vezérek, a hangos nagy ágyúk náluk voltak túlsúlyban – legalább ilyenkor.

ARISZTOKRATA HÖLGYEINK
A vezetőség – az elnökség, – úgy látszik, nem politizált egymás közt, – mert szépen megfért egymással a mágnásasszony-koszorú. Ha egy kicsit korábban jöttem, mint az előadás megkezdődött, – ott láttam őket a kis szobában együtt, békés teázás közepette. Én persze nem mentem be hozzájuk, ha még egészen maguk között voltak. Legtöbbnyire azonban ők megszólítottak engem és beszélgetni kezdtek – Pappenheimné, – Pallavicininé – vagy Apponyiné. Én legszívesebben vettem, ha módomban volt Apponyinéval beszélgetni. Mert ebben a mágnástársaságban ő volt az egyetlen reménységem, őróla hittem és tudtam – hogy nem hódolhatott be az új destruktív, forradalmi iránynak.
A jól nevelt asszonyok számára „tabu” a politikai vita, ha különböző meggyőződésűek. Hát a mágnásasszonyok ez irányban mindenesetre jól neveltek. Valószínűleg nem tárgyalnak egymás közt olyanféle dolgokat – amelyek erősebb véleményeltérésre adnának alkalmat.
Én, sajnos, nem vagyok ennyire jól nevelt. Nálam bizony az intenzív hazaszeretet érzése erősebb, mint a külső formák respektálása. Valóban már nem álltam meg múltkor, hogy meg ne interpelláljam Apponyi grófnőt, hogy az Isten szerelméért, miért nem tesz az ura valamit az ország érdekében, amíg nem késő? Miért nem avatkozik a dolgokba? Miért tűri, hogy ezek a lehetetlen emberek – akiké most a hatalom – teljesen kisajátítsák az országot?
Mielőtt még a grófnő válaszolhatott volna, nagy ijedten figyelmeztet K.-né P. F., hogy ne beszéljek, ne folytassam, két lépésnyire áll tőlünk Pappenheimné, Károlyi Mihály nővére!
– És ha! – felelem én – az ő esetleges neheztelésénél sokkal fontosabb előttem szerencsétlen hazám sorsa.
– De lehet, hogy a kegyelmes asszonynak kellemetlen a politika – volt a válasz. Az más, – akkor hallgatok...
Károlyi Mihályné volt az egyetlen a vezető mágnásasszonyok közül, akit személyesen nem ismertem. Körülbelül kötelező volt minden tagnak bemutatkozni az elnöknek, de én a kötelesség teljesítését elmulasztottam. Valahogyan semmi kedvem sem volt hozzá – már előbb sem. Most, a férje országpusztító szereplése óta – természetesen még kevésbbé támadt gusztusom erre a cselekedetre.
Megfigyeltem azonban. Érdekelt, hogy milyen annak az asszonynak a viselkedése, lénye stb., akinek férje Magyarország veszedelme lett. Alkalmam volt erre minap, – amikor elnökölt egy előadásnál, én meg szemben vele, a legelső sorban ültem. Hogy mennyire követte a szónok előadását, milyen mélyenjáró gondolatok szánthatták az agyát, ezt nem tudom. Annyit azonban megfigyeltem, hogy a tekintete elég mélyen járt. Térdét alig fedő ruhában volt és ez alól kinyújtotta eléggé formás pókhálóvékony selyem harisnyába bujtatott lábát és szünet nélkül abban gyönyörködött. Lehet, hogy nála ilyen külső formák közt nyilvánul meg az intenzív gondolkodás, amelyet valószínűleg még jobban előmozdít s a gondolatait megtermékenyíti – a harisnya alatti bokáját szorító, kövekkel kirakott karperec szemlélete.

NOVEMBER 21-ÉN
A POLGÁRI SAJTÓ KEZD MÁR FELESZMÉLNI
Sajnos, már ott tartunk, hogy az eddig tiszta örömmámorban úszó – a „diadalmas” gyönyörű forradalmat ünneplő átvedlett ujságok is kezdenek „kálváriá”-ról beszélni. Tanuim e feljegyzések és intim barátaim, hogy én a felfordulás első percétől, november 1-től kezdve kálváriának láttam az utat, amelyen szegény hazánk megindult. A sok hazugság kezd mind napfényre jutni, a becsapások kezdenek lelepleződni!
Károlyi Mihálynak az a bizonyos nagy mondása: „Majd mi cselekszünk!”, amelyet körülbelül egy hónappal ezelőtt – a parlamentben hallottam diadalmasan, – fenyegetőleg, odakiabálni a mártír Tisza Istvánnak, – borzasztó gonosz gyümölcsöket terem. Amit eddig „cselekedtek”, az csak pusztítás, csak rombolás volt. Új építésnek semmi nyoma. Attól félek, hogy már nem marad sok pusztítanivalójuk!
Hol marad az ígéretek beváltása? Hol marad a november első napjaiban ígért – két-három napon belül megkötendő béke?
Hol marad a drága nemzetiségeinknek szerető, testvéri jobbja, melyet szintén Károlyi, Jászi és a kormánynak többi nagy bölcse ígértek nekünk?
Hol marad annak az ígéretnek beváltása, hogy nem fognak megszállni bennünket?
Ma már „néma fájdalmat” emleget egy a defaetizmusban vezető újság is! Kénytelenek beismerni, hogy nemcsak a határokat szállták meg az éhes sakálokhoz hasonló szomszédok, – de még az ország szívébe, fővárosába is megszálló csapatok jönnek. De hogy ez a szegény, elbolondított nép valahogyan magába ne térhessen, ne eszmélhessen fel, – ne lássa a hazugságoknak ezt a tömkelegét, – hát tovább is kell őt bolondítani, – a felocsúdást megakadályozni. S ezt csak úgy lehet elérni, hogy perfíd ügyeskedéssel az általuk elkövetett súlyos, rettentő hibáikért, mondjuk inkább bűneikért és azok végzetes következményeiért a mult embereit és azoknak rendszerét okolják, azokat teszik felelőssé mindenért! Folyton azt emlegetik, szünet nélkül hánytorgatják. Ezzel pedig azt szeretnék elérni, hogy mintegy beidegződjék lassankint a népek öntudatába az a meggyőződés, hogy ők csak az elmult „átkos” rezsimnek – ártatlan áldozatai, ők semmiről sem tehetnek! Minden bajnak, csapásnak, megpróbáltatásnak „azok” az okai.
Igen ám, csakhogy ők, mindent legázolva, a hatalmat magukhoz ragadták, – tudták ők akkor is, hogy előttük az „átkozott” rezsim uralkodott! Miért ígértek mégis mindent, jó és gyors békét, – területi integritását az országnak s mindazt, ami akkor minden jó hazafinak szíve óhaja volt? Hiszen éppen csak ezekkel az ígéretekkel, csak ezzel a bíztatással tudták a népet annyira narkotizálni, hogy teljesen elveszítve józan ítélőképességét, ilyen utolsórendű emberek kezére juttassa a hatalmat. – A béke, a nyugalom utáni vágy már oly nagy volt az emberekben, – hogy bárkit maga fölé emelt, – aki zászlaján ezeket az ígéreteket hozza! És most mégis, minden rossznak, ami van, minden jónak, ami nincs, aminek hiányát szenvedjük, – a bűnös, átkos mult az oka. Gyáva, gonosz, de még csak nem is okos védekezés! Arra tolnak mindent, ami volt. Azt rágalmazzák főképpen és elsősorban mindig, – aki nincs már az élők között, aki – fájdalom – maga is csak – volt. Azt remélik, hogy az, aki a sírban van, akit jó eleve eltettek láb alól, hogy ne zavarja gonosz cirkulusaikat, nem tud védekezni, nem tud vádolni többet. Csalódnak! Hiszen – bízom az Úristenben, hogy soha még olyan eleven védekező, olyan nagy súlyú vádló még nem volt, mint amilyen az lesz, aki már három hete nyugszik a geszti sírboltban! Messzire fog hallatszani a védő és vádló beszéde, annak a nagy hazafinak, annak a nemes, bátor, kiváló karakterű, – izzóan magyar érzésű, hazáját fanatikusan szerető, érte és meggyőződéseért életét is áldozó, minden téren elsőrangú nagy embernek – annak a most még csendes, – nagy halottnak!

A GESZTI SÍRBOLT VÁDOL
Hogy e hitemnek – e bizodalmamnak más alapja is van, mint abbeli meggyőződésem, hogy az igazságnak a sírból is, a föld alól is ki kell törnie és legázolnia a napfényre merészkedett és abban sütkérező hazugságot, arra vonatkozólag már mutatkoznak jellemző jelenségek. Három héttel ezelőtt nem merte senki sem Tisza nevét kimondani, hacsak nem gaz, alávaló szitkok kíséretében. A buta, ítélet nélküli, kritika nélküli, félrevezetett nép, a szüntelen sok lázítás következtében, már valami ördögnek képzelte el azt az embert, aki oly magasan állt az őt szidalmazó, rágalmazó, becsmérlő banda felett, hogy soha érdemesnek sem tartotta lehajolni és letörölni azt a mocskot, melyet ezek igyekeztek ráfreccsenteni. Élt benne bizonyára a tudat, hogy majd az idő oly tisztára fogja mosni a most rászórt vádaktól, hogy szinte ragyogni fog vértanúi alakja. Amit az élőnek nem adtak meg fényes emberi és hazafiúi kvalitásai elismeréseül – fokozott mértékben, – búsásan fogják a holtnak, a megdicsőült emlékének nyujtani!
Egy úriasszony mesélte nekem a forradalom első napjaiban, – hogy mikor ő a konyhájukban a kutyamosójuk, a puccerük előtt (aki különben szerény, jóravaló fiú volt) Tisza István megöletéséről sajnálattal nyilatkozott, majd nekiment ez a fiú, hogy hogyan meri ő ezt az embert sajnálni!
Ez az eset három héttel ezelőtt történt.
Egy kedves jóbarátom, politikai meggyőződésemben és hitvallásomban is társam beszéli, hogy ma a villamoson utaztában valaki a következő megjegyzést kockáztatta: „Kikaparnák még a tíz körmükkel is Tisza Istvánt a föld alól!” És nem volt égszakadás, földindulás, nem lincselték meg, nem ütötték agyon a vakmerő beszélőt, de az egész villamoskocsinak közönsége, megértőleg, beleegyezőleg bólintott!...
Ez az idők jele! Végtelenül szomorú, hogy csak a halott kezdi kapni az elégtételt, – még szomorúbb, hogy egy – már-már szinte haldokló ország népétől!
De a hatalom mostani birtokosai persze annál görcsösebben ügyelnek, vigyáznak, hogy ez az ébredés, – tisztánlátás, – ne legyen általános. Nagy baj lenne rájuk nézve, ha a nép magára eszmélne, tisztán kezdene látni, mert akkor vége lenne az ő hatalmuknak, pünkösdi királyságuknak, amelyhez görcsösen ragaszkodnak. Mindennél többre becsülik és saját kicsinyes önző céljaiknak – a haza érdekét – de mennyire alárendelik. Egy közéjük tartozó újságtulajdonosnak egyik kedves axiómája hogy – „a legkisebb privát baj – sokkal jobban érint bennünket, mint a legnagyobb közbaj”. Úgy látszik, hogy az egész díszes társaságnak, ez a jelszava. Mert ha ők kipottyannának a hatalomból, ezt ők sokkal nagyobb bajnak tekintenék, – mintha az ő bölcs és szakavatott vezetésük alatt, elpusztul az ország.
S éppen ezért – támogatják egymást kölcsönösen – tömjéneznek egymásnak – továbbra is.
Ugyanabban a cikkben, amelyben már ők is kénytelenek beismerni, hogy az ország kálvária elébe megy – ugyane cikkben írják, hogy a „függetlenségi párt legnagyobb, pótolhatatlan értékét, Károlyi Mihály egyénisége szolgáltatta”.
Hogy nem sül le arcukról a bőr a szégyentől, a servilizmusnak ettől a mértékétől, amely szükséges ahhoz, hogy ezt a hihetetlen kijelentést leírni, nyomdafesték alá bocsátani merték. Mert hiszen egészen bizonyos, hogy ezt az udvaroncok hada, maga a legkevésbbé sem hiszi. De igen szomorú, ha az országot, annak népet oly ostobának tarthatják, hogy vele ilyesmit elhitetni próbálnak!

AZ ŐSZIRÓZSÁS FORRADALOM MÉRLEGE
Most csinálnak leltárt a gyönyörű, őszirózsás forradalom pusztításairól, azokról, amelyek csak a városban, Budapesten történtek. Az örömteljes izgalom óráiban persze a legelső dolguk volt a fegyházak zárait felpattantani. Meg is látszik ennek eredménye. Csak az Angyalföldön magán, milliókat érő ingóságokat raboltak és kótyavetyéltek el. Azon az egy razzián, melyet most ott tartottak, csak ezen az egy helyen huszonhárom darab fegyházból szökött díszpéldányt fogtak el. Hiszen az ilyen alakok rendesen az ilyenféle forradalmak főtámaszai. Mert egy valóságos forradalomnál is, egy olyannál, melynek morálja, hogy úgy mondjam, létjogosultsága van, még annál is utálatosabb az uszály és ezek, a vele járó piszkos tünetek. Ennél a forradalomnak nevezett általános züllésnél, csúfságos „puccs”-nál egyéb sem volt az egész vonalon, csak piszkos tünet.
Még egyre hallom éjszakánkint ropogni a fegyvereket. Lövöldöznek folyton. Azt hiszem részint kedvtelésből, részint önvédelemből. Már t. i. védik a lopott, rablott portékát, a „rekvirált” árut, élelmiszert, ruhaneműt, stb.-t, amin azután megfelelő uzsoraáron túladnak.
A hivatalos levetkőztetését az embereknek, a ruhagyűjtést pedig folytatják. Pedig ez a ruha, amelytől nem egy közülünk fájó szívvel válik meg – mert pótolni nem tudja – szüksége meg van rá, mert ha van is többrendbelije, mindegyiknek más a hivatása, az a ruha néha nem is vándorol messzire. Csak le a házmesteri lakásig. Ott azután a jó és szép ruhákat becserélik holmi ócska rongyra s ez megy azután oda, ahová. Azt hiszem mindenüvé inkább, mint ahová állítólag szánták, a szegény katonáinkhoz.

NOVEMBER 24.
LAKÁSHÁBORÍTÁS
Rátették a kezüket a lakásokra! Most már egy háromtagú családnak legfeljebb négy szobát szabad megtartania. Ha több van, elveszik tőle. Tehát lót-fut, szalad mindenki, hogy önként elhelyezzen lakásába valakit, akit ismer, vagy akiről legalább is annyit tud, hogy tisztességes, és sem lopni, sem betörni nem fog. Hogy azután az illető mennyi, a zoológia körébe tartozó kis lakót telepít át magával együtt új otthonába, ezt csak a jó Ég tudja, meg majd később a kétségbeesett háziasszony állapítja meg. De hát Istenem, kell ennek így lenni? Nincsenek az emberek már úgyis eléggé megnyomorítva? Mi maradt meg a régi, szép életből? Az otthon! Ez tartja az emberben valahogyan a lelket. A családi élet meghittsége ad erőt a megélhetésért folytatott küzdelmekben. De hol marad az otthonnak meghittsége ott, ahol a vadidegen embereknek joguk van oda bármikor betoppanni s a családot életében, nyugalmában, megszokottságában, összhangjában megzavarni?
Hogy nagy a lakásszükség, azt tudom. Csak az a kérdés, hogy miért van annyival több lakáskereső, mint üres lakás? A háborúból, sajnos, sokkal kevesebben tértek vissza, mint ahányan elmentek. Szerencsére nem mind esett el, aki hiányzik, – szörnyű sok a fogoly, az internált, stb. – szóval nagyon nagy még a vissza nem tértek száma.
Kik tehát azok, akik Budapest lakásait annyira elfoglalják, hogy a szegény, sokat szenvedett, háborúból hazatérő katonáinknak már nem jut? Azt hiszem, hogy legtöbbnyire a háború alatt bevándorolt galíciai menekült az, aki azonban igen rövid idő alatt a maga és zsebe szempontjából igen előnyös átalakuláson ment keresztül. A szerencsétlen földönfutóból csakhamar szerencsén lánckereskedő, árdrágító milliomos lett. És az agyonsanyargatott fővárosi népnek szinte lehetetlenné tette a megélhetést. Az az embermatéria, amelyik üldöztetésekor nálunk hajlékot lelt, otthonra talált, háláját úgy rójja le új hazája iránt, hogy felmelegedvén, kiveszi a falatot az őslakók szájából. S most ráadásul azt is neki köszönhetjük, hogy a háborúból hazatérőknek, tehát a benszülötteknek nem akad hajlék, hogy miattuk nyomorítják meg a főváros amúgy is agyonnyúzott lakóit.
Az újságok szerint az entente bejelentette háborúját az orosz bolsevikik ellen.

OROSZORSZÁGI BORZALMAK
Bárcsak így lenne! Már legfőbb ideje lenne ezt a rettenetes fajzatot elpusztítani, ártalmatlanná tenni, mielőtt ez a lelki posvány megfertőzné a többi államot is. Rémes dolgokat olvas az ember felőlük egyes külföldi folyóiratokban, újságokban! Menekült oroszok írták, akik egyebet sem menthettek meg csak csupasz életüket. Azonfelül már semmit sem! És külföldre szöktek. Borsódzik az ember háta, ha olvassa ezeket a rémregénybe való dolgokat! Százával fekszenek az utcán az éhenhalt polgárok, urak, előkelőségek tetemei. Mert enni csak az kap, aki be tudja bizonyítani, hogy proletár. És gondoskodnak róla, hogy a tisztességes embereknek ez ne sikerüljön. Oroszországból visszatért hadifoglyainktól az ott dúló szörnyűségeknek rettenetes leírását hallottam.
Jól teszik tehát nagyon azok a hatalmak, amelyeknek módjukban áll, amelyek megfelelő hadsereg felett rendelkeznek, ha megakadályozzák a mostani spanyol járványnál is rettenetesebb, pusztítóbb nyavalya elharapódzását. Csak azután igaz is legyen e hír!
Hiszen sajnos, hallottuk azt is, hogy a mi katonáink közül is sokat, akik már hosszabb ideje vannak orosz fogságban, alaposan megfertőzött ez a lelkinyavalya. Tehát, mint már a minap is említettem, mikor azt a szegény menekülő orosz hercegi családot láttam, elsősorban annak kellene elejét venni, hogy ezek behozhassák magukkal az infekciót!
Azelőtt hallottam volt, hogy terveztek – még Tisza István életében, – holmi kétheti quarantainet a hazatérő katonák számára, – egyforma tekintettel a testi- és lelki-fertőzésre. De most, ki tudja ezeket a rendszertelenül hazaözönlő ezreit a katonáknak feltartóztatni? És ki akarja? Ki bánja ma azt, ami a polgárok életét, nyugalmát veszélyezteti? Éppen ellenkezőleg! Ezeknek az uraknak minden rendelkezése, minden intézkedése, a polgári társadalom megnyomorítására látszik törekedni.

NOVEMBER 26.
Mai nap: az újságok olvasása, az izgalmak szakadatlan láncolata!
Egy nap a csehek garázdálkodásáról, mind nagyobb terjeszkedéséről szól a híradás. Másnap a szerbek viselkedéséről szól a krónika. Ma, még ezek között is utolsórangú ellenségünk (Jászi szerint kedves testvérünk és szomszédunk) az oláh viselkedése, – lehetetlen előrenyomulása – szoríttatja ökölbe kezünket! Huszonhat vármegyét szállnak meg! Hát nem borzasztó ez? Ezt hallva, nem vérzik-e minden magyar ember, szíve? Hiszen maholnap már nem marad semmi sem szegény Magyarországból!
Álmatlan éjszakákon azon töprengek, s el nem tudom hinni, képzelni, hogy ez igaz, hogy ez való és nem szörnyű álom, hogy szegény hazánkat így megnyomoríthatják!
S még hozzá vitézségben, bátorságban, kultúrában egyaránt erősen alattunk álló népek!
Hihetetlen! S ezt eltűri a magyar ember?!
Azaz, hogy azt eltűrte, hogy olyan helyzetbe jusson, hogy tehetetlen legyen, hogy képtelen legyen az ellentállásra, mert a hatalom bitorlói szétkergették katonaságát! S tették ezt akkor, mikor mindenki még fegyverben állt, mikor semmiféle nemzetnek sem jutott eszébe elsőül megmenteni ezt az őrületet. Mert ha minden nemzet megteszi, egyszerre, akkor ez igazán szép, kívánatos dolog, s akkor az csakugyan a sokat emlegetett „pacifizmus.” De ha egyetlen egy maroknyi nép teszi ezt, (beékelve csupa nyakig fegyverzett ellenség közé), akkor nem tudok rá más szót, megint csak azt, hogy őrület, bűn, és eredményében öngyilkosság. Sajnos, hogy ehhez az eredményhez – amelytől én már egy hónappal ezelőtt féltem, – napról-napra jobban közeledünk!

LINDERT KITESSÉKELJÜK
És ha a csütörtök délutánokon lent ülök a szálló halljában, és körülöttem barátaink és mint rendesen, vagy módfelett izgatottan, vagy éppen olyan mértékben leverten tárgyaljuk napról-napra szaporodó végtelenül szomorú, lealázó eseményeket, és megjelenik közelünkben egy magas, karcsú, őszhajú, pirosképű férfi, a velünk szemben lévő sarokban, akkor mindnyájunknak ökölbe szorul a keze, szikrát hány a szeme (már kinek-kinek véralkata szerint). Nálam, sajnos, végbemegy elég láthatóan mind a két jelenség, barátaink nem csekély ijedelmére. Mert már ott tartunk, odaérkeztünk meg, hogy az embernek a beszédjét kihallgatják, a mozdulatait kémlelik mindenütt.
Ez a férfiú, kinek megjelenése ilyen emóciókat kelt bennünk és társaságunkat ennyire felingerli, fellázítja: Linder volt miniszter úr, a főbűnös, Magyarország mai végtelen szerencsétlen helyzetének főokozója.
Kívánjuk őt mindnyájan Dante Infernójának kellős közepébe!
S ezen óhajunknak, ha nem is éppen így, de legalább annyiban kifejezést adtunk, hogy levelet írtunk neki, amelynek tartalma körülbelül a következő volt: Felkéri egy Bristol-szállóbeli uzsonnatársaság, tegye meg neki azt a szívességet, hogy kerülje el ezt a helyiséget. Ő, aki kimondani merte azt a következményeiben annyira gyilkos és végzetes mondást, hogy „nem akar katonát látni”, nem ütközhetik meg azon a szerény kívánságunkon, hogy mi meg őt nem óhajtjuk látni!
Azt hiszem, hogy e levélnek volt az eredménye, hogy azóta többet nem igen láttam itt a szállóban.
Ezt az urat, Magyarországnak ezt a megrontóját eddig nyíltan meg senki sem merte kipellengérezni, Ellenben a „dicsőséges” őszirózsás forradalomnak egy másik nagysága már őrizetben van. Heltai Viktor a neve. Az örömtől mámoros első napokban vezető szerepet játszó főalak volt, aki kinevezte magát városparancsnoknak s mint ilyen uralkodott, plakátokat ragasztatott, tett-vett, parancsolt. Közben autózott, fürdött a pezsgőben. Tehette, mivel óriási összegeket tulajdonított el mindenünnen, ahonnan csak tudott. Most azután végre börtönbe került. Képzelhető, hogy miket követhetett el ez a gentleman, ha már felettesei, és a forradalmi züllésben egyben társai is megsokallották működését. Szeretném hinni, óhajtom remélni, hogy még folytatása is következik, hogy a többiekre is végül csak rájár majd a rúd. Mindazokra, akiknek a mai borzalmas állapotokat köszönhetjük, s akik az egész felfordulásnak értelmi szerzői voltak.

NOVEMBER 27.
BŐSÉG ÁLLAMTITKÁROKBAN
Mentől kétségbeejtőbb a helyzetünk, mentől jobban eláraszt, megfojt bennünket a betörő ellenség napról-napra szaporodó magyar véreinket elnyomó, az ellenszegülőt kiüldöző, pusztító, nyomorító hada, annál jobban megy a sora a hatalmonlévők baráti karának. Meg nem szűnik az államtitkári, kormánybiztosi, s egyéb hasonló „kis” állásokra való kinevezések áradata.
Ez már csak eléggé megfelelő ellenszere a magyarok üldöztetésének saját hazájában! Eléggé megfelelő biztosítéka Magyarország integritásának, illetőleg, mert ez, sajnos, már csak álmunkban van meg legfeljebb az integritás helyreállításának! Az uralmonlévőknek hada annyit minden esetre elér ezzel, hogy betöm még egy pár igen hangos szájat, amelynek kiabálása, ha gazdáját ki nem elégítik, kellemetlen lehetne rájuk nézve.
Mert hiszen pl. ez a Landler Jenő, szocialista agitátor, és a többi most kinevezett államtitkár, mind joggal elmondhatná, hogy ő is volt olyan hangos, olyan felforgató, a pusztítás előkészítésében olyan résztvevő, mint amazok! Miért ülnek tehát azok már a húsos fazék mellett, és miért nem ők is?
Be kell látnunk, hogy ebben ezeknek az uraknak teljesen igazuk van. Az ő érdemeik a haza megrontása körül nem kisebbek, mint a már uralmon lévőké, tehát ők is tartják a markukat. Ha azután nem csöppen bele valami jutalom, akkor bezzeg kinyitják a szájukat. S éppen ez az, amit mindenképpen szeretnének elkerülni társaik.
Miután sajnos, szegény kis nyomorék Magyarországunk területe a legjobb akarattal sem képes annyi államtitkárt, kormánybiztost, stb. elviselni, mint amennyi a pretendens, a követelő, a kiabálás révén erre jogot formáló, hát megteszik azt, ami ha nem lenne helyzetünk oly szívettépően halálosan szomorú, hát nevetésre ingerelhetné az embert.
Egy csomó kormánybiztost kineveznek az oláh megszállás, az oláh megaláztatás és kínzás, az oláh vandalizmus és brutalitás alatt nyögő, szenvedő és elpusztuló Erdélybe, ahonnan – tönkretéve, földönfutó koldusként menekülnek a hazájukhoz hű, felesküdni nem akaró magyarok.

WILSON BIZTATÁSAI
Wilson biztat bennünket. Legalább így írják Koppenhágából. Egy washingtoni távirat szerint az amerikai magyarok memorandumára válaszolva azt mondta, hogy „Magyarországgal szemben a békekötéskor teljes igazságossággal fognak eljárni. Bármi történjék is ma határainkon, annak nincs jelentősége, mert a döntő szó a békekonferencián fog elhangzani.” Hát ez nagyon szép és vígasztaló dolog, ha igaz, hogy Wilson ezt mondta! Még szebb, ha igaz, hogy ő maga ezt hiszi és akarja. Tudja Isten, az én szerencsétlen pesszimista természetemmel nem nagyon bízom Wilsonban, nem merek hinni ő benne, és az ő segítségében. Mert ha még nem is kételkedném jóhiszeműségében, kételkedem abban, hogy lesz-e neki még annyi hatalma a békekonferencián, hogy szembeszálljon a többi diadalittas, mindent letiporni akaró, bosszúra szomjazó szövetségesével, és hogy sikerül-e neki nézeteit és akaratát azokra is rákényszeríteni? Mert amíg szükség volt az amerikai hadseregre, munícióra, árura, pénzre, addig nagyon nagy úr volt Wilson a szövetségesek közt. Körülrajongták, a döntő szó is az övé volt. Így lesz-e vajjon ezután is, amikor már elnémultak az ágyúk, amikor már a szövetségesek nem bátor – és félelmetes ellenséges hadsereggel –, de gúzsba kötött, leigázott nemzetekkel állnak szemben? Imádkozom az Úristenhez, hogy így legyen. Azonban tartok tőle nagyon, hogy egészen máskép lesz!

A TÖRTÉNELEM LEGNAGYOBB IGAZSÁGTALANSÁGA
Gyenge kis vigasz, hogy akad még angol lapok között is olyan, ezúttal maga a Times, amely elítéli azokat az államokat, amelyek a békekonferencia határozata előtt megszállnak vitás területeket, és a döntés előtt befejezett munkára hivatkoznak. Szép tőle, hogy elítéli, de rajtunk, sajnos, édeskeveset segít a rokonszenvnek eme távoli és csak papíron érvényesülő kis árnyalata. Ez sem nekünk szól tulajdonképpen, hanem inkább az igazságnak. De ha az igazság ügyét szolgálják ellenfeleink, akkor a mi segítségünkre jönnek! Mert minden pártatlan és elfogulatlan, és helyesen tájékoztatott bíráló kénytelen megállapítani: ha a békekonferencián az igazságé lesz a döntő szó, nekünk nem lesz okunk panaszra!
Míg a távolban, – persze nagyon elvétve, – szórványosan akadnak ilyen, az igazsághoz közeljáró, a nálunk történő dolgokat elítélő hangok, azalatt itt a közelben, Magyarország mártír testén a történelem legnagyobb, legégbekiáltóbb igazságtalansága játszódik le!
A spanyol járvány is egyre közreműködik az általános pusztításban. Úgylátszik, hogy a jó Isten helyre akarja billenteni az egyensúlyt: a háborúban elvéreztek, nyomorékká lettek a férfiak, most legnagyobbrészt nőket szólít magához, sőt főleg fiatalokat visz el a járvány. Talán azokról gondoskodik így az Isten, akiknek párját vagy jövendőbelijét már előzőleg magához vette, s odafent az Égben egyesíti őket. A földön azonban csupa gyász, csupa szomorúság mindenütt.

NOVEMBER 28.
VÁLASZTÁSI HÍREK, DEMORALIZÁCIÓ AZ EGÉSZ VONALON
Károlyi választani akar! Szép kis választás lesz! Csupa megszállt területen, ezzel a belső káosszal, ezzel a felborult, fejetetejére állított renddel, ezzel a fékevesztett, fellázított, lezüllött néppel! Hiszen a valami értékkel bíró emberek, politikusok a régi „átkos regime”-nek hívei, mind félreálltak. Elég hiba ez részükről, hogy ki nem ragadják ennek a világ- és népbolondító kitűnő „új regime” embereinek kezéből a gyeplőt! De hát tudja az Ég, hogy mi van velük? Ernyedtek, fáradtak-e ezek a férfiak, csak a jó Isten a megmondhatója? Csak semmiképpen sem jó, sem szép, sem dicséretes viselkedésük, passzivitásuk. Nem tudom megérteni, sem megbocsátani, hogy összetett kézzel nézik mindennek a pusztítását még ott is, ahol azt nem a megszálló, vad, ellenséges hordák végzik. Pusztul minden a demoralizáció folytán. Pusztul minden, mert az üres jelszavakkal, hazug ígéretekkel lázított, felséges, istenadta nép nem akar dolgozni. Sem a városban az iparos, sem a vidéken a földmíves. A városi iparosnak nincs szüksége arra, hogy dolgozzék, mert húzza horribilis munkanélküli segélyt, nem bolond, hogy csak a fülebotját is megmozdítsa.
Ha könyörög valamely úriember vagy asszony egy-egy sétáló, munkanélküli csavargó embernek, hogy egy zsák fát hozzon fel az emeletre, vagy egy szőnyegporolásnál segédkezzék, – úgy egy félórácskára, – persze óriási honorárium mellett, hát még jó ha csak egyszerűen, büszkén visszautasítja az ajánlatot. Minap egy barátnőmnek, egy ilyen munkanélküli gavallér, kit szőnyegporoláshoz hívtak, így felelt: „Porolja az, aki jár rajta!” T. i. az úr. Még soha vetésnek ily bő és gyors aratása nem volt, mint annak a gonosz néplázitásnak, amelyet Károlyiék elkövettek. Az ígért földosztást várja a falusi nép. A burgonyát nem ássák ki a földből, a kukoricát nem törik, a répa a földben várja a szabadítóját, de csak nem jön az ásó, nem mozdul a kéz! Mindegyik akkorra halasztja a munkát, mindegyik csak akkor akar dolgozni, amikor; a föld már az övé lesz s nem az uraságé. Addig nem nyúl hozzá. Sok helyen még az őszi szántást sem végezték el!
Hogy mi lesz ebből, azt, sajnos, nem nehéz kitalálni!
Megérhetjük még, hogy a tejjel-mézzel folyó Kánaánban, amely az egész háború alatt nemcsak nem ismert szükséget, de más országoknak is juttatott feleslegéből, majd most a háború befejezése után saját külön, önmagunkcsinálta belső háború folytán „megismerkedünk az ínséggel!”
Ha így folytatjuk, mint ahogy megkezdtük a dicsőséges forradalom első percétől fogva, akkor bizonyos az erkölcsi és anyagi pusztulásunk!

NOVEMBER 29.
B. SCHWIMMER RÓZA PÁLYAFUTÁSA
Már csak ez hiányzott boldogságunkhoz! A kormány kinevezte B. Schwimmer Rózát Bernbe követnek! Persze, mi, kicsi maroknyi nép, mi legyőzött Magyarország, mi vagyunk arra hivatva, hogy a diplomata-világban egy ilyen nagy horderejű újítást elsők gyanánt vezessünk be!
S éppen most az időpont a legalkalmasabb számunkra! Mikor úgy látszik és sajnos tapasztaljuk: az egész világ összefogott, hogy bennünket megsemmisítsen. Mikor csupa ellenség vesz körül bennünket. Barát közel-távolban egy sincs. Mert még a cserbenhagyott volt szövetségesünk is, természetesen ellenségünk lett. És ekkor mi úgy gondoljuk, olyan önérzet-túltengésben szenvedünk, hogy mi vagyunk hivatva arra a kísérletre, hogy mint elsők, nővel képviseltessük külföldön hazánk érdekeit!
Hiszen én magam is nő vagyok és természetesen ellensége minden elnyomatásnak, melyet nővel szemben elkövetnek. Lelkes üdvözlője vagyok minden haladásnak, amely a nő útjait egyengeti. De most, Magyarországnak e kétségbeesett helyzetében elsősorban és egyesegyedül magyar vagyok! Hazám sorsa, léte e percben sokkal jobban izgat és foglalkoztat, mint az, hogy mi, nők, micsoda új előnyökben fogunk részesedni, micsoda eddig el nem ért eredményekhez fogunk jutni a jövőben. Mert ha valaha, úgy most rá vagyunk utalva a külföld jóindulatára és eddigi ellenségeinknek, és a jövőben – sajnos – bíráinknak jóakaró megítélésére. Ilyen szomorú, leverő körülmények között, bizony nem illet meg bennünket ez a túlöntudatos póz, ez a kezdeményező lépés. Ne azzal foglalkozzunk, hogy milyen lesz a nő helyzete, joga a kis megnyomorított Magyarország határain belül, hanem sokkal inkább azzal, hogy mit kell tennünk, mit kell elkövetnünk, hogy ezeréves határaink olyanok maradjanak mint aminőknek az Úristen azokat megrajzolta és a Kárpátok hegyláncolatával körülkoszorúzta!
S ha egy hatalmas, nagy, győzedelmes ország megengedte volna magának a merész újítást, a kezdeményezést e téren, akkor bizonyára egy, úgy belső qualitásokra, mint külső megjelenésre nézve, igen elsőrangú exemplárist küldött volna ki képviseletében. Mert hiszen, ha még normális viszonyok mellett, békeidőben, férfikövetnek is, csak nagy körültekintéssel erre az állásra kiválóan predesztinált, azaz képzettségre, külső megjelenésre egyaránt kitűnő egyéniséget neveznek ki, mennyivel inkább kellett volna most, ennek a mi szegény kis letört országunknak, békekonferencia előtti háborús világban – így eljárnia. S pláne akkor, mikor ezzel a mi részünkről történő s ezért vakmerőnek nevezhető újítással, női képviselettel merünk kísérletezni.
És mit szóljunk Károlyiék emberismeretéhez és választásához? Olyan nőt szemeltek ki erre a végtelenül kényes, hihetetlenül exponált állásra, aki a leghangosabb volt a „feminista” bandában. A legdestruktívabb hajlandóságúak, a legradikálisabb érzelműek egyike volt. Tehát mindent lehetne inkább reáfogni, mint azt, hogy hazafias gondolkodású, magyar nő lenne! Igaz viszont, hogy éppen ezen pozitív, és negatív tulajdonságainál fogva illik bele mostani kormány atmoszférájába, méltó társa a Lindereknek, Jászi Oszkároknak, s a többi honpusztítónak. Ami meg a külső megjelenését illeti, – ami egy diplomatánál, egy követnél, aki egy országot képvisel, – igazán nem elhanyagolható körülmény – hát nyugodtan mondhatjuk, hogy e hölgy, ebben a tekintetben is sokkal inkább a Dob-utcát képviselhetné, mint Magyarországot.
Akik a külföldön a külsejét bírálnák és néznék Magyarország női követének, ugyancsak elámulhatnának azon, hogy a délceg, szép asszonyairól híres Magyarországot egy olyan példányt választott a reprezentálására, akinek külseje, megjelenése, egész modora, negációja mind annak, ami magyar – amit az úri magyar nő fogalma alatt odakint ismernek és elképzelnek.

NÉMETORSZÁG IS MEGBOMLOTT
Szegény Németország is bomladozik, esik széjjel. Nem csoda. Úgy látszik, hogy még legyőzve, letiporva, megalázva is félnek tőle a győzedelmes nagy hősök, a bátor franciák! Olyan kegyetlenséggel bánnak vele, annyira megnyomorítják, gúzsba kötik, hogy a szegény, leigázott, földhöz sujtott, porig alázott nép keserűsége, indulata újabb és újabb robbanásokon, forrongásban, kisebb vagy nagyobb méretű polgárháborúban nyer levezetést. Nem lehet azon csodálkozni, ha a szorgalmas, munkás, szívósakaratú, csodás kitartású német is megbomlik. Láttam ezt a népet többször a 4 éves háború alatt. Mondhatom, valóban imponált hősies türelme, határt nem ismerő kitartása, amellyel a háború, számukra rettenetes megpróbáltatásait elviselte. Rendületlen hősiességgel küzdött a harctéren. E téren mindenesetre az övék és a mienk lett volna a diadal, ha az ő diplomatáik – meg a mieink – el nem veszítik a tárgyalóteremben azt, amit a katonák megnyertek a harctéren. S most náluk csakúgy mint nálunk, az agyonsanyargatott szegény népnek kell ezért vezekelni és az embertelen, lelketlen, úgy az egész országot, mint az egyesek életét megnyomorító, tönkretevő fegyverszüneti feltételek alatt összerogynia! Így azután az emberek elkeseredése jelenüknek, jövőjüknek legázolása miatt oly nagy, hogy minden izgatás termékeny talajra talál náluk. Azt gondolják, rosszabb már nem lehet, mint a jelen, így ahogy van, próbáljuk meg tehát – amúgy.
Felborítanak trónokat, elűznek királyokat, fejedelmeket és valami rettentő zűrzavarban élnek.
Nem hinném, hogy a diadalmas, győzelmes entente okos dolgot művel! Jólesik most neki bosszúját kitölteni – megalázva, letiporva látni az eddig annyira rettegett ellenségét. Úgy gondolom, hogy okosabb lenne – még az ő érdekükben is, emberséges, kibékítő – s nem a diadalmámor-diktálta békét kötni. Nem olyat, amely után megnyugvás, kiengesztelődés nem következhetik be soha, de egészen bizonyosan és elmaradhatatlanul a soha meg nem szűnő, sistergő, forró megtorlás és visszafizetés gondolata és majdan, ha mód lesz rá, cselekedete!

1918. DECEMBER 1.
SZENDE ADÓREFORMJA
A cezarománia virágzik. Szende Pál úr egy beszédében kijelenti, hogy „olyan vagyonadó lesz, aminőt a világtörténelem nem ismer!” Tessék csak kivetni az adót, de úgy ám, ahogy kell, ahogy megfelelne az igazságnak, a méltányosságnak! Ha valaki a háborúban, a háborúból erkölcstelen módon hasznot húzott és szegény katonáinknak, vagy akár az itthoni nélkülözőknek megrontásával milliókat szerzett, akkor és ott tessék érvényt szerezni ennek a nagyhangú kijelentésnek! Mert ilyen esetben, – ha az egész szerzeményt elveszik – akkor is igazuk van és helyesen cselekedtek. Ha valaki a mi vitézül küzdő, – a Kárpátok ormán, farkasordító hidegben – térdig érő hóban gázoló, szegény katonáinknak bőr helyett papírtalpú bakancsot szállított, s emiatt azoknak lefagyott a lábuk, – nyomorékok lettek – avagy erős, meleg posztó helyett valami esőben szétmálló, rongyból készített ruhát juttatott, és meghűlve, halálos betegségre tettek szert emiatt a szerencsétlenek, – az megérdemli legalább is azt, hogy elvegyék tőle mindenekelőtt egész, ilyenfajta szerzeményeit. Nagyon meg lehet elégedve – ha ezután már csak becsukják, s nem követelik tőle – a szemet-szemért elv alapján életét is, miután kapzsisága másoknak életébe került! Ez a vagyonelkobzás, csak igazság lenne. Csak lecsillapítaná némileg az ilyen szörnyű visszaélések miatt jogosan felizgatott, háborgó közvéleményt.
Ha azután azoktól is elvennék egész vagyonukat, az utolsó ily módon szerzett garasukig, akik a legszükségesebb, a legnélkülözhetlenebb élelmiszereket elrejtették, és mikor már nagy volt a szükség, százszoros áron adtak túl rajta, olyan áron, melyet csak a dúsgazdagok fizethettek meg, míg a többi sok ezer koplalt és gyengült és vesztette erejét, mindenféle kórsággal szemben ellenálló képességét, azt is igen jól, nagyon helyesen tennék! Mert megint csak igazságot szolgáltatnának.
De azután különbségeket kell tenni! Más elbánás alá kell juttatni a becsületes emberek becsületes szerzeményét. Mert van olyan vagyon is, amelyet nem csalárd módon szereztek. Olyan vagyon is van, amelyet nem kapott készen születésekor – a szüleit jól megválasztó örökös. Hanem megdolgozott érte tulajdonosa egy életen át becsülettel, szorgalommal, kitartással, legtöbbször nélkülözéssel is. Olyan vagyon, amelynek gyűjtője talán nagyobb hasznot hajtott működésével az emberiségnek, mint amilyen és amennyi anyagi eredményt magamagának szerzett. Olyan vagyon, amelyet tulajdonosa csak azért igyekezett megszerezni, hogy egy munkában, fáradságban elemésztődött életnek legalább alkonyát végre pihenésben, nyugalomban, a mindennapi megélhetés gondja nélkül tölthesse!
Amennyire bűn és vétek lenne, ha amazoknak legrövidebb idő alatt összekaparított, erkölcstelen szerzeményét meghagynák, éppen olyan menthetetlen, megbocsáthatatlan eljárás lenne, ha ezeket egy hosszú élet keserves munkájának eredményétől, a nyugodt, gondtalan öregség biztosítékától megfosztanák! Tehát csak rendkívüli körültekintéssel, ésszel, okossággal, – és szívvel kellene ezt az adóbehajtást eszközölni, mert különben megeshetnék, hogy a becsületes, a jóravaló, a köznek, a társadalomnak is csak hasznothajtó embereket sújtaná a legkönnyebben, – míg a gazok, a csalafinták, az élelmesek, – a kiszipolyozó piócák, az ezúttal is bizonyára tanusítandó ügyességükkel, ravaszságukkal, megmenekülnének ép bőrrel és ép vagyonnal.
S én most, mialatt ezt írom, mialatt Szende Pálnak a nagyhangú kijelentésén elmélkedem, nem csak magunkra gondolok. Nem csak férjemre, aki az életét szünet nélküli megfeszített, állandó – agyát-idegzetét éjjel-nappal igénybevevő munkában tölti. Életművének célja a kultúra terjesztése, a műveltség általánosítása, az emberek lelki, szellemi szükségletének kielégítése s azoknál, kiknél még nincs meg e szükséglet érzete, annak felébresztése. Kell-e ennél szebb, nemesebb, hasznosabb, üdvösebb foglalkozás úgy a közre, mint az egyes emberre nézve? S most, midőn a kultúra e szorgos napszámosa már maga is úgy véli, hogy itt lenne végre a pihenés ideje, – beszüntetése a lázas tevékenységnek, mielőtt még az egészség, az erő mondja fel a szolgálatot, – ha most, ebben az elhatározásban – a nagy „adótörvény” megakadályozná – ez szörnyű nagy igazságtalanság lenne!
De ezek a gondolatok ma igazán nem a cosa nostra aproposjából foglalkoztatnak. Nálam volt Bäcker tanár. Nem mondhatom, mennyire szeretem ezt az embert. Nem is tudnám megmondani, miben különb – emberi – vagy orvosi mivoltában? Hiszen már Nothnagel, a híres osztrák orvostanár megmondta, hogy igazán jó orvos csak valóban jó ember lehet. B. tanár nem kivétel e szabály alól – inkább megerősíti azt. Igen sokan vagyunk, akik az ő keze ügyességének, biztosságának – az ő mindig helyes diagnózisának – tudásának köszönhetjük életben maradásunkat. De nem hiszem, hogy e pár ezer asszony között lenne egy is, – akit meg nem hódított volna lelkes hívéül fényes emberi tulajdonságaival, aki ne beszélne róla szeretettel, rajongással, aki ne gondolna mindig reá – hálával és megindultsággal.
Önzetlensége, amellyel a dolgok anyagi részét elintézi – hihetetlen, és – valóban mesébe illő. Ma, mikor az ember kétségbeesik felebarátainak kapzsiságán – gonoszságán, mikor egyebet sem hallani – látni, mint a csúnya, a rossz emberi indulatok felülkerekedését, – dominálását, mikor meg kell undorodni a világ romlottságán – akkor valóságos jótéteményként hat, ha az ilyen altruisztikus gondolkodású, – és cselekedetű, igazi úriemberrel a jó sors bennünket összehoz.
S íme, ez az ember is, aki megérdemelné, hogy élete csupa szépség legyen, hogy minden göröngyöt, minden akadályt az útjából elhárítsanak, hogy olyan boldog legyen, mint amilyennek hálás szívből bizonyára minden volt betege kívánná neki, – ő ugyanazt panaszolta el nekem, amit én ma a magunk dolgában ugyan, de egyben minden hasonló életfolyású, működésű emberre vonatkozólag elgondoltam, ő is az emberiségért dolgozik egy emberöltőn át, szünet nélkül, sokszor még éjjel is. Szórakozást, mulatságot nem ismer, csak emberszeretet és szakadatlan munkát egy emberéleten át. A nyugalmat, a pihenést, az életörömöt, a szórakozást késő öregségére halasztja, amikor majd anyagilag teljesen független lesz és nyugalomba vonulhat.
És íme jön az állam, s rá akarja tenni kezét a tanár kínnal, keservvel összegyűjtött, de jól megérdemelt vagyonára s azt mondja, hogy ez az övé lesz! Ezzel kell kifizetni a sok papírbakancsot és ruhát, a rengeteg sok költségeket, amelyet lelkiismeretlenül elprédáltak a háborúban és most is. Ebből telik a sok visszaélésre, a sok becsapásra és nyereségre a munkakerülők és családjaik seregének. És végül miből fizetnék, ha nem a becsületes emberek verejtékes filléreiből, azt a sok szegény államtitkárt, akiket nyakra-főre kineveznek, hogy kiabálásukat elhallgattassák! Hát ez mind csak elég fontos, elég nemes cél? Ezért már csak érdemes a haza leghasznosabb polgárait megfosztani egy emberöltő munkájának szerény, de nekik gondtalan életalkonyt bebiztosító munkájuk eredményétől? De hát ki törődik most ily semmiségekkel? Kinek van most gondja igazságra, méltányosságra, – mikor minden, ami két hónap óta történik, – az óriási hazugságok jegyében játszódik le s annak köszönheti létét és eredetét. Ez jellemzi végig minden ténykedésüket!

DECEMBER 3.
KAFFKA MARGITOT IS ELRAGADJA A JÁRVÁNY
Átkozott egy járvány. Az embert egyre reszketésben tartja, hogy kire csap le megint, ki lesz újból az áldozata? Kit pusztított el újból félelmetes gyorsasággal? Sok esetben az ember még nem is hallott az illetőnek a betegségéről, amikor már összeszorult szívvel olvashatja a gyászjelentését! Összeszoruló szívvel igen, – mert sajnos, igen gyakran áldozatai a járványnak olyanok, akik szívünkhöz érzelmileg – avagy rokoni kötelék folytán is közelállóak, vagy pedig olyanok, akiknek elpusztulása általános emberi szempontból is nagy veszteség, mert értéket képviseltek. A mai eset, illetőleg az esetek egyike, az újságban közöltek közt az utóbbi kategóriához tartozik. Nem ismertem személyesen, csak hírből, olvasásból – de végtelen sajnálom. Mert korai, váratlan pusztulása nemcsak az irodalomnak nagy vesztesége, de tragikus általános emberi szempontból is. Kaffka Margit is a járvány áldozata lett. Írói pályája delelőjén volt. Csodálatos mélyen tudott belehatolni az emberi psychébe – roppant érdekesek novellái, regényei. Nagy tehetség volt, zseniális és amellett egészen egyéni. És írásai oly őszinték, hogy szinte vakmerőek. Szívemből sajnálom korai elhunytát és ismeretlenül is meggyászolom.

DECEMBER 4.
MÁR A VALLÁST IS MEGHÁBORÍTJÁK
Már most a vallást is bolygatják! Miért ne? Talán oly gyönyörű a rend, olyan rendezettek a viszonyok, annyira tiszta az erkölcs minálunk, annyira túlteng a jóság, hogy elavultnak, és lomtárba valónak kellene tekintenünk a vallást is?
Soha még aktuálisabb nem volt egy javaslat, mint az, amelyet ma olvastam egy írónk tollából és amely a vallás rovatának törlését indítványozza az anyakönyvekből, a bizonyítványokból – s természetes konzekvenciaképpen (a sorok közt olvasható) – a vallás tanításának megszüntetését az iskolákban. Hogy valaki éppen most, a jelen viszonyok között, amikor a legkétségbeesettebb, a legerkölcstelenebb állapotok uralkodnak, – amikor az emberi süllyedés, romlottság valóságos orgiákat ül, – éppen most tegyen egy ilyen indítványt, mint amilyent ez az írónk tesz, nem tudom magamnak másképpen megmagyarázni, minthogy ő bizonyára arról van meggyőződve, hogy az a sok-sok tolvaj, betörő, rabló, fosztogató és gyilkos, akiknek, ha kézre kerülnének, szűknek bizonyulnának fog- és fegyházaink, valószínűleg túlságos vallásos nevelésben részesült, és csupa istenfélelemből, annak nagyobb dicsőségére követi el szörnyű gaztetteit! Óriási bátorság kell ahhoz, hogy ma egy ilyen kijelentést merjünk tenni, vagy pedig a felelősségnélküliségnek abszolút tudata. A káosznak, a felfordulásnak olyan nagysága, amelyben már mindenki mondhatja, teheti amit akar – ahogy akar – sem a jelenben, sem esetleges konzekvenciáitól a jövőben nincs mit tartania, nem kell félnie a kérdőrevonástól sem.
Igaza van ebben. Nem is teszi senki. Hacsak én nem, magányos tète à tète-jeimben – a papírossal. De ezt igazán nem látja senki, – erről nem tud senki. Isten mentsen, hogy tudjanak erről, baj lenne belőle!
Egész meggyőződésemmel vallom, hogy soha aktuálisabbak nem voltak, mint ma Voltaire szavai, mikor azt mondta: „Si Dieu n’existait pas – il faudrait l’inventer!” És azt is egészen biztosra veszem, hogy Goethének minden egyéb képessége mellett talán még szabadelvűsége, felvilágosodottsága is versenyezhetett Szini Gyuláéval – és mégis azt tartotta: „Wer Wissenschaft, und Kunst besitzt, der hat auch Religion – wer jene Beiden nicht besitze, der habe Religion!”
Szerény véleményem szerint tudatlan nagy tömegeket, egy ország népét – s különösen olyat, amelyben uralkodik az alsóbbrendű, műveletlen elem – istenfélelem és vallás nélkül, rendben, fegyelmezetten, együtt-tartani nem lehet. S aki belőlük ezeket az érzéseket kiirtani törekszik, az öntudatosan és mesterségesen beleviszi őket az erkölcsi fertőbe.
Ezt sajnosan és alaposan tapasztaljuk éppen most, napjainkban. Látjuk az előttünk, a körülöttünk lejátszódó eseményekben!

DECEMBER 11.
FÉRJEM NYÍLT LEVELE WILSONHOZ
Hogy át ne engedjük magunkat teljesen a végső kétségbeesésnek afelett, ami az országban történik, afelett, amit Erdélyben az oláhok, Felsőmagyarországban a csehek, a Bánátban a szerbek rablásban, pusztításban, magyarok elnyomásában, kiüldözésében, kifosztásában, megkínzásában minden elképzelhető, inkább ugyan elképzelhetetlen gonoszságot cselekszenek, megjelentetnek egy-egy hírecskét az újságokban Wilsonról – az ő 14 pontjáról – az ő kijelentéseiről, az ő ígéreteiről.
Ma is egy amerikai diplomatának a „kijelentéseit” olvassuk, egy olyannak, aki résztvett House ezredessel, a békekonferencia számára dolgozó politikai tanulmánybizottságának előmunkálataiban.
Egy hosszabb interjú ez, amelynek lényege a következő kijelentés: „Azok a svájci híresztelések, melyek szerint a legutóbbi napok londoni megbeszélései angol, francia, olasz annexiós befolyásokat hoztak volna létre Wilsonnal szemben, – előttem teljesen légből kapottaknak látszanak. Amerika egy régistílű erőszakos békében, egy amolyan bresztlitowski stílűben sohasem venne részt. Amerika ilyen szerződést sohasem írna alá. Amerika morális tiltakozással élne és az egész világ liberalizmusa csatlakozna egy ilyen tiltakozáshoz. Stb., stb. S azzal fejezi be: Amerikának erkölcsi tiltakozása nem lesz szélmalomharc.”
Ez oly szép dolog lenne, olyan túlságosan szép, a csúf, a pocsék jelennel szemben, hogy nem tudok hinni benne.
Hja, ha Wilson ezeket a dolgokat addig mondta volna, amíg az amerikai tankokra, ágyúkra, gépfegyverekre, katonákra nagy volt a szükség, ha akkor már kikötötte volna, hogy csak akkor, és csak így segít Amerika, és dönti el a háborút és biztosítja sikerét az entente javára, – ha a békekötésnél ezt, meg ezt, a most elmondottakat fogják szemelőtt tartani, akkor lehetett volna bízni Wilson ígéreteiben. De így attól félek, hogy ezeknek a Wilson-biztatásoknak csak olyan a szerepe, mint a gyenge téli napsugárnak. Látjuk a fényét, megörülünk neki, – de a melegét nem érezzük, hatását nem tapasztaljuk.
Szegény férjem már egy egész kis könyvrevalót írt össze mindarról, amit Wilson szereplése óta mondott, írt, tett, ígért, és szembeállította azzal, ami eddig velünk történt. És ez utóbbi homlokegyenest ellenkezője az előbbinek. Wilson elvei, kijelentései a liberalizmusnak, a méltányosságnak, a népek összrendelkezési jogának, szóval az igazságnak szószólói s ami velünk ez irányban eddig történt, az a legnagyobb méltánytalanság, a legrettenetesebb imperializmus, a legégbekiáltóbb igazságtalanság.
Férjem nyíltlevél alakjában írja könyvét. Udvariasan Wilson fejére olvassa az ő elvei és az ententenak velünk szemben elkövetett eljárása közötti rettentő ellenmondást, – segélyül hívja őt és hisz, bízik benne, hogy a végelszámolásnál mégis az ő akarata – az emberiesség, a méltányosság, az igazság fog diadalmaskodni. – Nagy munka volt mindazt időrendbeli sorrendben összeszedni, összeállítani, amit Wilson évek hosszú során át, különböző alkalmakkor mondott, vagy írt és ezzel szembeállítani mindazt a már eddig történt oly dolgokkal, tényekkel, amelyek az ő állandóan prédikált hitvallásának legteljesebb megtagadását képezik.
Férjem úgy reméli, hogy a Területvédő Liga majd valahogyan a Svájcon át kijuttatja ő hozzá – Párizsba. S ha elolvassa, és csak parányit is lendít ebből kifolyólag szegény hazánk sorsán, akkor máris nem kell sajnálnunk a munkára pazarolt fáradtságot.

DECEMBER 14.
BŐHM SZERELŐ ÚRBÓL MINISZTER LETT
Haladunk sajnos, haladunk – lefelé – a lejtőn. Bartha Albert hadügyminiszter lemondott, Károlyi lett az utódja. De persze Bőhm Vilmos államtitkár úr helyettesíti, így tehát már három szocialista miniszterünk van! Sokra vihetjük még! Óriási katonai tüntetések, demonstrációk – jeléül annak, hogy felbomlott minden fegyelem a katonaságnál is, (ami nagyon természetes „katonai tanács” intézmény stb. mellett. Mert hát a katonaság most már többé nem az ország őrzője, védelmezője külső ellenséggel, vagy belső forrongásokkal, rendzavarásokkal szemben, hanem ő maga vezet legnagyobb mértékben a rendbontásban, rakoncátlanságban és követelődzésben. Szóval csupa nagyszerű, dicső hadsereghez méltó erényekben bővelkedik. Ma itt tüntetnek, holnap ott, és természetesen mindenütt mindent megkapnak, – amit követelnek. Mert hát mivel, kivel zabolázzanak meg egy lezüllött hadsereget? Mikor a hadsereg lenne hivatva arra, hogy a rendbontó polgári elemeket tartsa kordában. Ha több pénzt kívánnak, akkor – „csak tessék parancsolni, itt van” – ha más kaszárnyát óhajtanak, rendelkezésükre áll, – és ha más hadügyminisztert, – miért ne? Azt is megkapják – az általuk nem kívántat meg elcsapják. Jó Bőhm Vilmos, zsidó szerelő úr felment a minisztériumba. A gépíró kisasszonyok köszöntötték őt: „Jónapot Bőhm bácsi, – a gépeket jött javítani?” A szegények – honnan tudhatták volna, hogy olyan csodavilágban élünk, ahol ma valaki – írógépszerelő – holnap meg hadügyminiszter? Hiszen ez a két foglalkozás oly rokon egymással – hogy nincs azon mit csodálkozni, ha felcserélődnek máról-holnapra.
Hogy micsoda hadügyminiszter lesz a tegnapi írógépszerelő – azt persze még nem tudhatjuk. Lesz bizonyára oly jó miniszternek, mint ezek a teljesen leromlott és megromlott katonák – hadseregnek. De hogy már eddig is hasznot hajtott uralmon lévő társainak, a miniszter-kollégáknak – az bizonyos. Ha egy szociáldemokrata munkásból lesz államtitkár és miniszter – akkor természetesen ő magával viszi – és alkalmazza új helyzetében is a régiben bevált, s neki igen üdvös szokásokat, úzusokat. Mi kedvesebb, mi kellemesebb egy szakszervezeti munkásnak, mint az alaposan megfizetett „túlórázás?” Ma éjjel 11-től reggel öt óráig folyt a minisztertanács. Ez a hivatalos jelentés. Ha nem is hivatalosan, de egészen komolyan beszélik, hogy ez a banda, amely most a miniszteri címet és rangot diszkreditálja – nemcsak, hogy horribilis fizetést szavazott meg magának, hanem azonfelül mindennap a minisztertanács befejeztével – borítékban – átnyújtják egymásnak – a „túlórázás” igen „gavallérosan” megállapított honoráriumát! Hogy azután ez a „túlórázás” idejéből mennyi a „tanácskozás” és mennyi a pezsgőzés és egyéb mulatozás, – azt ki tudná, ki merné kontrolálni? Ki az, a ki felettük van hatalomban? Ki az, aki az ellenőrzés tisztjét ővelük szemben gyakorolni merné? Senki. De hisz ez oly mellékes is reánk, szegény adófizető polgárokra nézve, – hogy a mi verejtékes filléreinkből összegyűlt nagy bankókat azért dugják-e zsebre ezek a honpusztítók, mert mulatoznak az éjszaka, vagy pedig, mert csakugyan akkor eszelik ki az ország teljes tönkretevésének módozatait! Megértjük azonban, hogy a gyönyörű királyi palotának ablaksorai, – miért világítanak még a késő éjszakában? Ezt a remekfekvésű palotát okkupálja e dicső társaság saját céljaira – ezt a királyi lakot, amely valószínűleg nem álmodta volna soha, hogy a benne eltöltött időért még külön óradíjat fognak fizettetni maguknak ilyen felfelé züllött, az ország legmagasabb polcait elfoglaló – hazánknak kimondhatatlan és beláthatatlan kárt okozó alakok!
Eddig a polgárok legnagyobb és legjobban áhítozott kitüntetései közé tartozott, ha a királyi várnak küszöbét átléphették, ha joguk volt a pompájukban is királyi termekben tartózkodni. Most, a szakszervezeti egyesületek szokásai, és erkölcsei vonulnak be a fejedelmi tündérpalotába, azokat honosítják meg ott és tündérek helyett gonosz manók, és ördögök működnek ott. Ottlétük, magának a várnak, belső berendezésének tönkretételét, pusztulását idézi elő, a határozatok, melyek ott látnak nap- vagy villanyvilágot, az országét.

DECEMBER 15.
FÉNYES LÁSZLÓ ERDÉLYBEN
Fényes László „kormánybiztos” úr leutazik Erdélybe, hogy a becsületes, hazafias, derék székelyeket lefegyverezze! Ezek a jóravaló, honszerető, magyar fiúk bizonyára nem érik fel ésszel, hogy miért kellett nekik verekedniök majdnem 5 esztendőn által olyan helyeken, olyan országokban és olyan érdekekért, amelyekhez nekünk semmi közünk sincs? És miért nem vehetik most a fegyvert a kezükbe, mikor arról van szó, hogy a drága anyaföldet, szeretett szülőhazájukat védelmezzék meg a betörő nációktól? Illetőleg, hogy miért nem engedik meg nekik kikergetni azokat? Hej, ha én lennék a felfegyverkezett székely fiúk helyében, de megfelelnék Fényes úrnak és társainak eme lefegyverező felszólítására!

VÁGÓ KOMMUNIZÁL
Már olyan hangok is hallatszanak a nagy földosztási tervezetekben, Vágó Béla nevű úr már így javasolja, hogy a földbirtokot az eddigi tulajdonosaitól, minden kárpótlás nélkül kell elvenni! Tehát ime, – közeledünk az orosz iskolához! Paraszttanácsokat kell alakítani. Igazán már csak ezeknek a tanácsa volt hátra. Míg Kun Béla, e hírhedt alak előadást tart a kommunizmus gyakorlati keresztülviteléről. Hát nem szörnyű mindez? Nem félelmetes? Hol vannak a becsületes emberek, hol vannak a jó hazafiak? Miért nézik mindezt ölbetett kezekkel? Miért? Igazán nem látják, hogy mennyire züllünk? Nem tudnak, vagy nem akarnak segíteni? Ilyen kérdésekkel marcangolom magam – éjjel-nappal, – de, sajnos, nem találok rájuk feleletet!
Ellenben a szervilizmus igazán csöppet sem virágzik kevésbbé, a demokrácia, a liberalizmus, – a népakarat korszakában, mint ezelőtt a régi „átkos” világban. Egy interjút ír ma le egy újságíró Károlyi Mihálynéval. Az elragadtatása nem ismer határt. Magasztalja a grófnő szépségét. Hát ez ízlés dolga. A szeme szép, – a teintje nemkülönben, az igaz. A szája azonban oly nagy, hogy vetekszik az uráéval. De ezt nem átvitt értelemben gondolom. Azután magasztalja előkelő, arisztokratikus megjelenését. Kissé különös csodálatos dolog az, hogy mentől „demokratábbak” az emberek – annál jobban imponál nekik – válogatás nélkül, minden, ami „arisztokrata!” Hát ez megint csak felfogás dolga, hogy túlságos előkelő benyomást tesz-e egy nő, aki annyira takarékoskodik a ruhaszövettel, hogy még a térdét is alig-alig fedi be a szoknyája! Hogy azonban erről a viseletről még olyankor sem mond le – és nem kénytelen vele, amikor nem túlhosszú idő választja el attól a momentumtól, amikor is egy újabb sarjjal gazdagítja és boldogítja a dicső Károlyi M. családját, – ez már igazán arisztokrata erényszámba megy.
No és most térjünk át a szellemiekre is.
Az újságíró mindenképpen azon van, hogy bebizonyítsa nekünk, hogy a külső megjelenés szépségével és bájával versenyezhet a grófnő intellektusa, szelleme is. Elmondja, hogy mi volt a téma, miről beszélt ő, mit mondott, mit kérdezett ő, s az ember folyton várja, hogy most megszólal a grófnő, most élvezni fogjuk az ő nagy tudásra, elmeélre való érdekes válaszait. De, sajnos, ez élvezetben nem lehet részünk. Mert a grófnő vagy nem válaszol a kérdésekre, vagy igennel – és nemmel intézi el. Végül azonban jön a csattanó – mely arra a kijelentésre inspirálja az újságírót – hogy már nagy és nevezetes embereket, királyokat, császárokat interjúvolt, – de ilyen érdekes, elragadó interjúja – még sohasem volt! Mikor megkérdezte a grófnőt, hogy mit csinált a forradalom napján, milyen eseményre emlékezik vissza, azt felelte: „És Ön mikor érkezett Budapestre?”
Ez volt a beszélgetés clouja, ennél érdekesebb mondást minden nagy igyekezete mellett sem tudott kihalászni, megörökíteni.
Ecce! Ezek a nagy demokraták! Ezek őrjöngenek az örömtől, hogy leomlottak a társadalmi válaszfalak! Ezek a sokat emlegetett, kedves demokrácia lelkes apostolai, – akik egy interjúnál, ahol egy ép, – alany és állítmánnyal bíró mondatot nem képes az ember felfedezni, – oda vannak az extázistól, – mert ezeket az értelmetlenségeket – egy grófnő – mondta!

DECEMBER 17.
MACKENSEN
Mackensent elfogatta Károlyi! Internáltatta! Megint történt valami, ami minden jóérzésű becsületes magyar embernek a szégyenkezés pírját hajtja az arcába. Olyan cselekedet, amelynek kieszelői, elkövetői, híján vannak mindazon tulajdonságoknak, amelyek eddig, éppen a magyar nemzet jellemző tulajdonságai közé tartoztak: a lovagiasságnak, a gavallérságnak – és a háladatosságnak. Azt a hadvezért, – akit a szörnyű háborúban soha meg nem vertek, azt a hadvezért, akinek Magyarország igazán sokat köszönhet, mert ő csakugyan Magyarország földjét védte, ő segítette kiverni az oláh csordákat Erdélyből, ezt a Mackensen tábornagyot, akiről magyar katonák ajkán, őt dicsőítő, magyar adomák keringtek: Magyarországon, – magyar emberek, átutaztában lefogták és internálták! Állítólag a franciák parancsára. De hiszen igen könnyű lett volna azt megtagadni. Csinálják maguk a franciák, mert mi, – így mondhatjuk, – nem bírunk velük. Bármit, bárhogyan, csak éppen azt nem lett volna szabad tenni, hogy ezt az arcpirító, nagy hálátlanságot magyar ember kövesse el. De álljunk csak meg: magyar embernek talán még sem mondható, aki ezt cselekedte. Pogány József urat, a zsidó szentegylet hullamosójának fiát talán nemigen lehetne azzá minősíteni sem születése, sem érzelmei révén.
De Magyarország nevében tette s ez a szomorú!
Képzelem, hogy ez az utolsórendű alak, ez a Pogány József, hogyan kéjelgett nagy hatalmában! Hogyan élvezhette, hogy ő, a senki, aki azonban nagy valakinek akar látszani, a parancsszavával letartóztathatta azt a nagy katonát, akinek neve mellől nem fog hiányzani a történelem lapjain a „nagy és dicső hadvezér” jelző!

KÁROLYI MIHÁLY ÉS A KOMMUNIZMUS
A másik örvendetes esemény, hogy Károlyi miniszterelnök úr már szükségét érzi annak, hogy egy küldöttség fogadása alkalmából, ő is nyilatkozzék Kun Béla után a „kommunizmusról.” „Még nem tartja elérkezettnek az idejét, még nem tartja megvalósíthatónak programmját, de elismeri, hogy mély igazságok rejlenek mögötte.” Én is elismerem ez utóbbi állítást, de persze a főnév előtt – az „i” elhagyásával, – mert nem igazságok, de gazságok azok, amiket ők kommunizmus alatt értenek. E nyilatkozat ténye maga, minden benne foglaltató negatívum dacára, gyönyörűséges képet nyit a jövőre! Egy ilyen gyöngeagyú és jellemű bábut úgy rángatnak az őt környező, – jellemben nála semmiképpen sem különb, – de észben, ravaszságban őt messze túlszárnyaló, csakis a saját legönösebb érdekeiket szem előtt tartó, hitvány tanácsadók, hogy minden olyan cselekvésre, fordulatra elkészülhetünk, ami számukra hasznos lesz – ha másrészt az országot végpusztulásba is kergeti!
Sok már nincs hátra, sajnos, – ezirányban!
Wilson is beszél, ígér, egyre – de mentől többet beszél – én már annál kevésbbé tudok hinni benne! A sajnálatos tények, a szomorú történések igen hangosan – igen energikusan cáfolják, napról-napra jobban! Az ő beszédéből még eddig semmi hasznunk nem volt, míg abból, ami itt az országban a „pacifizmus” kimondása óta velünk történik, máris mérhetetlen kárunk van. Olyan rettenetes kárunk minden tekintetben, hogyha a békekonferencián Wilson betartaná amit ígért, illetőleg szövetségeseit rábírná az ő ígéretei megvalósítására (amiben – ismétlem – hinni nem tudok) még akkor sem, még az sem hozhatná helyre teljesen a hazánkban eddig elkövetett szörnyű pusztításokat!

DECEMBER 20.
A MAGYAR NŐK MEMORANDUMA
A Klubban nagy a mozgolódás, az izgalom. A hazafias elemek tömörültek és elhatározták, hogy a külföldi nőegyesületek révén lehetőleg eljuttatunk mi is – mint a Magyar Nők Klubja – egy memorandumot az illetékes közegek kezeihez. Ritoók Emma írja a memorandumot, amely erős, energikus tiltakozás Magyarország megcsonkítása ellen. Az érvek egész halmazával bizonyítjuk e cselekedetnek lehetetlen igazságtalanságát, a legpontosabb statisztikai adatokkal, kimutatásokkal támogatjuk érvelésünk helyességét. Elmondjuk benne, hogy nem szabad és nem lehet szétdarabolni egy ezeréves önálló – független országot, melynek történelmi hivatottsága, – százados hagyományai vannak, egy országot, amely annyi baj, viszontagság, annyi megpróbáltatás után mindig újra feléledt, tovább élt, fejlődött és gyarapodott, nem lehet darabokra tépni. Egy országot, amelynek az Úristen maga szabta meg ledönthetlen, megmásíthatlan határait, a Kárpátokkal koszorúzta körül. Országunknak geográfiai, geológiai, geopolitikai helyzete világosan bizonyítja hegyláncolataival, folyóinak irányával, egész belső szerkezetével, hogy megbonthatatlan és tökéletes egész, – úgy, ahogy van! Egy ilyen országot feldarabolni olyan égbekiáltó bűn lenne, melynek el nem maradna a méltó büntetése! És végül szembeszálltunk azokkal a galád rágalmakkal is, melyekkel nemcsak ellenségeink illettek évek hosszú sora óta – és lázítottak külföldön ellenünk, hanem most még a Jászi-féle megkótyagosodott fejű, most sajnos még hatalmon lévő honfitársaink is lázították és bátorították ellenségeinket a vádaknak vállalásával. T. i., hogy mi megérdemeljük a szétdaraboltatást, mert kegyetlenül elnyomtuk nemzetiségeinket. Aki ismeri a magyar ember természetét, az tudja, hogy, sajnos, nagyobb az elnézése, békeszeretete, semhogy erőszakos magyarosításra, idegenek elnyomására képes lenne. De a tények maguk beszélnek világosan minden kommentár nélkül is. Az oláhok, a tótok, a szerbek bevándorlásuk óta, még mindig itt vannak, nyelvük is megvan. No már most, ha mi őket, amint világszerte hirdetik, brutálisan elnyomtuk, vagy erőszakosan tűzzel-vassal magyarosítottuk volna, – akkor vagy kivándoroltak, megszöktek volna, – vagy a nyelvüknek nem lenne semmi nyoma sem, – mert beolvadt volna a magyarságba. Hiszen most látjuk vérző szívvel, most tanuljuk meg, hogy mi a nemzetiségi elnyomás! Amikor is még színmagyar vidékeken is idegen hordák kényszerítik szerencsétlen magyar véreinket, hogy esküdjenek fel a cseh köztársaságra, vagy az oláh királyra. S ha ezt nem teszik, elveszik minden vagyonukat, elveszik lakásukat s mint földönfutó koldusoknak, marhaszállító-kocsikban kell hazájukat elhagyniok s a biztos nyomor elé menniök. Belejött az emlékiratba, ha jól emlékezem (mert hát csak úgy fejből írom) az a kijelentésük is, hogyha a hihetetlen mégis valóra válna, ha az entente beleegyeznék abba, hogy szeretett hazánkat idegen és kultúrában mélyen alattunk álló népek árasszák el, hogy édes hazánkat megnyomorítsák, akkor abba soha – de soha egy magyar ember sem fog belenyugodni.

TILTAKOZUNK!
Nagyon szépen, tárgyilagosan írta meg mindezt Ritoók Emma és szerintem nagy önmérséklettel. És dacára annak, vagy talán éppen azért könnybeborult szemmel, dobogó szívvel hallgattuk felolvasását. Persze nem az összes klubtagok. Azok bizonyára ott sem voltak a felolvasáson, akik a memorandumba foglaltakkal, – tehát az igazsággal homlokegyenest ellenkező – csak az ő kótyagos képzeletükben élő vádakat hirdetik.
Csak a közelmultban történt, hogy M. Miskolczy Eugénia beszédet tartott. Előadta utazását Felsőmagyarországon s az ő roppant „szégyenkezését” azon szörnyű dolgok miatt, amelyeket egy tót barátnőjétől hallott a magyaroknak velük szemben elkövetett eljárásáról, a nemzetiségi törvény be nem tartásáról. Nem tudott hova lenni szégyenében. Én természetesen ezt a beszédet nem tudtam meghallgatni s alaposan és elég hangosan ellentmondtam neki, – amiben azután persze – a többi velem egyérzésű, megfelelően segédkezett. Elég nagy kavarodás volt, mondhatom. De hát itt legalább nem fogjuk tűrni, hogy a hazafiatlanság, nemzetköziség úgy lábrakapjon, – mint egyebütt az országban a politikában. S e hölgyek, ha tudják, hogy valami hazafias megnyilvánulás készül – akár csak a memorandum felolvasása, – (ha ugyan nincsenek patronájuk, Károlyiné által hivatalból berendelve), akkor inkább távoltartják magukat. Ez jobb nekik és nekünk is, – kevesebb az izgalom és az összeütközés. Már pedig izgalomban, – úgy hiszem, nincs ma seholsem hiány. Nem kell azt keresni, sem mesterségesen szítani.

DECEMBER 27.
SZOMORÚ KARÁCSONY
Elmult a karácsony is. Ez a végtelenül szomorú karácsonya mindannyiunknak! Az ország ebben a szörnyű, letepert helyzetében, én a magam otthontalanságában! És igen természetes, hogy az a leverő érzés, amelyet minden ilyen családias színezetű ünnep kelt bennem – amióta azt nem a magam szép és művészi hajlékomban töltöm, csak nagyban fokozódik s eléri a kétségbeesést, ha a tágabbkörű otthonomra, hazámra és annak rettentő sorsára gondolok. Otthonom nincs már három éve, – ki tudja, lesz-e még valaha? Hazám él ezer éve! Rettentő viszontagságokat, megpróbáltatásokat, sorscsapásokat állt ki, de megküzdött velük. Mindig talpraállt, tovább élt, gyarapodott, fejlődött, virágzott. És most? Oly sötét az égbolt felettünk, – oly vészterhes, viharfelhőkkel telve, hogy el sem tudom hinni, – képzelni, remélni, hogy e felhők még egyszer elvonuljanak – s hogy még talán a nap is kisüthetne reánk! A négy és fél éves háború nem tudott megtörni bennünket, nem tudta felemészteni erőnket. Idegen ellenségnek a háború alatt nem sikerült letipornia bennünket. De sikerült alaposan mindez, – sajnos – magyar embereknek, Károlyinak s az ő hű csatlósainak, oktalan és gonosz cselekedeteik egész légiójával. És most már, – ha akarnának, sem tudnának prédára leső szomszédainktól szabadulni – nem tudnák szörnyű bűnüket jóvátenni!

FÉRJEM FELOLVASÁSA
Karácsony második napja éppen csütörtökre esett. Annyi különbséget mégis csak akartam tenni ez ünnepi csütörtök és a hétköznapiak között, hogy nem idegen emberek között, a hallban, hanem meghittebb keretben, – a lakásunkon fogadjuk jó barátainkat. Hiszen régi hagyomány volt az házunkban mindig a Szent Estét szép nagy karácsonyfa mellett – családilag megünnepelni. Karácsony ünnepének második napja – a barátoké volt mindig. Nagy, népes társaság gyűlt össze e napon évről-évre nálunk. A késő éjjeli órák rendesen együtt találták még a társaságot kedélyes, vidám szórakozásban, beszélgetésben, zenével, tánccal. Mostani szomorú helyzetemben tehát, magamnak meg vendégeimnek is – az otthonnak legalább látszatát próbáltam nyújtani. Talán nem is érezték rosszul magukat szállóbeli lakásunkon azok a barátaink, kik bennünket e napon felkerestek. Persze, mint mindig, úgy most is – főképpen szegény hazánk sorsáról folyt az eszmecsere. És férjem előállt eddig még titokban tartott írásával, a Wilsonhoz intézett nyílt levéllel. A máskor ilyenkor szokásos vidám mulatozás helyett ezt a vidámságtól, sajnos, igen távolálló, de nagyon időszerű és mindannyiunkat érdeklő – izgató művét olvasta fel vendégeinknek. Hogy mennyire érdekelte őket, bizonyítja, hogy éjfélig maradtak és hallgatták felolvasását. Tekintve, hogy én nekik a szobában csak uzsonnát adhattam – vacsoráról persze nem gondoskodhattam, – másrészt, hogy olyan világban élünk, ahol még nappal is veszedelmes az utcákon járni, nem hogy éjjel, ez a kitartás igazán érdeklődésüknek legfényesebb bizonyítéka volt. Úgy vélték, hogy uram e „levelet” kitűnően írta meg; a mellettünk szóló adatok, az ellenünk elkövetett cselekedetek oly ügyesen és szembeszökően csoportosultak, hogy világossá, könnyen áttekinthetővé tették a kis művet. Most már csak az van hátra, hogy Wilson is tudomást szerezzen kis írásról, hogy kézhez kapja, hogy elolvassa és ami a legfőbb – hogy úgy is cselekedjék, mint ahogy eddig beszélt. Mert éppen a beszédekre figyelmezteti, ezeket csoportosítja időrendben a levél. És hogy mindezt nem tárta fel unalmasan férjem, – ezt bizonyította vendégeink figyelme és kitartása. Beszélgettünk arról is, hogy talán jó lenne e tárgykörről egyebütt is tágasabb körben előadást tartani s a levélből egyes részleteket esetleg felolvasni. Sőt a hölgyvendégeink úgy vélték, hogy miután a dolog őket is nagyon érdekelte, tehát talán a női klubban lehetne a felolvasást megtartani, ha ugyan ott nincsenek elvi kifogások férfi előadóval szemben. Mert az ilyen eset ott még nem fordult elő. Majd tudakozódom, hogy hogyan vélekednek a dolog felől?
Igazán jól esett látnom, hogy társaságunknak egyik bájos fiatal leány tagja is mily élénk érdeklődéssel kísérte a fölolvasást. Mert ha, mint említettem volt, a dolog nem is volt unalmas, de semmiképpen sem volt olyan sem a tárgya, sem a feldolgozása, amely egy fiatal leány fantáziáját kaptiválhatta, – gondolatait alaposabban és huzamosabban foglalkoztathatta volna. És, hogy mégis így történt, ez annak a jele, hogy ez a fiatal leány – a rendes átlagnál sokkal komolyabb gondolkozású és mindenekfelett hazafias érzelmű. Úgy látszik, hogy minden képes lekötni figyelmét, ami hazája sorsával függ össze, ami arról tárgyal, hogy hogyan és miképpen lehetne azon segíteni, lendíteni? Mindenesetre ritka jelenség ez a Cs. Gizike a mai világban, amikor is egyre azt kell megdöbbenve hallanom, – hogy sok házban e télen is valóságos bált rendeznek és mulatnak kivilágos kivirradtig! Mintha halottasházban táncolnának! – olyan benyomást tesznek reám ma, a mai viszonyok között rendezett mulatságok.
Hiszen egész Magyarország ma halottasház. Gyermekei sirathatják pusztulását. Milyen szíve, lelke lehet annak, aki ma mulatni képes? Micsoda magyar ember lehet az, akit nem sujt le az ezeréves hazának szétdarabolása, ennek a szerencsétlen nemzetnek szörnyű megaláztatása?

DECEMBER 29.
HAZAFIAS NŐK
Szerencsére vannak még hazafias, derék nők! Olyanok is, akik nemcsak szeretik hazájukat, nemcsak sírnak és kétségbeesnek pusztulásán, hanem elég erős idegekkel – meddő siránkozás helyett cselekedetre is gondolnak. Cselekvésre? Ez a szó ma kissé furcsán hangzik. Mit lehet ma nekünk cselekedni, mikor a sokat hangoztatott népszabadság és egyéb mindenféle „szabadságok” tiszteletére olyan rabságban élünk, mint még soha. Minden szóra ügyelnek, felfigyelnek, minden mozdulatot kikémlelnek – s a legkisebb gyanu elég ahhoz, hogy házkutatást tartsanak, embereket internáljanak. Minden hazafias szó, a magyarok imádságának, a Himnusznak éneklése, – a nemzetiszín alkalmazása, csupa bűn és elkövetőjük ellenforradalmár. És a férfiak tűrik ezt és a férfiak hallgatnak! Úgy látszik, hogy a hosszú háború okozta nagy vérveszteség úgy elgyengítette őket, hogy mintegy kábulatban vannak és nem veszik észre, hogy mi történik körülöttük? Nem látják, hogyan pusztul Magyarország, hogyan csúszunk, züllünk mind lejebb és lejebb! Ez a végtelen szomorú állapot azt a képet váltja ki lelkemből, mintha meredek lejtőn csúszó kocsi lenne hazám, amely feltartózhatatlanul, kikerülhetetlenül gurul lefelé – a mélységbe, – a vesztébe, – a pusztulásba!

TORMAY CÉCILE
Tegnapelőtt levelet kaptam egy barátnőmtől, melyben meghívott tegnap délutánra, – valami fontos ügyben. Még az órát is meghatározta, – ebből láttam, hogy az ügy csakugyan komoly. Zuhogó záporban, csúnya időben mentem oda, ahol már együtt találtam a társaságnak nagy részét, leginkább közős barátnőket, de közöttük Tormay Cécilet is, akit eddig személyesen még nem ismertem. Ő magyarázta meg összejövetelünk célját remek, formás – és igazi hazafias meleg érzéstől áthatott kis beszédben. Elmondta, hogy mily rettenetes állapotban van szegény országunk. Ez az ország, amely annyi dicső hőst tud históriájában felmutatni! És a mostani férfiak nem mozdulnak, nem tesznek semmit sem, hogy hazánkon segítsenek! Hát álljunk össze mi asszonyok és kövessünk el mindent, hogy mentsük, ami még menthető! Választásra készül Károlyi Mihály! Készüljünk fel mi is! Agitáljunk, dolgozzunk, – térítsünk, hogy csak olyan embert válasszanak meg képviselőnek, aki a keresztény és nemzeti Magyarországot óhajtja szívvel és lélekkel, csak olyant, aki mindhalálig kitart Magyarország integritása mellett! Persze én mindazt csak kivonatban írom le emlékezetből, amit ő gyönyörűen fogalmazott meg és adott elő.
Végtelenül jól esett lelkemnek Tormay Cécile ez előadása, mert láttam, hogy nagy intelligenciája mellett nagy a tudása is és melegen és nagyon hazafiasan érez a szíve. S a külső megjelenése is igen rokonszenves és előkelő. Sógornője Ritoók Emmának, akit már régen ismerek, szeretek és becsülök s aki szintén ott volt. Megbeszéltük, hogy a hazafias propagandát ki-ki legjobb tehetségéhez képest folytatni fogja. Tormay Cécile és Ritoók Emma a főapostolok pedig mindegyikünkhöz el fognak jönni, hogy lehetőleg mindig más és más – mentől nagyobb számú összehívott asszonytársaság előtt hirdessék az igét, térítsék és szerezzék a híveket, a mi most alakuló szövetségünknek s az eszméknek, melyeknek szolgálatába szegődtünk.
Sőt ez este mindjárt volt egy küldetésünk, – amennyiben mindannyian – akik csak ott voltunk, felkerekedtünk és a roppant esőben-sárban elgyalogoltunk a Ritz-szállodába. Ott lakik az amerikai missziónak egyik kiküldöttje, Coolidge tanár, akinek a magyar asszonyok memorandumát személyesen akartuk átadni. Gróf Zichy Rafaelné nagyon szép beszédet mondott, amelyben tudtára adta a professzornak, hogyha a férfiak kénytelen-kelletlen beletörődnének is hazánk megnyomorításába, a magyar nők soha, soha! Már az anyatejjel beoltanák gyermekeikbe – az örök lázadás szent tüzét! A professzor – látszólag meghatva hallgatta a beszédet s megígérte, hogy eljuttatja a memorandumot oda, ahova szántuk. Adja a jó Isten, hogy valami eredménye is legyen!

1918 DECEMBER 31.
WILSON SZAVAI ÉS CSELEKEDETEI
Mint amikor valami tikkasztó, perzselő, forró nyári napon, a magyar Alföld beláthatatlan terjedelmű homoktengerében baktató, s már-már, kimerülő, ellankadó, egy kis üdítő víz után sóvárogva epedő vándorral, a csalfa szép délibáb űzi játékait, csalogatja, biztatja őt, azután annál elernyedtebben folytatja útját, mikor meggyőződik arról, hogy játszi kedvében a természet tréfálta csak meg, úgy vagyunk mi mindig az igazságosság, a béke, a kiengesztelődés nagy szavait hirdető apostollal, Mr. Wilsonnal. Már megint beszélt Londonban. Válaszolt az angol király felköszöntőjére. Megint csak a jogot és igazságot emlegette – „ezeket a fogalmakat”– amelyeknek olyan nagy nemzetek, mint az angol és amerikai – életüket szentelik!” És mi szegény, kifáradt, kimerült, kiszipolyozott, agyonkínzott, sanyargatott, megalázott, már-már minden reményt vesztett vándorok – ilyenkor felkapjuk fejünket, fülelünk, figyelünk, vajjon jól értjük-e, amit mondanak, nekünk szólnak-e a szavak, mert hát igazságról szólnak, s mi ennél egyebet nem kívánunk! S repeső örömmel sietünk az ellenségek sorfala, a kegyetlenségek, az embertelenségek – a galád, hazug rágalmak, vádak sivatagán keresztül integető, biztató – ici-pici kis oázis felé! És ahogy megyünk, igyekezünk, közeledünk – egyszerre csak szétfoszlik a biztató tünemény, rájövünk, hogy mi is csak optikai csalódásnak voltunk áldozatai – s amit hallottunk, azok mind csak szavak és szavak, amelyekből – úgy látszik – sohasem lesznek cselekedetek! És a sok csalódástól még fáradtabban, még kimerültebben, már-már megtörve folytatjuk utunkat a kálvária végstációi felé!

KESERVES SZILVESZTER-EST
Szilveszter-estéje van ma! Ha az ember reggel kezébe veszi az újságot, mondhatni, hogy minden egyes hír – melyet ott olvas – egy-egy tőrdöfés szívébe, mert mindegyik egy-egy szög Magyarország koporsójához. Kinek van ma lelke ünnepelni, vigadni? Azaz, hogy tudom, hallom, hogy igenis vannak sokan, akik erre képesek, akiknél a megszokás parancsa: hogy Szilveszterkor mulatni kell, – nagyobb, mint hazánk szerencsétlensége felett érzett fájdalma. Boldog emberek! Szinte irigylem őket, mert nem emésztik magukat úgy, mint én! Az álmatlanul töltött éjszakák, a fájdalmas tépelődések nem fehérítik meg hajukat, a szenvedés nem vési be csúnya hieroglifáit az ő arcukba is, – úgy mint az enyémbe!
S azért is, a mai estét is, csak úgy, mint a többi szomorú estét (már két hónap óta), a legnagyobb csendben, visszavonultságban, magunk közt fogjuk eltölteni. Legfeljebb még alázatosabban fogom kérni az Úristent, hogy fordítsa már egyszer felénk is ábrázatát és könyörüljön meg végre rajtunk!

1919. JANUÁR 1.
ÚJÉV
Az emberek rendesen örülni szoktak annak, ha valami bekövetkezik abból, – amit előre megjósoltak, mert ez mindig némi éleslátásról, emberek – helyzetek kellő megítéléséről, vagy legalább is bizonyos ösztönös megérzésről tanuskodik. Mondhatom, nagyon sok dolog bekövetkezett abból – amit én, közvetlenül a dicső forradalmi züllés után, mindjárt az első napokban – megjósoltam. De ennek egy pillanatig sem tudtam örülni! Mit ér az nekem, ha bebizonyul, hogy helyesen bíráltam meg a jelen dolgait és embereit – s ebből kifolyólag helyesen következtettem eljövendő eseményekbe is; mit ér ez a kis hiúsági elégtétel, szemben azzal a fájdalommal, amelyet érzek az általam jósolt sok szerencsétlenség, szomorúság bekövetkezte fölött?!
Sokkal, de sokkal szívesebben látnám, ha rámcáfolnának az események. Ha kisülne, hogy én rosszul, pesszimista szemüvegen keresztül láttam a dolgokat – s hogy ez a kétségbeesés, amit én egy-két hónap óta érzek s amelynek e följegyzésekben, írásban is sokszor kifejezést adok, csak az én szubjektív érzelmeimnek a kifolyása, amelyet sem a helyzet, sem a tények nem indokolnak.
Ime, ma is, egy cikket olvasok az egyik ujságban, még pedig abban az ujságban, mely a forradalmi gárdának leghívebb csatlósa, – amely ugyanarról a témáról, ugyanazt írja, mint én hetekkel ezelőtt, éppen ezeken a lapokon. Végtelen szomorú, hogy az események már őt is kényszerítik arra, hogy az eddigi meggyőződésével ennyire ellenkező tenorban írjon és hogy megítélése az enyémmel találkozhassék.

SCHWIMMER GENFI KUDARCA
Mikor még az ujságok nagy diadallal hirdették a remek – korszakalkotó újítást, B. Schwimmer „Rózsika” konzuli kinevezését, én már akkor kifejezést adtam e fölötti elragadtatásomnak (!) és nézeteimnek. Ma az a bizonyos lap írja, – hogy a „legyőzötteknek alkalmazkodni kell a győzőkhöz, különösen a nemzetközi érintkezés formáihoz. Nem szabad külpolitikai kiküldötteinket a szerint választanunk, hogy az illetőknek a magyar forradalom körül szerzett érdemeit jutalmazzuk meg egy szép külföldi kiküldetéssel. Olyan embereket kell kiküldenünk, akikről tudjuk, hogy legalább is a semlegesek szívesen fognak velük szóba állni.” A cikknek persze folytatása is van! A továbbiaknak lényege a következő mondatokban csúcsosodik ki: „Egy svájci barátunk írja: egyes magyar kiküldöttek tapintatlanságukkal nagyon rontottak az új Magyarország tekintélyén, annyira, hogy ellenségeink képviselői csodálkoznak és – sajnálják a magyarok itt tanusított éretlenségét.”
Ime – elérkeztünk ide is! Mit követhettek el ezek, micsoda botrányos dolgokat művelhettek, ha már ez az újság is szükségét érzi e cikk megírásának! Végtelenül szomorú elégtétel számomra, amelyet igen szívesen elengedtem volna!

JANUÁR 7.
SPARTACUS-ŐRJÖNGÉS
Egy hete, hogy nem írtam – s azóta mennyi izgalmas, szörnyű esemény! Németországban a „spartacusok” őrjöngenek – támadnak, pusztítanak. Folyik a polgárvér az utcán. Ezzel párhuzamosan, ehhez teljesen hasonló események történnek persze kicsiben – megfelelő arányban, Magyarországon – Salgótarjánban. Ahová ez címeres haramia – Kun Béla beteszi a lábát, ott mintha az ördög maga járt volna! Felbomlik a rend, megszűnik a munka, a nyugalom s helyébe lép a felfordulás, anarchia, – pusztítás, rombolás, fosztogatás, vérengzés! Úgy tesz most, a két, porig alázott ország – a nagy Német, – és a kis Magyarország; mint az egyszeri gazda, akinek a jég elverte az egész termését. Beszaladt a házba, kihozta a furkósbotot és ütött, vert, csapdosott maga körül, – hadd segítsen az Úristennek a pusztításban. Nem elég az, amit mint „legyőzött” országnak, – kegyetlen, – bosszútól lihegő – diadaltól mámoros, részeg – ellenségtől el kell szenvednünk, nem elég, hogy tönkretették jelenünket, hogy gondoskodtak arról, hogy a távol jövőben se tudjuk összeszedni magunkat – segítünk magunk is nekik, meg az Úristennek, hogy alaposabb, gyorsabb munkát végezzenek velünk. Polgárháború dühöng. Polgárvér folyik és pusztítják maguk a polgárok egymásnak csekélyke megmaradt vagyonát, holmiját. Németországban – úgy hiszem, – a rémes békefeltételek feletti elkeseredés váltja ki az ilyen Spartacus-lázadásokat. Tönkretett ország és létfeltételeiket vesztett emberek már csak lázadni tudnak. Semmivel sem törődnek, semmi jót nem remélhetnek. Nálunk, úgy vélem, agyafúrt, ravasz gazemberek előre kicirkalmazott csataterve a rendbontás, az anarchia előkészítése, – hogy azután eljöhessen az ő országuk – a halászás a zavarosban – saját önző érdekeik kielégítése, gonosz terveik diadala. Mentől jobban sikerülnek felforgató terveik, annál biztosabban közelednek kitűzött céljaik felé.
Tehát Berlinben polgárvér folyt az utcán.

SALGÓTARJÁN PUSZTULÁSA
És Salgótarján? Az, ami ott történt – s az a tény maga, hogy megtörténhetett mindaz, ami egy virágzó várost pár óra alatt romhalmazba döntött, – az maga oly bűne ennek a kormánynak, hogyha több, és más nem is lenne, még akkor is rászolgált volna az általa annyit használt „átkos” jelzőre. Tudják, hogy van egy ember az országban, aki majd itt, majd amott felbukkan s ha a száját kinyitja – lázító szavát vész, rombolás, vagyonpusztulás, vérontás követi. Tudják és nyugodtan tűrik. Nem csukják le! Nem teszik ártalmatlanná. Sőt talán még támogatják is. S ő – nemcsak kinyitja, – de kitátja a száját, amelyből csak úgy dűlnek ki az elzüllesztő – lelkipestis bacillusai. És a testileg-lelkileg legyöngített, ellentállásra alig képes emberek mohón szívják magukba ezt a tetszetős hangzású, ördögi furfanggal beadott, – romlasztó és bomlasztó, gyorshatású mérget. S az eredménye – minden erkölcsi felfogás halála, – minden rendnek, törvénynek lábbal-tiprása, – szóval a teljes anarchia! Ez kell neki! És ez az ember szabadon jár! Ez az ember, akiről mindenki tudja, hogy kicsoda-micsoda? Tudja mindenki, hogy még a lehelete is gonoszságot áraszt! Ahányszor a nevét hallom, elönt az undor – és utálat hulláma!

KUN BÉLA BESZÉDE
Karácsonykor rándult le Salgótarjánra. Karácsony másodnapján tartotta meg izgató beszédét és csábította a munkásokat, hogy csatlakozzanak a kommunista párthoz. A gyűlésen legnagyobbrészt vas- és fémmunkások voltak s ezeknek nagyon megtetszettek a Kun Béla hirdette igék. Hát hogyisne tetszenék ezeknek az embereknek, akik egész életükben a vasat és hasonló keménységű fémeket kalapáltak, – kovácsoltak, – az a felszólítás, hogy a változatosság kedvéért ezúttal sokkal puhább matériában dolgozzanak, „tépjék ízekre a polgárságot és irtsák ki teljesen!” S a lázító ezt azzal indokolja, hogy – „akkor, ha majd ezt megtesszük, bekövetkezik az a kor, amelyben nem lesznek kunyhók és nem lesznek paloták, hanem egyenlő kényelemben lakik mindenki.” Úgylátszik, – hála Kun Béla gonosz és förtelmes izgatásának – Salgótarján már nemcsak a kommunista elvekkel ismerkedett meg, hanem azzal a paradicsommal is, amely az ily elvek végrehajtásának nyomában támad. Mert itt csakugyan ilyen gyorsan bekövetkezett az az állapot, hogy nincs sem kastély, sem kunyhó. Minden romban hever egyaránt. Mindenki egyformán hontalan. Legfeljebb az a különbség van ma már Salgótarján lakossága közt, hogy egyrésze itt élvezi a Kun Béla csinálta kommunista paradicsomot, hajléktalanul, élelem nélkül, koplalva, tönkretéve, míg a másik része – az ő lázítása következtében meggyilkoltan már a túlvilági paradicsom ajtaján kér bebocsátást.
S ezek a szörnyű események nemcsak azért okoznak nagy izgalmat és elkeseredést mindenütt, mert borzasztó dolog, hogy egy ember lelketlensége, embertelensége elpusztít egy virágzó várost, nagyszámú emberéletet, megakasztja a most olyan végtelenül szükséges munkát, pláne a bányamunkásét, hanem mert ez ürügyet és alkalmat szolgáltathat az ententenak – avagy csatlósainak, a cseheknek, hogy ide is bevonuljanak. Ezt a nekünk annyira nélkülözhetetlen várost is megszállják rendcsinálás és helyreállítás ürügye alatt. Hiszen azok úgyis csak azt lesik, hogy mikor lesz alkalmuk, milyen ürügyet találhatnak a bejövetelre? S már csak azért is óriási bűnt követ el úgy az emberiséggel, mint a hazájával szemben az, – aki ezeknek, a mi ádáz ellenségeinknek indokot ad betörésükhöz. De Istenem, milyen naivságot írok – én itt! Mi köze van egy Kun Bélának az emberiséghez, a hazához? Ő a legembertelenebb ember, aki nem érdemli meg, hogy embernek nevezzék. S ami meg a hazát illeti, hát ezt a fogalmat ő egyáltalában nem ismeri. Bizonyára alaposan lemosolyogja azokat, akik ilyen elévült, divatjátmúlt, lomtárba való fogalmakat szájukba vesznek.

JANUÁR 8.
Rohamos gyorsasággal érik a gyümölcs! Még mindenkiben remeg az izgalom a salgótarjáni véres, pusztító események miatt. A jobbérzésű embereknek ökölbe szorul a kezük tehetetlenségükben, hogy tűrni, átélni, átszenvedni kénytelenek ilyen közállapotokat, amikor is Kun Bélához hasonló gonosztevők, – akiknek nevéhez, működéséhez máris sok-sok ember vérének folyása tapad – szabadon járkálnak, büntetlenül és zavartalanul működnek tovább!
Hazajött Salgótarjánból, re bene gesta. S most itt keveri a kártyát! S a kommunisták még csak nem is titokban, hanem egészen nyiltan tartják lázító gyűléseiket, jelentetik meg ugyancsak a lázítás szolgálatában álló újságjukat, a „Vörös Ujság”-ot. Egészen szabadon verbuválják a pusztítás, rombolás, gyilkolás katonáit. Természetes, hogy az egész város forrong már emiatt. Részint félelemtől, részint felháborodástól – és így végül még a minisztertanács is kegyeskedik ezzel a kis jelentéktelen dologgal foglalkozni. És itt megint egyszer, nyilvánvalóvá válik – s az is megtudhatja, aki még eddig nem tudta, hogy micsoda kétszínű játékot űz, – a mostani szociáldemokrata tábor! Mikor már a kormány maga – végre (egészen bizonyosan elkésve) arra a meggyőződésre ébred, (vagy talán csak úgy tesz), hogy a közállapotokat tűrhetetlennek tartja és úgy véli, hogy erélyes eszközökkel kell a rendet helyreállítani, – a szocialisták koncedálják nagy kegyesen – hogy igaza van a kormánynak, de – nem hajlandók az erélyes rendcsináláshoz segédkezet nyujtani. Isten mentsen attól!

SZOCIALISTA-KOMMUNISTA BARÁTKOZÁS
A kedves kommunista testvérek rossz néven vehetnék! Hát akkor, – mondják a polgári miniszterek – tessék átvenni az egész kormányt. Mert ők ilyen körülmények közt, nem vállalhatják a bekövetkezendőkért a felelősséget. Azt meg éppenséggel nem hajlandók megcselekedni a nagy és jellemes szocialista férfiak! Ők csak titokban szeretnek működni, aknamunkát végezni, a talajt aláásni, – a kanócot elhelyezni. De azután a robbanás előtt elfutnak, elbújnak, semmiféle felelősséget, semilyen irányban nem akarnak viselni. Csak a zavarosban akarnak halászni, – a prédán osztozkodni.
S mialatt a kormány szocialista és radikális tagjai kereken megtagadják a segédkezet kedves testvéreiknek, a kommunistáknak erélyes megrendszabályozásában s ezzel a viselkedésükkel egyengetik a végpusztulás útjait a szerencsétlen ország számára, – a kormány elnöke, Károlyi Mihály, sokkal nagyobb, fontosabb, hatalmasabb dolgokkal van elfoglalva.

BEBÖRTÖNÖZNEK TISZTESSÉGES ÚRIEMBEREKET
Mint a rosszlelkiismeretű emberek rendesen, mindenütt kísérteteket, üldözőket, veszedelmet látnak, nem kivétel „jó Károlyi Mihály” sem. Míg a valódi, nagy, minden tisztességes, becsületes embert egyaránt fenyegető szörnyű veszedelmet, figyelmen kívül hagyja, – avagy én inkább azt hiszem, hogy titokban még támogatja is – az előidézőit, addig a jóravaló, derék, – hazafias érzésű embereket elfogatja, mindenféle hazug vád és rágalom alapján lecsukatja. Szóval ma ott tartunk, hogy Láng Boldizsár báró – börtönbe való, – mert ellenforradalmár, (ez, sajnos, még csak nem is igaz!) Ellenben Salgótarján végromlásának, tökéletes elpusztításának okozói, – élvezik teljes szabadságukat, bizonyára igen nagy belső diadalérzéssel.
Ilyen körülmények között igazán valóságos csoda lenne, ha a legrövidebb időn belül nem borítanák lángba az egész országot azok az elvetemedettek, – akiknek éppen ez a vágyuk, ez a – még csak nem is titkolt – céljuk. S akiket a kormány, a velük szemben tanusított eljárásával, gaztetteik meg nem torlásával, – a legnagyobb mértékben biztat és felbátorít.

JANUÁR 9.
MORAL INSANITY
Moral insanityről tesznek alaposan tanuságot azok, akik, mint a kormány tagjai, az ország legfelső pozícióiban vannak. Hivatalos működésükkel, magánéletükben tett megjegyzéseikkel egyaránt bizonyítják, hogy mennyire méltók arra, hogy ilyen nagy és felelősségteljes állásokat töltsenek be. Az általuk hozott rendeleteknek legnagyobb része amúgyis a becsületes polgári lakosság megnyomorítását, a tanulatlan, műveletlen népek fellázítását, demoralizálását célozza. De ha véletlenül valamelyik rendeletük egy kissé polgáriasabb ízű, kivételesen nem annyira a lázítás, mint talán tévedésből a nyugalom és rend érdekében látott napvilágot, akkor még arra is képesek, hogy a sajátmaguk-hozta rendeletek betartása felett őrködő közeget, – egyszerűen kifigurázzák. Hát lehet ily körülmények között más, mint anarchia – és legnagyobbfokú erkölcstelenség az országban?
A népőrség restitutióját ők vezették be. Igen természetes viszont, hogy egy népőrnek kötelessége az éjszakában mászkáló alakokat szemügyre venni és ha gyanúsaknak tűnnek fel, – igazoltatni.
Arról a népőr nem tehet, hogy éppen a miniszter úr kegyelmessége, (mert a nagy demokrácia kiváló dicsőségére, így hivatják magukat) szegi meg a rendeleteket és ő mászkál még éjjel kettőkor is az utcán, egy barátjával. A népőrnek végre gyanussá lesz a két éjjeli sétikáló alak és igazoltatni akarja őket. Az egyik, állítólag kövér és borotvált úr – nincs kizárva, hogy az országnak mai leghirhedtebb alakja, az általam, sajnos, annyit emlegetett, mint amennyire utált Kun Béla volt az, mert a megjegyzése erre enged következtetni. Rátámadt az őrre. Azt mondja neki: „de nagyon félti a milliomosok vagyonát!” Az őr éppen valami kemény válaszra készül. Az ilyen beszéd után joggal azt hiheti, hogy alsórendű, obskurus alakokkal van dolga, – akik így kifigurázzák a „felsőbbség” által hozott rendeleteket. Ekkor azonban újból megszólal az előbbi férfiú és azt mondja: „Sem nálam, sem Kunfi miniszter úrnál nincsenek igazoló iratok.”

KUNFI MINISZTER ÚR SZELLEMESKEDIK
A szegény népőr megijedt. Ugyan miért? Mert kötelességét teljesítette? De nincs baj. A miniszter úr ő kegyelmessége kegyelmes is. Megbocsátja, hogy az őr az őt magas személyével szemben is merészkedett a vállalt kötelességének eleget termi. Sőt, hogy még jobban leereszkedjék olimpuszi magasságából, a következő, igazán egy magas közjogi méltóságnak szájába való megjegyzést intézi hozzá: „Maga csak vigyázzon a milliomosoknak vagyonára éjjel, mi majd elvesszük tőlük nappal!”
Elképzelhető, hogy ez az éppen oly szellemes, mint a disciplina, fegyelem szempontjából is rendkívül megfelelő beszéd után milyen buzgalommal és meggyőződésül teljesítette ezentúl ez a szegény népőr, az ő eddig lelkiismeretesen végzett kötelességét!
S ez történik az Úr 1919. évének első hónapjában! Egy héttel azután, – hogy a Kunfi miniszter úrhoz, – nemcsak névben, de úgylátszik felfogásban, tisztességben is hasonló individuum, kirándult Salgótarjánba, – s az ő rövid ottléte, s egyszeri megszólalása 20 millió értéknek pusztulását, háromszáz családnak koldusbotra jutását eredményezte!

JANUÁR 10.
A MAGYAR ASSZONYOK NEMZETI SZÖVETSÉGÉNEK TOBORZÓ ÖSSZEJÖVETELE
Megvolt nálam is az összejövetel, a Magyar Asszonyok Nemzeti Szövetségé-nek ügyében. Sajnos, Tormay Cécile beteg lett, s így nem jöhetett el. Helyette a beszédet Ritoók Emma tartotta. Szépen, okosan, meggyőzően beszélt, mint mindig. Mind a harminc asszony, aki hívásomra megjelent (többen férfi-kísérettel), aláírta a tagsági ívet. Jó uzsonnával kedveskedtem nekik az értekezlet után, pedig a mostani „nincstelenség” idején egy félig-meddig jó uzsonnát előállítani nehezebb és költségesebb, mint azelőtt egy fényes vacsorát! Nincs liszt, nincs cukor, nincs vaj, nincs tej! De ha valahonnan mégis előkerülnek e ritkaságok, ugyancsak ki kell értük az erszényt nyitni.
Örültem, hogy olyan jól sikerült az összejövetel, hogy teljes számban eljöttek az összes meghívottak, hogy kivétel nélkül aláírták az ívet. És végül, hogy olyan jól érezték magukat az én szállodai lakásomon is, – hogy még jó sokáig a „hivatalos” rész elintézése után is, együtt maradtak – kedélyes hangulatban.
Most már helyiségünk is van, ahol az ügyeinket intézzük, a teendőket megbeszéljük. A Mária-utca 7 alatt van a hivatalos helyiség. Itt jövünk össze délelőttönkint és szervezzük a választási hadjáratot. Felosztjuk magunk közt a munkát kerületek, körzetek szerint. Kiki elvállal egy kerületet. Munkatársakat szerez hozzá, akik azután az egyes utcákat, majd házakat dolgozzák meg. Az én testi hogylétem – sajnos – még nem engedi meg a sok szaladgálást, lépcsőmászást stb. De ahol túlzottabb fáradság és kimerülés nélkül tehetek valamit az ügy érdekében, – azt persze szívvel, lélekkel megteszem. – Végig vesszük az összes utcákat, az összes házakat s igyekezünk az összes, velünk hasonló érzésű lakókat az ügynek megnyerni. Megmagyarázzuk, hogy aki keresztény és területében csorbítatlan Magyarországot óhajt, annak csak arra szabad szavazatát leadnia, akinek nevét mi, majd annak idején, ha a jelölések megtörténtek, velük közölni fogjuk. Csak olyan emberre persze, aki érzésében magyar, keresztény és velünk együtt sohasem fog belenyugodni Magyarország megcsonkításába! Még a palotákat járni sem könnyű dolog, még kevésbbé a külvárosi viskókat. Mert a munkáslakásokban, ha sikerül is néha az asszonyokat hitük révén megnyerni az ügyünknek, – hazajön esetleg a szociáldemokrata „szakszervezett” férj – s van azután nemulass nekünk no a feleségnek meg éppen! Fizikai erő, kitartás és nagy lelkesedés kell ehhez a munkához – ha eredményt akarunk elérni. S még hozzá titokban kell mindent csinálni – mert erős a szocialista terror fent, meg lent, egyaránt.
Ha meghívót, kártyákat küldünk egymásnak, a megbeszélésekre, a gyűlésekre, természetesen sohasem írjuk meg, hogy „milyen” ügyben akarunk összejönni. Ez tudjuk anélkül is. Ha magánházakban van a megbeszélés, összejövetel, hát egyenkint szállingózunk, – jövésnél-menésnél, hogy valahogyan fel ne tűnjék. Már szinte úgy vagyunk, mint az őskeresztények, akik a katakombákban jöttek össze, hogy Istenüknek áldozhassanak. Mi is csak titokban merünk hazánk érdekében működni. Titokban dolgozunk és igyekezünk azt, ha ugyan még lehet, a teljes pusztulástól megmenteni!

KORMÁNYVÁLSÁG, KOMÉDIA
Nagyon szomorúan folyik tovább a kormányválsági komédia! A híres, nevezetes „Munkástanács” újabban úgy döntött, hogy kegyeskednének a szocialista miniszterek tovább is a helyükön maradni. Elviselnék ezentúl is a hatalom terhét, az általuk, – maguknak megszavazott csekélyke miniszteri fizetést és túlórázást is; – azon feltétel alatt, ha: a hadügyi és belügyi – tehát ezek a „lényegtelen” kis tárcákat is ők kapnák meg! Az agyafurtságot, a ravaszságot igazán nem lehet tőlük elvitatni. Azt óhajtanák, hogy minden hatalom, az ő kezükben legyen. Az öt legfontosabb tárca nekik jusson. A felelősséget azonban a polgári miniszterek viseljék mindenért! Mert ha ők igazán becsületesen gondolkodnának és ha azt, amit meg akarnak csinálni, keresztülvinni, – valóban az ország érdekében valónak tartanák, akkor átvennék az egész kormányt. És megtennének mindent, amit jónak látnak. Az ország ügyét a legjobb tudásuk szerint vezetnék. A felelősséget pedig lelkiismeretesen vállalnák mindazért, amit cselekszenek.
Ha ők így járnának el, akkor persze nem lennének azok, akik – csak pusztító és felforgató, csak a saját önös, legfeljebb osztály-érdekeket szem előtt tartó, s mindent, ami nem ezt a célt szolgálja, kímélet nélkül legázoló elemek.
Ha az ember elolvassa a „Munkástanács” üléséről szóló tudósítást, akkor igazán Dante poklának a felirata, a „Lasciate ogni speranza” jut eszébe! Azzal a változtatással és különbséggel, hogy a folytatása nem úgy szól, mint nála, hogy „voi ch’entrate”, hanem ellenkezőleg „voi che siete fuori.”
Vaknak kell lennie annak, aki nem látja, süketnek annak, aki nem hallja, hogy mi történik ott és egészen gyengeagyúnak annak, aki nem vonja le ezekből a „történésekből” a maga számára, azok számára, akik „fuori” vannak, a legszomorúbb következményt!
Garbai Sándor – a Lakáshivatal elnöke, tehát elég nagy pozicióban lévő ember, nyiltan és kertelés nélkül meri felszólítani a kormányt, hogy ne a kommunisták ellen harcoljon, – hanem a bourgeoisie ellen!
Egy másik, egy Fiedler nevű vasmunkás – a letartóztatott orosz bolsevikieknek kibocsáttatását, – és még hozzá haladéktalanul, követeli! Vágó Béla melegen pártolja ezt az indítványt. De persze, ő, tovább is megy. Ő már szét akarja robbantani a bourgeois társadalom minden szervét, a forradalmi munkástanácsokat harci szervezetekké akarja alakítani – és meg akarja teremteni a proletár-diktatúrát!

POGÁNY JÓZSEF SZAVAL
Természetesen Pogány József, az én kedvencem, a Katonatanács kormánybiztosa sem maradhat el a sorban. Ő is beszél, neki már nagyon sürgős a dolog. „A legrövidebb időn belül” óhajtja, hogy a proletáriátus átvegye a hatalmat. Beszédének veleje, hogy a kormány a munkásság kezébe való, hogy megcsinálhassa a proletárdiktatúrát.
Azt hiszem, hogy ezekhez a beszédekhez nem kell kommentár. Meghallgatása, olvasása kín és förtelem azoknak, akik „fuori” vannak – akiknek hitvallása, meggyőződése – érdekköre nem azonos ezekével a korrupt alakokkal – szóval a tisztességes, hazafias rendes embereknek.
A napnál világosabb, hogy mit akarnak cselekedni – elkövetni. Hiszen nyíltan hirdetik is! És még ma sem akad senki – aki a hurkot a nyakukba vetné, az utolsó percben – mielőtt ők az országot fojtanák meg?
Ha eddig nem akadt, akkor most már bizonyára még kevésbbé lesz – ilyen vállalkozó. S én úgy érzem magamat, mint a deliquens a siralomházban, – aki már csak azt várja, hogy jöjjenek érte a pribékek és vigyék vesztőhelyre!

NÉMETORSZÁG LEVERI A BOLSEVISTÁKAT
Németországból kapunk mutatót arra vonatkozólag, hogy micsoda világ van ott, ahol ezek a lelketlenségben, gonoszságban állati nívó alatt álló bolsevikiek, akik ott magukat spartakusoknak nevezik, – kerekednek felül. – Ha csak pár napra is! Leírhatatlan rombolást, pusztítást végeztek. Mint a pokolnak szörnyei, úgy garázdálkodtak. De akadt még mindig elég számú józan a németek között, akik azután, nagy küzdelmek árán leverték őket.
Szinte érthetetlen azonban az entente viselkedése! Tudvalévő, hogy nem csekély mértékben félnek ők is attól a lelki nyavalyától – amely nem igen respektál elharapódzásában országhatárokat. És mégis már a fegyverszüneti szerződés feltételeit is úgy szövegezték meg, oly lehetetlen – megsemmisítő, tönkretevő, megalázó követelésekkel álltak elő, hogy – e dicső és bátor és nagy nemzet hirtelen – de annál alaposabb letiprásának természetes következménye – az örökös izgalom, majd pedig a robbanás – és polgárháború. Az emberi kétségbeesés – minden utat és módot megpróbál – hogy meneküljön abból a helyzetből – melynél rosszabb, véleménye szerint már amúgy sem lehet. Így tehát világos, hogy a diadalmas győzők kergetik őket a kétségbeesésbe, a bolsevizmus karjaiba. Inkább kiteszik ők magukat is a fertőzés veszélyének – csakhogy még ebben is, – a bolsevizmus pusztításában is, segítő társat kapjanak céljukhoz, – letepert, legázolt ellenségük teljes megsemmisítéséhez. Vagy talán lehet, hogy azt is remélik, hogyha Németország teljes és végleges összeomlását a bolsevizmus idézi elő, akkor még ez is az ő hasznukra fog válni. Mert akkor a saját népeiknek, mint elrettentő példát mutathatják be a bolsevizmus rombolását!

JANUÁR 11.
HÁZIASSZONYOK SZAKSZERVEZETE
Már a háziasszonyok is „szakszervezkedtek.” Én nem mentem el. Nemcsak azért, mert csütörtök délután volt, amikor én nem mehetek el hazulról, mert vendégeket várok, s hál’ Istennek, sohasem hiába. Hanem azért sem voltam ott, mert féltem attól, amit hallani fogok. Jobban mondva attól, amit én erre válaszoltam volna. Mert előre tudtam, hogy a mai világban, – a mai fékét vesztett indulatok idején a mesterséges lázítások korában, – nem lehet nyugodtan meghallgatni azoknak a beszédét, akiket ma a „háztartási alkalmazottak” nevével tisztelnek meg. Azt hiszem, hogy a világon sehol ennél tanulatlanabb – kevésbbé képzett – de egyúttal igényteljesebb, követelődzőbb matéria nincs, mint a mi mostani „horribile dictu”, hogy a régi néven merem nevezni: „cselédeink.” Munkakedv, kötelességérzet, szorgalom, a vállalt feladatok teljesítése – ismeretlen fogalmak előttük. Csak igényeik nagyok – teljesítő képességük és főképpen ebbeli akaratuk – minimális. Nem mintha kevés lenne az intelligenciája a magyar cselédnek, – sőt ez rendesen igen elegendő, csak a legtöbbje a szó szoros értelmében ellenségnek tekinti kenyéradó gazdáját. És így is jár el aztán vele szemben. A rendes ellenvetések az ilyen megjegyzésekre a minden áron – humánusoknak látszani akarók részéről az, hogy a háziasszonyokat okolják. Ők bánnak rosszul a cseléddel, agyondolgoztatják, nem adnak neki megfelelő lakást, ellátást stb. Hát ez bizony rosszhiszemű beállítás. Mert senkisem várja egy cselédtől, akinek ilyen rossz a helyzete, hogy ő – jól viselkedjék. De ha a – munkaadójánál mindent fellel, amit egy „háztartási alkalmazott” szíve és kényelme megkíván, a mai időkben még ez sem kötelezi őt semmire sem, legkevésbbé pedig jóravaló, tisztességes és tisztelettudó viselkedésre.
Miután sajnos, az én természetemnek kipusztíthatatlan alapvonása az őszinteség, az igazságszeretet, a mesterkéletlen közvetlenség, – nemcsak arra lennék képtelen, hogy mondjak, vagy írjak valamit, ami meggyőződésemmel ellenkezik, de még arra is, hogy ellentmondás nélkül meghallgassam másoknak beszédét, melyből kihallatszik, hogy mindenből inkább fakadt, mint becsületes, igaz, belső meggyőződésből. Én még azt is bűnnek tartanám az igazsággal szemben, ha ilyen beszédet, ellenvetés nélkül hallgatnék meg. De ha én egyszer felszólalnék egy ilyen helyen, – s elmondanám őszintén és becsületesen, amit én e kérdésről gondolok, – s ami a színtiszta igazságnak felelne meg, – rettentő kavarodás lenne ebből. Tekintve az auditórium mineműségét, azt hiszem nem kerülnék ép bőrrel haza. Jellemző a korra, az időkre, amelyben élünk és az erkölcsi viszonyokra, hogy a „szabadszervezet” nyiltan követeli azt, amit eddig legfeljebb néhány romlottabb díszpéldány – nagy titokban – házmesterékkeli összejátszással mert megcselekedni – az éjjeli kimaradást. Sőt ez még nem is elég nekik – mert már vasárnap délutántól követelik – hétfő reggelig.
No, én megköszönném azt a cselédet a lakásomba, – a konyhámba, – a gyermekeim közelébe bocsátani, aki a jó Isten tudja, hol tölti az éjszakát! Igen jellemző, amit egy kis buta, de becsületes, jóravaló leány a gyűlésről hazajövet, asszonyának mondott. Ő inkább elmegy és nem szolgál többet, de ő nem hagyja magát kényszeríteni arra, hogy a vasárnap éjszakát ne tölthesse otthon! Ez szegény kötelező parancsnak vélte az éjszakai kimaradás nagy vívmányát. Kevés ilyen becsületes, romlatlan gondolkodású akad.
Mialatt a miniszterelnök és „tündérszép” felesége teaestélyeket rendeznek a királyi palotában, a kommunista urak, Kun Béla főcinkos vezetése alatt, gyűléseket rendeznek nyíltan, szabadon a Vigadóban s mondanak és tesznek akadálytalanul olyan felforgató, fenyegető kijelentéseket, hogy azelőtt, akinek csak egy kicsit nyitva van a szeme, nem lehet kétséges, hogy mi minden fog ebből még következni!

JANUÁR 17.
A SPARTACUSOK LEVERÉSE BERLINBEN
Rettenetes küzdelmek, pusztítások, pusztuló sok emberélet kioltása, – ártatlanok százai legyilkolása után végre leverték a Spartacusok rettentő, anarchiát csináló bandáját Berlinben. S tegnap, az értelmi szerzőket, a főpusztítókat, a főárulókat, azokat, akiknek a lelkén szárad a sok kiömlött embervér, – Liebknechtet és Luxenburg Rózát – arra a sorsra juttatták a berliniek, amelyet ők szántak az ártatlan emberek ezreinek!
Isten látja lelkem és tudja, hogy nem messze lehetnék én már az éhhaláltól, ha – talán rá tudnám szánni magam arra, hogy egy csirkét sajátkezüleg öljek meg. De ezeket a tegnap meggyilkolt embereket, kimondom őszintén, nem tudom sajnálni. Életük, működésük, sok ezer embernek ásta meg a sírját. Megöletésük, pusztításuk véget vet romboló, kártékony gonosz működésüknek. Én azt hiszem, hogy e két emberélet kioltásával nagyon sok embert mentettek meg az életnek, – akik, csakúgy mint az eddigiek, elpusztúltak volna ennek a két embernek lelketlen, lelkiismeretlen, embertelen izgatásának következményeképpen.
Valószínűleg a berliniek is így gondolkoztak, hogy inkább végeznek két gonosz emberrel, inkább pusztúljanak el azok, – semmint az ő művük gyanánt, az ártatlanok ezrei. Gyönyörű diadala a feminizmusnak, hogy már nők is játszanak ilyen nevezetes vezető szerepet! Hogy a felháborodott, elkeseredett emberek – az utcán ütik őket agyon, mint valami, a közre nézve roppant veszedelmes – tehát elpusztítandó veszett kutyát! Állítólag még a holttestét is a csatornába dobták. Ez a cselekedetük is azt bizonyítja, hogy mily óriási lehet ez embertelen ember, e nőietlen nővel szemben a felháborodás, megvetés, undor, hogy úgy bánnak vele életében és holtában – mint undorító, kártevő állatokkal és ezeknek kadaverével szokás.
Adja az Úristen, hogy a szegény németek is végre lecsillapodjanak, nyugalomra tegyenek szert és hogy kivált az utolsó hetekben átélt nagy izgalmaik, szenvedéseik után végre, a normális élet, – a rend, a munka útjára térjenek. Óhajtom hinni az ő érdekükben, hogy a két főcinkosnak láb alól eltevésével – megnyugodnak a kedélyek s újból a józan, a szorgalmas, a kitartó német kerekedik és marad felül.

JANUÁR 20.
ROHAMOS SÜLLYEDÉS
Gördülünk mindjobban lefelé a mélységbe!
Egy hírlapot eladnak. Óriási összeget fizet érte a társaság. S mikor az új tulajdonos a lapot birtokába akarja venni, akkor egyszerűen kijelenti a szerkesztőség, hogy a lap már nem a régi tulajdonosé, aki eladta, még kevésbbé az újé – aki a pénzt kifizette érte, – hanem – az övék. És övék minden tekintetben az intézkedés joga.
Hogy most az új világáramlat, – a „boldog” forradalmak korában ezt az eljárást minek nevezik, hogy fogják elkeresztelni akciójukat, – azt nem tudom. Ezelőtt, ha valaki birtokba vett valamit, amihez semmi jussa sem volt, ami másé volt, amihez sem ajándékképpen, sem vétel útján nem jutott, arra egyszerűen és világosan azt mondták, hogy lopott! Vagy ha erőszakkal végezte, hát rabolt.
Már pedig a „Déli Hírlap”-ot jelenlegi tulajdonosa, Lázár Miklós, forma szerint eladta a kisgazdapártnak, amelynek élén Pallavicini áll. Az elévült, régi felfogás szerint, e lap csakis és kizárólag a kisgazdapárté, – mert ő fizette le érte a nagy összeg pénzt. Az új erkölcs szerint azonban a lap sem az eladóé, sem a vevőé, – hanem olyanoké, akiknek semmi, de semmi egyéb jussuk nincs hozzá, mint az, hogy szeretnék a lapot maguknak tartani. Én nem tudom, vajjon a szerkesztőség tagjai mit szólnának ahhoz, ha hazamenő emberek, akiknek véletlenül nincs kabátjuk, s a téli hidegben bizony szeretnék, ha őrajtuk is lenne – eme óhajukat úgy elégítenék ki, hogy leszednék a tisztelt szerkesztőség tagjainak válláról a télikabátokat? Hogy ezen eljárás nem örvendeztetné meg őket túlságosan, az bizonyos. Nem kevésbbé bizonyos azonban, hogy ezen télikabátszerzési mód igen hasonlítana, – az ő lapszerzési manipulációjukhoz. Szóval megint csak „aki bírja, marja.”

JANUÁR 22.
SZABADON BOCSÁTJÁK SZAMUELLYT!
Hát persze, hogy szabadonbocsátották Szamuelly Tibort! Ez az ifiúr Nyíregyházán rendezett egy kis kommunista-mulatságot. Fényes sikerrel! Mert ha vér folyik – ha emberek pusztulnak – ez a siker fokmérője. Le is tartóztatták, – de ez nem természetes. Hogy szabadon bocsátották, ez felel meg a nálunk uralkodó új iránynak, új erkölcsöknek. S ez sajnos, a jövő zenéjének introdukciója, ez mutatja meg, mit várhatunk mi, becsületes emberek a közeljövőtől.

JANUÁR 24.
Gyönyörűséges sorrendben haladnak az események. Pár nappal ezelőtt – az eladó – és a vevő kezei közül – egy harmadik – a szerkesztőség – elsikkasztott, ellopott egy ujságvállalatot; ma egy ujságkiadóhivatalnak, a Pesti Hirlapnak teljes elpusztításáról szól a krónika. Én nem szoktam olvasni a Pesti Hirlapot, de úgy hallom, hogy tegnap egy vezércikkében azt írta meg, amiben ma, minden becsületesen gondolkozó ember vele egy véleményen van. T. i., hogy ne a munkanélküli segélyt emeljék s ezáltal a munkátlanságot mesterségesen tenyésszék, hanem – munkaalkalmakat teremtsenek és fizetést munkáért és ne henyélésért adjanak. Ezt én magam is már igen sokszor gondoltam, mondtam, s ha jól tudom, írtam is. De íme, azért élünk, ma a nagy szabadságok korában, azért rendeztek forradalmat, döntöttek le minden tekintélyt, azért van „sajtószabadság”, hogy egy ártatlan cikk megjelenése elég okot szolgáltasson arra, hogy annak az ujságnak, amelynek hasábjain az megjelent, az egész kiadóhivatalát, ha sikerül, még a nyomdáját is pozdorjává törjék.
Azelőtt az „átkos régime” idejében, ha a cenzura így találta, hogy egy szó, kifejezés, vagy mondat ártalmára lehetne a hadi érdekeknek a fronton, avagy a kitartásnak bent az országban, – azt a szót, kifejezést vagy mondatot, törölte. Ma, az istenadta nép, – a jelen hatalmasoktól körüludvarolt csőcselék, egy neki nem tetsző cikk miatt, az egész ujságot épületestől, nyomdástul, mindenestől el akarja törülni a föld színéről. A kiadóhivatalnál úgylátszik sikerült neki az embertelen, vandál pusztítás. A nyomdánál már feltartóztatták a vad, barbár, fosztogató, pénztárt kirabló tömeget! Így csinálnak ma – a szent „őszirózsás”, „vértelen” forradalom következménye és eredményeként, cenzurát!
S hogy senkinek kétsége se lehessen afelől, hogy honnan fúj a szél, – a gyönyörűséges csőcselék elvégezvén a lopást, rablást, rombolást, elvonult a Visegrádi uccába – a Vörös Ujsághoz. S itt patrónusuk, Kun Béla – legnagyobb megelégedésének adott kifejezést a történtek felett. Kijelentette, hogy a mai nap csak a kezdete a dolgoknak, folytatni fogják. Egyúttal mindjárt felszólította a betörő és rabló urakat, hogy a házakat kommunizálják és már február 1-én ne fizessenek házbért.

KUN BÉLA MEGDICSÉRI A ROMBOLÓKAT
Egy olyan országban, ahol lehetséges, hogy: egy pusztító, romboló, megvadult, őrült tömeget valaki merjen nyiltan megdicsérni, – hasonló gaztettekre, pusztításokra felszólítani, biztatni, még hozzá hogyan, az a valaki, akinek ilyetén izgatása folytán már romhalmaz lett egy városból, számos emberáldozattal és az a valaki szabadon járkál, – izgat, lázít, – tovább és tovább – egy olyan országban el lehetünk készülve mindenre, – a lehető legrosszabbra!
Oroszországból, ha kapunk egyáltalában hírt, – hát az csak a borzalmaknak halmazata. Igaz-e, nem-e, nem lehet még tudni, de amit a cári család meggyilkolásáról írnak, a szörnyűségek szörnyűsége! Bizonyítéka annak, hogyha egyszer a nép, a csőcselék uralkodik – ennek a zsarnoksága – gonoszsága, állati kegyetlensége – túltesz a legnagyobb autokratán, a cézárén – és cárén is. Nem hiába mondta Henry George angol nemzetgazdász, hogy a nép kezébe a hatalmat adni annyi, mint a rókának a farkára égő fáklyát kötözni és úgy bocsátani az érő gabona közé.

JANUÁR 28.
MEGHALT ADY ENDRE
Meghalt Ady Endre. Nagy gyásza van a köztársaságnak, ő volt a köztársaság saját külön költője, no meg persze, – a forradalomé! Hogy én sohasem tudtam arra a magaslatra emelkedni, hogy Ady Endrét teljes szívből, fentartás nélkül, élvezhettem volna – őt imádtam, érte rajongtam, őt a világ legnagyobb költői közé soroztam volna, az egyszer bizonyos. Bevallom, nem tagadom, bárha ezzel a vallomásommal, érzelmemmel, amelyet eddig sem titkoltam soha, az Ady-rajongók szemében bizonyára igen lesajnálnivaló és alacsony szellemű vagyok. Mióta azonban (az októberi országgyűlés óta) – a forradalom egészen maga számára sajátította ki őt, – úgy ünnepelte életében, betegségében és most halálában mint a prófétát – aki ezt a förtelmes, – szerintük gyönyörű forradalmat megérezte, jönni látta, megénekelte, azóta direkte ellenszenves lett előttem a neve és költészete is. Azóta már nem is törekszem arra, hogy őt megértsem. Igaz, hogy eddig is, sok esetben meddő volt az igyekezetem. Bizonyára bennem van a hiba – de ezen, sajnos, nem segíthetek!

CÉZÁRI GESZTUSOK
Kunfi miniszter úr ő kegyelmessége cézári gesztussal kinevezett 7 egyetemi tanárt az egyetem megkérdezése nélkül. Erre persze még soha nem volt precedens. De mit bánja ő ezt? Sőt, annál jobb, annál eredetibb az ötlet. Annál jobban érzik a hatalmukat és kéjelegnek benne. Miért respektálják éppen az egyetemek autonómiáját? Mikor nem respektálták a király felségét, az alkotmány szentségét, az ország területi épségét, s az ezt megvédelmező – ennek megőrzésére hivatott hadsereget és mesterségesen, szándékosan szétzüllesztették?
Az egyetem nagy dolog, – a tudomány, a kultúra szempontjából. De az ország is valami!... Először az országunkat, területünket kell megvédelmezni tudnunk, megtartanunk, hogy azután nyugodtan fejlődhessék tudományunk, művészetünk, virágozhassák iparunk, kereskedelmünk. Pedig már minden oldalról, északon és délen, keleten és nyugaton ráncigálják ki alólunk a földet! Vad, – műveletlen, rabló hordák magyar testvéreinket elűzik, kikergetik, hogy azután, ha bekövetkezik a népek „önrendelkezési” joga alapján rendezett népszavazás – akkor mindenütt ők legyenek túlsúlyban. És ha vannak magyar emberek, akik hazafias érzelemből kitartanak a végsőkig, – ott maradnak, anélkül, hogy megtagadnák hazájukat, – magyarságukat, akkor a spanyol inkvizíciót megszégyenítő, – vadállati kegyetlenséggel végrehajtott kínzásokat kell elszenvedniök.
Így pl. az oláh katonák agyba-főbe verik – a kezeikbe került székely sebesült katonákat és sebeiket besózzák, – a 20. századbeli kultúra – nagyobb dicsőségére! És ez a faj, ez akar uralkodni mi fölöttünk – ennek a művelt, kultúrnemzetnek (!!!) hegemóniája alá akarják helyezni a mi nemzetünket?!
Károlyi Mihálynak hóbortos hitvese folytatja tovább a porhintést a nép szemébe. Az ő „altruista” működése valóságban sokkal inkább hasonlít – kommunista eljáráshoz. „Felesleges” fehérneműt kér a hadiözvegyek számára. És kitől kéri? Azoktól, akiknek már semmijük sincs, a koldus, a lerongyolódott úriosztálytól!

FEBRUÁR 5.
Megint van a tisztességes gondolkozásnak, a hazafias érzésnek egy újabb áldozata: Kindlovics Pálnak nevezik azt a becsületes magyar embert, akit felfüggesztettek a tátrautcai iskolában igazgatói állásától, mert hazaszeretetre tanította a gyermekeket!

KÁROLYI JÓZSEF BÁTOR, HAZAFIAS BESZÉDE
Persze, hogy roppant lekicsinyelik, sőt – direkte ellenforradalomnak minősítik Károlyi József grófnak hazafias, becsületes és bátor magatartását a tegnapi fehérmegyei törvényhatósági ülésen. Indítványozta, hogy „bizalmatlanságot szavazzanak a kormánynak és megvetést a mai rendszernek.” Követelte, hogy a régi képviselőházat hívják azonnal össze – és mozgósítsák a régi hazafias hadsereget, hogy ez védje meg a szólásszabadságot a vörös terrorral szemben. Még hozzátette azt is, hogy szégyeli, hogy ennek a társaságnak az élén, – a bátyja áll.
Nem mondhatom, milyen jól esik nekem, ha a mostani felfordult világban, amikor a helyzet napról-napra súlyosabb lesz, persze csak a tisztességes emberek számára – amikor az embernek reszketnie kell, – a még azután bekövetkező borzalmaktól, egyszer hall az ember (nagyritkán, sajnos!) olyan hangot is, – amely visszhangot kelt az ő lelkében is. Istenem, csak lennének többen akik így éreznek, így gondolkoznak, mi több, mernek is így beszélni nyilvánosan, akkor nem lenne oly szörnyű az a perspektíva, mely elébünk tárul.
Az újságok persze – egyhangúlag elítélik a fenti esetet. Ami természetesen nem bizonyítja azt, hogy ez a meggyőződésük. Sokkal inkább dokumentuma ez – a mostani nagy sajtószabadságnak. Az egyik újság pláne „elszigetelt urak privát keserűségének” nevezi az esetet. Ehhez joga van. De hogy honnan veszi a merészséget azt állítani, hogy „hazafiatlanság egy olyan fellépés most, amikor a társadalom is lecsendesedett és a bolsevizmus veszélye is megszűnt!”, ezt valóban nem tudom elképzelni. Én sehol, semmiféle „lecsendesedést” nem látok, sem tapasztalok – sem másoknál, sem magamnál. – És hogy a bolsevizmus veszélye megszűnt volna – ezt adja az Úristen! Én sajnos, ebben hinni éppenséggel nem tudok. Sőt az én érzésem az, hogy e földi pokolnak előre vetett árnyékában élünk és hogy minden megtörténik ahhoz, hogy az árnyék után e pokolnak lángjai is fellobogjanak hazánkban! Amitől mentsen meg bennünket az Úristen!

FEBRUÁR 15.
KASTÉLYOKAT RABOLNAK KI
Talán az is a „lecsendesedéshez”, a konszolidációhoz tartozik, hogy ma este Váchartyán községben fegyveres katonák kiraboltak egy egész kastélyt? Gy. báró, miniszteri tanácsost tisztelték meg azzal, hogy nyakig felfegyverkezve berontottak hozzá – és kijelentették úgy a cselédségnek, mint neki is, hogy „kommunizálni” jöttek. Elszedték összes pénzét, összes – ékszerét. Azután pedig – re bene gesta – kijelentették, hogy éhesek – és még meg is vendégeltették magukat. Végül pedig, miután minden programmszerűen, kitűnően sikerült, beültek az autóba – és visszarobogtak a nagyszerű zsákmánnyal a városba.
Hát persze, hogy a dicső „népköztársaság” rendőrségének más dolga van, mint az ilyen ázsiai állapotoknak, betöréseknek, rablásoknak megakadályozása, a rakoncátlan elemek ellenőrizése, megfékezése. Mással vannak azok elfoglalva! Az állandó házkutatások például Batthyány Lajos grófnál és hasonlóknál, mindenesetre fontosabb „ténykedések”, mint a közbiztonság fentartása vagyonban és életben. És pláne, hogy egy bárót raboltak ki, hát az már igazán szóra sem érdemes! Ezen cselekmény megtorlása valóban igen demokrataellenes, tehát igen elítélendő dolog lenne.

FEBRUÁR 20.
SZÉTROMBOLJÁK AZ APOSTOL-NYOMDÁT
Azok a kommunisták, akik „nincsenek”, vagy akiktől félni nem kell – (mert elmúlt a veszedelem), ma a Mária kongregáció palotájában teljesen szétrombolták az Apostol-nyomdát. Először az ablakokat zúzták be, – majd a telefonvezetéket tették tönkre és az irodaberendezést pozdorjává törték. A bőrfoteleket késsel vagdalták össze. A könyveket darabokra tépték, lerántották a csillárt, összezúzták a kályhát. A nyomdában a betűket kiszórták, a gépeket teljesen összetörték. A katolikus diákotthonban a szekrényeket, ágyakat zúzták össze egészen. S igen természetesen a templomnak sem kegyelmeztek meg. Annak még legkevésbbé. Az üvegfestményeket összetörték; a kegyszereket az oltárról lerántották s pusztítottak oly barbárul, oly kegyetlenül, oly vandál módra, – mint ahogy csak kommunisták tudnak. Olvassuk, halljuk Oroszországból, hogy a pusztításban rekordot tudnak teremteni. Most, sajnos, – már itt is megismerkedünk az áldásdús működésükkel. S mindez miért történt? Mert az Apostol-nyomdában állították elő a klerikális, a kommunistaellenes lapokat. A kommunistáknál az argumentum a bot, – a fokos. Aki ellenkezik velük – felfogásukkal – az pusztuljon a föld színéről!
S nem akad senki – aki megfékezze ezt a vad hordát? Senki, aki meggátolná ennek a lelkipestisnek elharapódzását!
Mit fogunk még megérni, én Istenem?!

FEBRUÁR 21.
Folytatás! Tegnap csak egy nyomdát pusztítottak el összes felszereléseivel, ma már valóságos csatát provokáltak sebesültek nagy számával, sőt halottakkal is. Most a kedves testvért, a szociáldemokrata pártot tisztelték meg. A „Népszavának” házát óhajtották birtokba venni. Mert most már ez a divat! Megkívánni valamit – legyen az bunda, ékszer vagy ház – és birtokba venni. Hogy a csőcseléknek páratlan élvezet az asszisztencia, jobban mondva az aktív működés ilyen kirándulásoknál – ez magától értetődik. Mindeneknél szomorúbb, hogy becsületes, kötelességtudó – és azt teljesítő szegény rendőrök voltak a gaz csőcselék áldozatai, – az utcai harc vértanúi!
A munkanélküliek, vagy mondjuk helyesebben a dolgozni nem akarók – (mert ha valakinek kell munkás, hát nem kap) találtak már nekik megfelelő foglalkozást. Nagygyűléseket tartanak a Vigadóban. Mondanak lázítóbbnál lázítóbb beszédeket és a vége mindíg a tüntető felvonulás a Visegrádi-utcába – a Vörös Ujság elé. – Ott azután az apostoluk, a fő gonosztevő: Kun Béla fogadja kegyesen ünneplésüket és folytatja a lehetetlenségig (teljesen büntetlenül persze) az izgatást, a lelkek mérgezését, az erkölcsök teljes lerontását, a legnagyobbfokú anarchia előkészítését.

FEBRUÁR 22.
ELVERTÉK KUN BÉLÁT
Amilyen mélységes szánalom töltötte el szívemet azokért a szegény rendőrökért, akik kötelességük teljesítése közben vesztették el életüket, olyan elégtételt érzek a fölött, – hogy ezeknek a szegény áldozatoknak halála végre megmozditotta a rendőrséget. Letartóztatták a kommunista főcinkosokat. Hála érte a jó Istennek! De nemcsak letartóztatták őket, hanem azt a lelketlen elvetemült embert, azt a két lábon járó vadállatot, minden eddigi bajnak okozóját, Kun Bélát, rettenetesen el is verték a bajtársuk gyászos pusztulását megbosszulni óhajtó rendőrök.
Eddig, ha egy állatot fenyítettek meg előttem, vagy egy renitens lónak – öszvérnek, vagy szamárnak juttattak ostort jelenlétemben – hát valóságos fizikai fájdalmat éreztem. Nem tudtam nézni. S ha nem volt módomban és hatalmamban megakadályozni, (pedig nem volt, mert az ilyesmit, az állatkínzást rendesen olyanok csinálják, akik az állatnál sokkal állatiasabbak, brutálisabbak, lelketlenebbek és ennek folytán a beavatkozó a legválogatottabb gorombaságokat vághatja zsebre) – hát elmenekültem, hogyha már segíteni nem tudtam – legalább ne lássam.
Ma, először életemben, – nem restelem bevallani, nagy örömöt éreztem, mikor, olvastam, hogy egy embert – alaposan megvertek. Kun Bélát! Sok-sok becsületes embernek gyilkosa, hóhéra volt már a multban is. Még többnek elpusztítója lesz a jövőben – ha szabadjára engedik, – ha lakat alá nem teszik, vagy ha, ami a legcélszerűbb lenne, olyan radikálisan nem végeznek vele, mint ahogy ő azt túlontúl kiérdemelte. Az ilyen embert, az ilyen gonosztevőt ártalmatlanná nem tenni, bűn, – rettentő nagy bűn – amelynek beláthatatlan súlyosak lehetnek a következményei. S amilyen kegyetlen – hiénatermészetű – ha másokról van szó, olyan gyáva – meghunyászkodó, ha a maga bőrére kerül a sor! Mikor nekiestek a rendőrök és ütötték, akkor undorító gyáván könyörgött, hogy neki felesége, gyermeke van! Miért nem jutott eszébe eddig – és akkor, amikor ő – egy parancsszavával százával küldte a másvilágra a tisztességes embereket, a vörös rabló hadseregbe belépni nem akaró magyar tiszteket Oroszországban, hogy azoknak is feleségük és gyermekük, vagy menyasszonyuk, vagy édesanyjuk lehet, akiket az ő szeretett hozzátartozójuk elpusztítása – a kétségbeesésbe kergethet? Vagy Salgótarjánban, amikor lázításával egy egész város pusztulását okozta? Aki szívtelenül átgázolt eddig mindenen és mindenkin, – egyszerre érzelmi húrokat penget és mások szívére apellál? Amikor a maga bőrét félti.
Ha egyáltalában még lehetett volna az én szememben antipatikusabbá tenni, ennek a szörnyetegnek a képét – hát akkor a tegnapi viselkedésével ezt elérte.
Mikor a féktelen lázításával, izgatásával már itt a városban is, olyan utcai harcot provokált, amelynek, mint sajnos mára kiderült, 7 halottja van már eddig és még nem tudni, hogy nem-e fog ez a szomorú lista még szaporodni is – akkor eszébe se jutott egy pillanatra se azzal törődni, hogy az áldozatainak van-e családja, – csak mikor a saját nyomorult bőréről volt szó – akkor sem restelt – a családjára való hivatkozással – kegyelemért könyörögni! Úgy látszik a vadállati kegyetlenség és a meghunyászkodó gyávaság nagyon szépen megférnek egymás mellett az ilyen kaliberű gonosztevőknél.

FEBRUÁR 23.
AZ URAM ELŐADÁST TART A WILSONI ELVEKRŐL
Az uram a wilsoni elvekről két előadást tartott a Vármegyeház termében, a Területvédő Liga megbízásából. Mindegyik előadás egy óránál tovább tartott, de azért kitartó nagy figyelemmel hallgatta – a termet egészen megtöltő – igazán díszes közönség. Ott volt a régi Magyarországnak előkelősége; színe-java. Olyanok – akiket az ember most legfeljebb egyenkint, szállingózva lát, – de így, együtt soha. A gyönyörűséges őszirózsás csőcselék-forradalom előtti időkbe képzelhettük magunkat – megint, – egy órára. Átadhattuk magunkat az illúziónak – hogy ott tartunk, amikor még nem boldogított bennünket a népköztársaság, amikor még nem lázítottak kommunista gonosztevők rablásra, gyilkosságra, amikor a tekintélynek tisztelete, a munkának becsülete, az életnek, vagyonnak biztonsága volt.
Az előadás igazán szépen, okosan és pragmatikusan, azt igyekezett kimutatni, hogy milyen óriási ellentétben van mindaz, amit Wilson igért a békekötés alkalmával, az ő 14 pontja – amelynek alapján tulajdonképen a békét kötni ígérték, mindazzal – ami azóta velünk történik!
A környező szomszédok vérlázitó atrocitása, a megszállt területek magyarságának égbekiáltó szenvedései, – mindez homlokegyenest ellenkezik Wilson elveivel – Wilson igéreteivel. Ennek folytán úgy véli férjem, hogyha Wilson tudatára fog jönni annak, hogy mennyire nem respektálták az ő humánus elveit, akkor ő minden hatalmát latba fogja vetni, hogy az elnyomottaknak segítségére jőjjön, a szörnyű igazságtalanságokat jóvátegyék. – Hát én ebben csöppet sem bízom! De még ő sem! De ha aposztrofálja Wilson urat, hát akkor nem mondhatja neki hogy tudjuk, hogy mennyire becsapott bennünket, félrevezetett, hanem úgy kell feltüntetnünk a dolgot, mintha mi naiv lelkek azt hinnők, hogy csak egy kis felvilágosítás, helyes információ kell neki, – és rögtön jóvá fog tenni mindent, amit ellenünk vétettek!
Az előadás után egy pár jó barátunk, velünk jött szállónkba, – a Bristolba. Ott uzsonnáztunk, egy jó nagy asztalt körülültünk a hallban. Beszéltünk a szomorú jelenről – és a – ha ugyan lehetséges, – még sötétebb jövőről, amely reánk vár. De éppen azért, mert oly sötétek, oly sívárak, oly lehangolók gondolataim – nem szeretek velük egyedül maradni. Jól esik, ha van valaki mellettem, akivel gondolatokat cserélhetek, mert mindíg azt remélem, hogy az enyéimnél talán valamivel vidámabbakat, bizakodóbbakat kapok cserébe. De, persze, odalent a hallban csak halkan, nagyon óvatosan folyhat a diskurzus. Állítólag mindenütt sok a hallgatódzó, a kém...

FEBRUÁR 25.
KÁROLYI MIHÁLY FÖLDET OSZT!
Nagy dithyrambusok az ujságokban!
Károlyi Mihály földet oszt! Bizonyára oly igaz és becsületes lesz ez a cselekedete is, – mint az eddigiek voltak. Abban a percben, mikor a hatalmat megkaparintotta, rögtön békét, kitűnő békét kötött velünk az ellenség. Franciaország és a többi nagy nyugati nemzet rögtön megtett mindent, hogy a környező kis rablónépeket kiparancsolja Magyarországból! Visszaállította régi határait, megszüntette szegény hazánk viviszekcióját. Szóval megtörtént minden úgy, amint és ahogy ő ígérte arra az esetre, ha Magyarország az ő kezébe teszi le sorsát.
Egy óriási hazugsággal lökte fel magát a hatalmi polcra. Semmiképen sem hiszem, hogy a további cselekedeteinek tisztességesebbek a rúgói – becsületesebb az alapja, mint az elsőé volt. Ez a földosztás is, már ami az ő földjét illeti, bizonyára valami nagy szemfényvesztés lesz. Hallottam is félfüllel valahol – hogy neki tulajdonképen nincs is földje. Elvitte a kártya. Azt meg már szívesen elhiszem, hogy a másokét örömest elosztja, – hogy magának rajta olcsó népszerűséget vegyen.
És hogy kedvében járt – a bezárt gonosztevőknek, a kommunistáknak! Hogy sajnálja, – hogy elpáholták őket. Hogyan igér nekik erős megtorlást! Hogy feledkezik meg arról, hogy ezek miatt a lelketlenek miatt került 7 asszony özvegyi sorba és hogy sok-sok apró gyermek elárvult három nappal ezelőtt! Úgy látszik, hogy a hatalomért mindenre képes. Az eléréseért a leghazugabb ígéreteket kockáztatta meg – a megtartásáért – még az ördöggel is szövetkeznék. Az eddig átéltek után ítélve, – már szövetkezett is vele!

FEBRUÁR 26.
INTERNÁLJÁK ELLENFORRADALOM CÍMÉN AZ ORSZÁG ELŐKELŐIT
A nagy szabadságok korát éljük a népköztársaságban. Mikes püspököt, Szterényit, Szurmayt internálták! A hatalom birtokában lévők féltik magukat, hatalmukat a tisztességes emberektől. Mutatja, hogy mily tiszta, nyugodt a lelkiismeretük. Mindenütt ellenforradalmat – ellenforradalmárt szimatolnak. Szeretnének mindenkit lecsukatni, akit magukra, – hatalmukra nézve csak a legcsekélyebb mértékben is veszedelmesnek tartanak.
A népköztársasági erkölcsök azonban virítanak tovább. Tegnap egy cseléd úrnőjét 17 baltacsapással agyonütötte, hogy megszerezze magának, illetőleg szeretőjének az öregasszony értékeit. Mikor a szegény öreg férj hazajött, már csak a vérébefagyott asszonyt találta. 5 éve szolgálta asszonyát; lopta, csalta, ahol csak tudta. Az asszony mindíg meghallgatta bocsánatkérő könyörgését.
Nem juttatta soha börtönbe. Hálából meggyilkolta. Az őszirózsás „vértelen” forradalomnak folyton nyíló, vérpiros virágai ezek az új erkölcsök!

FEBRUÁR 27.
AZ URAM ELŐADÁST TART A MAGYAR NŐK KLUBJÁBAN
A multkor megszólított a klubban Pallavicininé, hogy nem lenne-e hajlandó a férjem e helyt előadást tartani a klubtagoknak? Mondtam, hogy majd megkérdezem az uramat, van-e elég bátorsága arra, hogy mint első és egyetlen férfi bevonuljon annyi nő közé? Úgy látszik, hogy volt. Nagyon sokan jöttek el az előadásra. Én bizony ezúttal kissé „drukkoltam” – mert egészen más dolog férfiak előtt beszélni – vagy vegyes publikumnak, mint egy ilyen kizárólagos – és roppant kritikus női társaságnak. Impozáns csendben, nagy érdeklődéssel hallgatták – a wilsoni elméleteket az ő megvilágításában. Érdekesnek, tanulságosnak tartották. De – amennyire látom, ők is éppoly kevéssé bíznak Wilsonban – mint jó magam. Nagyon megtapsolták és megköszönték az előadást. Érdekes volt, mikor előadás előtt Apponyi grófné nagy meglepetéssel mondja nekem: „Nini, ott egy férfi van!” Bizony, mondom én, még pedig előadást fog tartani. Tudom véletlenül, mert a férjem, s bemutattam őt a grófnénak. – Ellenben az uram volt az első, aki a szegény, a jó, a nagy Tisza István csúfságos és gyalázatos megöletése óta először merte hazánk e nagy fiát a nagy nyilvánosság előtt felidézni. Nem mondta ugyan ki a nevét, de olyan körülírással beszélt róla, hogy mindenki rögtön tudta, hogy kiről van szó? És persze, hogy az – amit Tisza Istvánnal mondatott, szörnyen igaz volt, mint minden, ami az ő szájából jött.
Mikor Pallavicininéval elbeszélgettem az előadás után, azt mondja nekem: „Úgy látszik, hogy az ura nagyon szerette Tiszát!” – „Bizony szerette” – mondom erre én. Nagyon mindegy volt nekem, – hogy ezt a vallomást Andrássy Gyula lánya előtt tettem. Soha senki előtt nem fogom letagadni. Sőt büszke vagyok reá, hogy a magyar történelemnek ezt az erősen kimagasló heroikus, vértanú alakját ismerhette, tisztelhette és szerethette az uram. Éppen úgy vallom ezt ma, – mikor még sokan a nevét sem merik hangosan kimondani, mint éreztem akkor, amikor hatalma tetőpontján volt – és hajlongott előtte az ország. – Talán meg is bántottam persze akaratlanul Pallavicininét ezzel a válaszommal, mert hiszen tudvalevőleg apja, gróf Andrássy Gyula egész életében szembenállott Tisza István politikájával és Tisza ellenzéke a fél országot fellázította a sajtóban Tisza ellen. Pedig bizony, ha ő élne, ó, akkor Magyarország sem lenne ma ebben a szégyenletes megalázottság és agyontiportság kétségbeejtő állapotában.
Mialatt mi, – majd itt, majd ott tárgyaljuk a wilsoni önrendelkezési elveket, – azt látjuk, hogy minden nép rendelkezik – de nem magáról – hanem mindegyik egy másikról – s mind együttvéve – mirólunk, szegény magyarokról. Puska, szurony, börtön, gépfegyver – az argumentumuk. Egész falvak – városok lakói veszik kezükbe a vándorbotot, – a koldustarisznyát. Otthagyják szülőföldüket, otthonukat, exisztenciájukat, vagyonukat, mindenüket, mert nem akarják megtagadni hazájukat. A cseh, a szerb, az oláh, a horvát megszállta területek városai, falvai kiürülnek. Az üldözöttek menekülnek – és az ország fővárosa képtelen már befogadni a sok hontalan, szerencsétlen – tönkretett honfitársunkat. Amit mi beszélünk, írunk, tárgyalunk, csupa szép elmélet. Amit ők csinálnak: kegyetlen, gonosz valóság!

MÁRCIUS 7.
A NŐI RADIKÁLIS PÁRT TOBORZÓ GYŰLÉST TART
A radikális párt toborzó nőgyűlést tartott. A női szónokok közül azok is beszéltek, akik a magyar nők klubjában is szoktak vendégszerepelni, ha erre „parancs”-ot kapnak. Így pl. Strickerné Polányi Laura. Igazán vétek, hogy ez a nő, aki valóban bájos jelenség, úgy látszik, nagy intelligencia – és szuggesztív szónoki tehetség is, oly destruktív ideák szolgálatába állítja fényes képességeit. A másik szónok Kunfiné – már nem átallotta a papok ellen kivonulni, – a vallást támadni. Erre persze megjött a visszhang a pár jelenlévő ébredő magyar köréből. Szinte imponálnak nekem ezek az emberek! Hogy a mai alapos terror, spiclirendszer – ellenforradalmár szimatolások mellett – mernek ilyen nyiltan és bátran föllépni olyan elvek és nézetek védelmére, – amelyek homlokegyenest ellenkeznek – a mostani uralom felfogásával, hitvallásával – és érdekkörével.

MÁRCIUS 9.
AMERIKA ÉLELMISZERT FOG KÜLDENI MAGYARORSZÁGBA!
Nagy az öröm! A híres Kánaánba – a tejjel-mézzel folyó Magyarországba – végre küldeni fog Amerika – élelmiszert, zsírt stb., hogy éhen ne haljunk. Persze óriási pénzért. A mi éléskamránkat, a gabonában, zsírban, húsban, mindenféle élelemben dúsgazdag Bánátot – elvették tőlünk, ingyen! Most, hogy fel ne kopjon az állunk egészen – Amerikából kell szörnyű pénzért hozatnunk a legszükségesebb élelmicikkeket.
Ha valaha – valaki – azt mondta volna, hogy Magyarország az éhhalál ellen amerikai élelembehozatalra lesz szorulva – menten becsukták volna a bolondok házába. Ma – azokat kellene becsukni – a legsúlyosabb kaliberű gonosztevők közé, – akik ezt a helyzetet megteremtették, akik bennünket ebbe a kétségbeejtő helyzetbe vittek bele.
A „grande nation”, amely mindíg a kultúra élén haladt, melyet mi követendő, fénylő példának tekintettünk, amelyért annyian rajongtunk, most annyi kíméletlenséggel jár el velünk szemben, hogy meg sem tudjuk érteni, hogyan lehet értelmük nagy és fényes tulajdonságait a szívnek és megértésnek ily hiányaival összeegyeztetni.

MÁRCIUS 10.
PALLAVICININÉ BESZÉL A MAGYAR NŐK KLUBJÁBAN
Szörnyű nagy emóció volt a magyar nők klubja utolsó ülésén. Pallavicininé mondott nagy, igazán szép – hazafias és nemzeti érzelmű beszédet. A beszédnek tónusát, alapgondolatát ez a mondat adta, – illusztrálta: „Amit a Károlyi-kormány négy hónap óta az országgal elkövet, az túltesz a tatárjáráson.” S mondta ezt, mint minden előadó – amaz asztal mellett ülve – ahol az elnöklő Károlyi Mihályné közvetlen szomszédja volt. Bizony, ha nem lenne oly igaz, amit mondott, ha nem lenne annyira szomorú a helyzetünk, hát valóban egészen mulatságos lett volna a dolog, hogy egészen nyilvánosan, egy nagy beszéd keretében, – ezt meri mondani – a köztársasági elnökné – nővére!
Miután e klubban még dominálnak a magamfajta – régimódi, hazafias érzelmű, tehát „reakcionárius” és nem népköztársasági hajlamú dámák, hát a beszédnek óriási sikere volt. Engem nagyon meglepett az előadása. Szép és okos beszéd volt. Nagy ünneplésben részesítették: Azt mondták, hogy Károlyi Mihályné, ő legmagasabb fensége maga fog válaszolni e beszédre. Természetesen Károlyi Mihály szájaíze szerint. De mégsem akarják a „misera plebs contribuens”-nek nyujtani ez isteni színjátékot, hogy két ennyire ellentétes irányt – két nővér, képviseljen egymással szemben, még pedig úgy, hogy az egyik közülük a köztársasági elnöknek a felesége, a másik sógornéja! Tehát valószínűleg a radikális női tábornak valamelyik erőssége, Polányi Laura vagy Glücklich Vilma fog majd helyette válaszolni.

MÁRCIUS 11.
K. BARÁTUNK ESTI LÁTOGATÁSAI A SZÁLLÓBAN
Ha az egész életünk nem lenne oly szomorú, ha az ország sötét helyzete, kilátástalan jövője nem nehezednék valóságos lidércnyomásként lelkemre, – akkor talán még élvezni is tudnék a kétségbeesés sivatagában olyan kis oázisokat, mint amilyenek pl. – egy itt a szállóban lakó jó barátunk, Kreybig alezredes látogatásai. Nappal nem ér reá – bejönni hozzánk, – tehát jön este. Sem ő, sem mi nem vagyunk ma abban a helyzetben, hogy lent a szállodában nagy pénzeket költsünk igen kis vacsoráért. Rohamosan emelkedik az ára mindennek – lakásnak, ételnek egyaránt. Az árak ellenőrzése áremelésből áll. Nem is hívjuk máskép ezt a bizottságot, mint „árdrágító”-nak. Ha tehát bejön hozzánk K. alezredes, – elhozza magával az elemózsiás dobozt, amit a felesége küld neki vidékről: egy kis tepertyűt, szalonnát vagy más ilyesfélét. Nálunk azután van egy kis tojás, egy kis sütemény vagy gyümölcs – s kész a vacsora. Megvárjuk, míg a szobalány elvégezte a lakásban az esti előkészületeket s azután, mikor már nincs bent dolga, nem láthatja a „bűnjeleket”, nekilátunk a vacsorának. Pár kedélyes órát töltünk így együtt. K. alezredes nagyon képzett, intelligens ember. Az egész háború alatt kint volt a harctéren. Van mit mesélnie ezekről a borzasztó évekről s a mostani nem kevésbé szörnyű helyzetről. Nagyon sok dologban megegyezik a felfogása az enyémmel. De hiszen, úgy gondolom, hogy a mai állapotról, minden, hazáját szerető, tisztességes ember – csak egyformán gondolkodhatik!
Ő is éppen úgy el van keseredve, mint mi. Ő is éppen olyan sötétnek látja a jelent és a jövőt, mint mi. És ő is úgy véli, hogy végül meg kell majd fogadnunk szeretett miniszterünk, Kunfi Zsigmond úrnak jóindulatú tanácsát, t. i., hogy az intelligencia vegye a vándorbotot a kezébe és vándoroljon ki. Bármily izgatók is ezek a diskurzusok, mégis jólesik az embernek, ha in camera caritatis egy kicsit kidiskurálhatja magát hasonló gondolkozású és felfogású emberekkel.

MÁRCIUS 14.
MÁR A DUNÁT IS EL AKARJÁK VENNI TŐLÜNK!
Mi lesz még, mi lehet még? Mindent elvettek tőlünk, szegény amputált koldusoktól, – szegény vérző, csonka országtól. – Elraboltak bányát, vasutat, erdőt, gabonatermő földeket – gyárakat, szóval mindazt, ami megélhetésünkhöz feltétlen szükséges. Nem maradt egyebünk a Dunánál. Úgy gondoltuk, hogy ezt a mi szép folyónkat, talán még a mi rabló szomszédaink sem tudják medréből elterelni, Csonka-Magyarországból elvezetni, – a megszállott területű Magyarországba folyatni, saját céljaikra hasznosítani. S íme, – a lehetetlent is lehetségessé teszik szörnyű nagy önzésükben, példátlan kapzsiságukban! Ugyan nem terelték el a medréből a mi szép folyónkat, a dunaparti paloták csak úgy tükröződnek benne, mint eddig. – Az esti kép a vízzel kacérkodó lámpákkal épp oly tüneményesen szép, mint amilyen eddig volt. Semmiféle természeti vagy természetellenes csodát nem produkáltak. Csak egy hatalmi szót mondtak ki, a nagyzási hóbortban szenvedő éhes rablók: „A Duna az övék!” Ők és csakis ők akarják – kizárólagosan hajózni a mi Dunánkat! Az a nép, amely a veszéllyel szemben, a harcban a leggyávábban viselkedett – a legvakmerőbb, a legarcátlanabb – a legtehetetlenebb, – akkor, amikor agyonsanyargatott, letiport – összekötött kezű-lábú ellenféllel áll szemben. Ez a gyáva, áruló, megfutamodó népség mer arra vetemedni, hogy még azt a kis darabka magyar Dunát is, a mi Dunánkat, magának akarja elrabolni. Éppúgy akar ezzel is eljárni, mint Felső-Magyarországnak szerencsétlen vármegyéivel. Pedig tudvalévő dolog, hogy azoknak a területére, soha még a lábát sem tette be – annak előtte egy élő példánya sem – ennek a dísznemzetségnek. Ez az önrendelkezésnek a kifigurázása! Tiszta irónia! A csehek rendelkeznek Magyarországnak olyan földjéről, ahol még pénzért sem tudták volna egy példányát ennek a jellemtelen népségnek felmutatni.
Ellenségeink Dunánkat követelik, hajóinkat követelik, éppen olyan joggal és éppen azon az alapon, mint amilyen joga és alapja az eddigi eredménydús követeléseiknek volt. Nekünk van – nekik nincs! Mi meg vagyunk kötözve, ők szabadok! A mi kezünkből kicsavarták a fegyvert, hogy annál több jusson nekik! Mi, becsületesen, hősiesen és bátran küzdöttünk mindvégig – szövetségi hűséggel és kitartással. – Ők gyáván, megfutamodva, alattomosan. Árulással érdemelték ki maguknak az entente vállveregetését – s az ilyen judási szolgálatot megillető koncot. De az evés közben erősen gyarapszik az étvágyuk. Egyre hatalmasabb lesz.
Bátorságot merítenek az eddigi tapasztalatokból. Nem kívánhattak olyasmit és annyit, amit és amennyit meg ne kaptak volna. Most kívánnak még ennél is többet. Adja az Úristen, hogy úgy járjanak, mint a mesében a halász felesége – akinek az Isten teljesítette egynéhány kívánságát – míg el nem érkezett oda, hogy Isten akart lenni. Ekkor persze visszazökkentette az Úr őt abba az állapotba, amelyben a kívánságok teljesítése előtt volt. Talán majd megsegít az Ég, hogy ezek is majd így járnak!
Az az egy haszna talán mégis lesz ennek a vérlázító, gonosz nagyravágyásnak, hogy sikerülni fog végre valahára a mi letargiában lévő népünket is felrázni kissé! Talán meg fogja mutatni, hogy még van benne egy kis vér, mégsem lehet végképpen agyontaposni. Már a hajósok is tartottak ma egy tiltakozó nagygyűlést. Az Országház-téren jöttek össze s óriási tömegben vonultak a Múzeum elé; – ahol elkeseredett beszédeket mondtak a csehek vakmerősége miatt. Fogadalmat tettek, hogy minden módon meg fogják e rablást akadályozni, ha másként nem lehet, – fegyverrel fognak ellenállni. Végre, hogy egyszer már ezt is hallom! Ez is valami, a példátlan meghunyászkodás negyedik hónapjában.

A TERÜLETVÉDŐ LIGA MŰKÖDÉSE
A Területvédő Liga is megteszi a magáét. Szép és beszédes plakátokkal nyilvánítja felháborodását a legújabb merénylet fölött. Talán ezúttal – az „illetékes”, az ország dolgait intéző körök is megemberelik magukat? Avagy már annyira süllyedtek Jászi Oszkár és társai, hogy amint a szárazföldet két kézzel szórták, ajándékozták a kedves rabló szomszédoknak – úgy most már a Dunát is ráadásul felajánlják nekik? Tőlük, még ez is kitelik!...
Sokat szaladgálok – sok a dolgom. Szüleimnek 21-én házassági évfordulója lesz és a legaktuálisabb ajándék, hogy ezek a szegény idősebb emberek el legyenek látva – már amennyire ma lehet – élelemmel. Hogy ne kellessen szegény édesapámnak szaladgálnia órákon át egy kis elemózsia után! Hogy legyen a kamrában egy kis zsír, liszt, cukor stb. Luxus ajándék helyett – adjuk a legszükségesebbet az életfenntartáshoz. Lesz füstölthús, sonka, szóval olyan húsfélék is, amiket egyideig tartani lehet. Úgyhogy ezek a szegény idős emberek, akiket irígylésreméltó vagyoni poziciókban lévőknek tartottak eddig, – nem lesznek kénytelenek maguktól megtagadni a gyomornak legprimitívebb követelményeit is.

MÁRCIUS 19.
SZOMORÚ SZÜLETÉSNAP
Tegnap születésem napja volt. Szomorú világban ünnepelem! Voltak nálunk vagy huszonöten uzsonnára – persze fönt a lakásban. Édesanyám süttetett mindenféle jókat, a barátok is kirukkoltak a szegény „otthontalanok” számára még elemózsiafélével is – tehát ez irányban nem lett volna hiány – semmiben sem. Csak a hangulat, az események, a viszonyok!...
A csehek fenyegetődzése, az oláhok megszállása Aradon, a vagyonok, safek lefoglalása, – lezárása, – a lakások lehetetlen rekvirálása – mindezek borzasztó tünetei – valami szörnyű eljövendőnek. Félek, – félek. – Mi lesz még mindebből?!
Ezúttal a vendégszeretet önös célt is szolgál nálam. Narkotikum, – gondolatelterelés. Több ember – többféléről beszél s nemcsak és mindíg arról, – ami az embert, ha egyedül van – állandóan foglalkoztatja, nyugtalanítja, izgatja – álmát elsikkasztja.

MÁRCIUS 20.
Szeretem – az ilyen szellemeskedést vagy viccelődést vagy nem tudom én minek nevezzem, amit ma az egyik újság produkál. Azt igyekszik bizonyítani, hogy nekünk a mi dolgunkhoz kevesebb közünk van, mint Wilsonnak. Mert nekünk csak életkérdés, hogy a békét majd az ő pontjai alapján kössék, de neki – becsületkérdés. Ha nem fednék látóhatárunkat éjsötét felhők, hát akkor talán lehetne így szellemeskednünk. De ma oly örvényben élünk, hogy igazán nem tartom helyénvalónak ezt a könnyed tónust. Ma – sajnos – a legolcsóbb portéka – a becsület!

Második rész
A proletárdiktatura

MÁRCIUS 22.
NEM tudom, hol és hogy kezdjek hozzá? Hogyan írjam meg a szörnyűségek szörnyűségét? Zavaros a fejem, kábult, – kétségbeesett vagyok! Az ember azt hitte mindíg: most már rosszabb nem lehet a helyzet – már nincs tovább. S az események megtanítják arra, hogy bármily pesszimistának hitte volt is magát, még mindíg optimista volt...
Megvolt a családi ünnepély. Délelőtt a sok gratuláns, virág stb., este a családi vacsora. Jött a sok vendég, rokon, barát. De nem jött reggel sehová sem újság! Mi az oka, – mi lesz megint ebből? ezt találgatta mindenki! Míg azután egy barátunk – egy jól informált úriember – megfelelt a kérdésekre. A válasz olyan volt, hogy tőle végigborzongott az ember hátán a hideg: itt a proletárdiktatúra!
Az entente tudatta „jó” Károlyi Mihállyal, hogy az eddigi „ideiglenes”, demarkációsnak mondott fegyverszüneti válaszfal – nem az többé, – hanem politikai határ! Itt tehát összeomlott a hazugságnak az a nagy épülete, amelyet Károlyi Mihály konstruált azért, hogy a hatalmat a maga számára kaparintsa meg. De sajnos, az összeomlás nem azt temette maga alá, aki erre túlontúl rászolgált! Nem azt, aki ezt az épületet emelte, – a képmutatás, az áltatás, – a népbolondítás köveiből, – aki összevakolta nagyravágyással, tudatlansággal, beteg test – és lélekből fakadó hatalmi őrülettel! Hanem eltemeti az ezeréves, hajdan dicső és nagy, – most szerencsétlen, megalázott és meggyalázott Magyarországot!
Most, hogy végre egymásután lepleződött le Károlyi minden hazugsága, minden hamis ígérete, – félreállt, megszökött! Elmenekült a felelősségrevonatás és a leszámolás elől! A hatalmat, amely után annyira áhítozott ez a degenerált, beszámíthatatlan alak, most átadta azoknak az embereknek, akiket még nem hosszú idővel ezelőtt csak nagynehezen lehetett élve kimenteni a jogos felháborodásukban őket agyonütni akaró tisztes rendőrök kezéből.

KUN BÉLÁÉK URALKODNAK MAGYARORSZÁGON
Kun Béláék uralkodnak ma Magyarországon! Az ő kezükbe csúsztatta a hatalmat Károlyi Mihály! Megfagy az ember ereiben a vér, amikor ezt hallja. A börtönlakók – az ország urai! Csak a következetességet nem lehet letagadni Károlyi Mihálytól. Amilyen óriási hazugsággal jött, nem kisebbel – megy. Akkor a legjobb, a leggyorsabb békét ígérte, olyant, amelyet csak az ő személye, az ő hatalomrajutása fog kiváltani, hozni a magyarságnak, amelyet csak ő tud megmenteni. Ma az ország integritásának visszaszerzését – a börtöntölteléktől, az istentelen, – hazátlan – kommunistáktól várja!...

„TÁRSADALMI KORMÁNYZÓTANÁCS” ALAKUL
Mikor este hazamentünk szüleimtől, mindenütt hallatszott már a proletárdiktatúrát éltetők kurjongatása. Mindenütt ordított már a falakról nyomtatásban a borzalmas valóság. Szép befejezése egy családi ünnepnek! Hogy jöhet az ember szemére álom akkor, amikor fél az ébredéstől. Reggel az uram – akinek az Úristen, úgy látszik, jó adag optimizmust adott útravalóul az életre (hiszen egész hivatása, pályaválasztása is ezt dokumentálja), azt mondja nekem: „Hátha ezek csakugyan nagy szervezettségükből kifolyó erejükkel, – mégis csak kiverik innen a betolakodott rablónépeket és visszaadják Magyarországot a magyaroknak? Mert hiszen, ha még a Dunát is elveszik tőlünk, ha még azt is összetett kézzel nézzük, akkor azután igazán teljesen és tökéletesen végünk van.” – Ó, Istenem, az uram az ő bizodalmát talán az újra megjelent újságokban közölt Károlyi Mihály kiáltványából merítette? Abban közlik Magyarország népével az entente üzenetét a határokat illetőleg. És ő ezzel szemben segítségért és igazságért a világ proletariátusához fordul! Hát lehet ilyesminek felülni? Hát lehet ilyesmit elhinni – elképzelni? Csak végig kell néznünk a „Forradalmi Kormányzótanács” névsorát és az ember mindjárt teljesen tisztában lehet vele – hogy micsoda önzetlen honmentést várhat ezektől az alakoktól! Mindjárt elől, mint külügyi népbiztos: Kun Béla. Éppen elég tanujelét adta eddigi életével, működésével annak, hogy ki ő, mi ő és mit várhatunk tőle! Helyettese Ágoston Péter, jogtanár. Ennek az életrajzával még nem vagyok egészen tisztában. S mert nem ismerem – hát valószínűleg nem is lesz oly szörnyeteg, mint az, akinek helyettese, mert különben hallottunk volna már felőle. Hadügyi népbiztos: Pogány József. No, ez már méltó Kun Bélához! És a helyettese Szamuelly Tibor, gyönyörűen egészíti ki a triumvirátust. A pénzügyi népbiztosok Varga és Székely, úgy vélem, még eddig nem tudtak oly herosztrateszi dicsőségre szert tenni, mint a külügyiek. A közoktatásügyi népbiztosok: Kunfi Zsigmond és Lukács György. No, ezeket hírből már eléggé ismerem. Nem csekély mértékben tüntették ki magukat a népköztársasági működésükkel! És Lukács György, a legnagyobb bank egyik igazgatójának, egy gazdag kapitalistának a fia, mint a proletárdiktaturának egyik oszlopa! Igazán nem is humor nélküli dolog! A kormányzótanács elnöke Garbai Sándor, kőmüvespallér lett. Műveletlen alak. Mint nagyhangú frázisokat gyártó szocialista szerzett magának érdemeket a mostani fényes poziciójához. Landler Jenő, minden bűnös kommunista nagyhangú védője. – Mint ilyen, megérdemelte, hogy ő is helyet foglaljon, mégpedig elsőrendűt – amikor eljött a kommunisták országa. Helyettese Vágó Béla, – úgy hallom – egy obskurus kis alkalmazott volt valami ujság redakciójában. – A pénzügyet Varga Jenő fogja intézni. Eddig úgy tudom, hogy középiskolai tanár volt. Történelmet tanított. Hát ez csak elég képesítés ahhoz, hogy most egy ország pénzügyét kezelje? Igaz, hogy ez az ország – egy tenyérnyi! S még hozzá Tanácsköztársaság, – ahol az eddigiek után ítélve, minden inkább szükséges egy állás betöltéséhez, mint tudás vagy szakképzettség.
A munkaügy vezetését Bokányi Dezső vállalta. Ha a szájjártatás, a lázítás, a népbolondító szónoklatok tartása munkaszámba mennek – akkor ő helyén van a munkaügynél. Mert ezen a téren igazán eleget működött.
A földmívelésügyi teendőket egy négy tagból álló kollégiumra bízzák. Ennek tagjai Hamburger Jenő, – a szociáldemokrata párt titkára volt, s mint ilyen szerzett magának érdemeket. Csizmadia Sándor – eddig népköltő volt, Nyisztor György meg napszámos paraszt. A negyedik Vantus Károly kommunista agitátor. Kit juttassanak pozícióhoz, méltósághoz és nem kenyérhez, hanem kalácshoz és pecsenyéhez – ha nem azt, aki közreműködött abban, hogy a Tanácsköztársaság gyönyörűséges intézménye megszülessen e földön?!
Bőhm Vilmos volt szerelő és volt hadügyminiszter úr is persze megint szerephez jutott, mint szocializáló népbiztos!
Hát ha az ember végigfut ezen a névsoron, – ökölbe szorulhat a keze, vagy káromkodhatik egy nagyot, vagy sírhat, zokoghat kétségbeesésében – már kiki, ahogy szokta volt kitombolni nagy fölindulását! Csak azt nem tudom, hogyan lehet egy percig is ezekben hinni – ezektől valami jót várni az országra, magunkra nézve valami üdvöset, hasznosat remélni? Hiszen ezeknek már csak neve – a pusztításnak, a gonoszságnak a programmzenéje.

A BRISTOL-SZÁLLÓ RUHATISZTÍTÓJA NYILATKOZIK
Az első ember, aki reggel be szokott jönni a szállodai szobánkba, – Ödön, – a jóképű ruhatisztító! Rémes erőlködéssel, mosolyogva kérdem tőle: „No, Ödön, mit szól az új rendhez? Jobb lesz így?” Amire ő a következőt válaszolja: „Igen, a csirkefogóknak, a gazembereknek! De nem a becsületes, dolgozni akaróknak.” – „De hiszen ezek vissza akarják szerezni Magyarországot” – mondom én. „Ezek? – mondja nagy megvetéssel – ezek legfeljebb maguknak fognak szerezni – a másokéból. Én nem is maradok itt, megyek vissza Somogyba, a kis földemre. – Nohát ez az Ödön – ez az én emberem. Ennek helyén van az esze. Tisztességes, értelmes, intelligens. És szinte irigylem őt, hogy sem hivatás, sem családi kötelék nem tartja itt ebben a megbomlott városban! Menekülhet vidékre, ahol még nem tudnak és talán remélhetőleg nem is fognak tudni a proletárdiktatura őrületéről.
Mikor kiment, elővesszük megint a 24 órai sztrájk után újra megjelenő – de hajh, csak izgalmat okozó – vért felkorbácsoló ujságot! Olvassuk tovább a szörnyűségeket. Az entente-jegyzéket, a Károlyi-proklamációt, a szociáldemokrata- és kommunista párt fuzióját, az orosz szovjet kormánnyal való szövetkezést és a forradalmi kormányzótanács proklamációját „Mindenkihez.”
Zúg az ember feje – szédül! Kavarognak agyában a gondolatok. A szívében mintha pöröly kalapálna. Nincs egy épkézláb gondolatom. Az izgalom szétvet. Sem ülni, sem állni, se olvasni, se dolgozni nem tudok. Képtelen vagyok még arra is, hogy elolvassam, amit ezekről a rémségekről, a diktatura megszületéséről írnak. Bele-bele nézek az ujságba – majd újra lecsapom. Szinte úgy érzem mintha bűnt követnék el még azzal is, – ha elolvasom, – hogy hogyan szabadították ki a kommunistákat a börtönből! Hogyan közölték a színházak közönségével az örömhírt, hogy megvan a proletárdiktatura! Hogyan újjongott és lelkesedett a nép! S a szovjetkormányt – hogyan éltette! Brr! Micsoda hazugság ez. S ha igaz – micsoda piszoknép, – amely, hogy bőrét bebiztosítsa, – még ezeket is éljenezni tudja!
Sem írni, sem olvasni, se gondolkozni nem tudok, csak kétségbeesni, – meg sírni...

MÁRCIUS 23.
A volt „polgári” lapok az ő hirtelen pálfordulásukat úgy igyekeznek megmagyarázni, hogy az entente-üzenetet állítják oda indokul. Azelőtt, – úgy mondják, – még a szocialisták sem gondoltak szovjetköztársaságra, most meg a polgárok sem akarhatnak mást. Hogy az entente kegyetlensége fölülmul minden emberi képzeletet, az igaz. De hogy ezért, a most már „minden mindegy” álláspontjára helyezkedjünk, – hogy a pusztítás nagy orgiája itt is végbe menjen, ez szomorú helyzetünknek talán mégsem az egyetlen, – vagy helyes megoldása. A Vörös Ujság gyönyörűen megmagyarázza, hogy milyen nagy örömök fognak elkövetkezni, – mily boldogság fog a szocialista termelőpolitikából fakadni. Már t. i. a proletároknak – mert polgárság persze nem lesz. Vagy megszűnik magától önként, vagy kipusztítják.

PROKLAMÁCIÓ „MINDENKIHEZ”
Proklamációkat bocsátanak ki egyre: Mindenkihez. Lefordítják minden nyelvre. Élvezze a többi nemzet is az örömöt, hogy Magyarországon a szocialista- és kommunista párt együtt megalakította a munkásság, parasztság és katonaság nevében a proletárdiktaturát. Közli, hogy egyesült az orosz szovjetköztársasággal és felszólítja a világ proletárjait, hogy szintén egyesüljenek.
De a fő boldogság: Lenin üdvözölte a magyar tanácsköztársaságot! Közölte Kun Bélával, hogy mérhetetlen náluk a lelkesedés, hogy már mi is ott tartunk, ahol ők.
Azután meg a háborúból, hadifogságból hazatért volt vörös katonákhoz intéznek szózatot, hogy jőjjenek új győzelmeket, új diadalokat aratni, a világ proletárjait felszabadítani!
És végül az élvezetek betetőzéséül jelentéseket adnak le az orosz, diadalmas vörös hadseregről! Szerintük az természetesen minden ellenfelét letiporva haladt mint a parancsolat előre és maholnap itt lesz Magyarországon. És ezt az utolsó híradást, az orosz vörös rablók seregének állásait, helyzetét, állítólagos diadalait, úgy közlik az ujságok – bizonyára parancsszóra, mintha annál nagyobb öröm már nem érhetne bennünket.

MÁRCIUS 25.
VÖRÖS HADSEREG
Itt az újabb parancs. Mindenkinek be kell vonulni a vörös hadseregbe! Azaz, hogy nem mindenkinek, hanem csak a szervezett munkásságnak. A most fegyverben álló proletár részesülhet elsősorban abban a kitüntetésben, hogy ennek a díszes testületnek tagja, – és ezeknek a magasztos eszméknek propagálója, védője lehessen. Sőt, még ajánlat is kell hozzá: a csapattestek bizalmi testületétől, a magyarországi szocialista párt, – a szakszervezetek, – a munkás és földmíves szegények tanácsától. Ezek a magas és megbizható fórumok, amelyeknek ajánlata feljogosít a belépésre, a vörös rablók hadseregébe. De azután az ellenszolgáltatás a vörös lobogó alatti működésért – sem tréfa! Fizetés, ruha, pótlék, ellátás, lakbér, olyan összegeket képviselnek, amilyent azelőtt több generális együttesen se kapott. Azt gondolják és remélik, hogy ez a fejedelmi javadalmazás majd sok ember meggyőződését fogja megingatni – s fehérről pirosra festeni. Attól félek, jól számítanak. Tartok tőle, hogy sokan fognak majd a proletár eszmékre hitet tenni, – mikor arról lesz szó, – hogy ezen az úton az üres gyomrot megtöltsék, a rongyos ruha helyett új ruhába öltözzenek, a hajléktalanságot lakásra, otthonra varázsolják át. – Az ujságok vezércikk helyett a parancsot adják le: „Vörös lobogó alá.” – Láttam polgári lapban is ily magasztaló frázist: „Az üldözött magyarság, melyet halálra ítélt az imperialista bankárok fekete internacionáléja – körülnézett a világon, kereste természetes szövetségeseit és megtalálta az Ural felől felkelő nap vörös sugárzásában testvéreit!”
Vagy: „Világtörténelmi erők mérkőznek Magyarország földjén, az emberiség Keletről közelgő szabadságának előcsapatai gyűlnek, gyülekeznek most a tanácsköztársaság vérpiros zászlója alá. Ezt át kell éreznie mindenkinek. Annak is, aki még nem nyitotta ki a lelkét az új idők igéinek, aki még idegennek érzi magát az új csillagok alatt, aki a maga kis nyomorúságai, félelmei, csalódásai közepette nem veszi észre, hogy egy nagyszerű új világ születésének szent kínjait nyögi a világ!!!” – Undorító!
Mikor ezeket a rettenetes frázisokat, ezt az egész cikket olvastam, akkor azt gondoltam magamban, hogy bárcsak e cikk írójának és hozzá hasonló érzelmű kaméleonoknak az anyja sohse érezte volna – velük kapcsolatban – a világrahozatal „szent kínjait.” Mert akkor én sem érezném ma a megbotránkozás – az undor, az emberek jellemtelensége, opportunizmusa – gerinctelensége fölötti utálat kínjait.

AZ ÜZLETEKET BECSUKJÁK
És mily változás mindenben rövid 24 óra alatt! Parancsszóra, egy élettől lüktető városból – halott lett tegnapról – mára! Az összes üzleteket be kellett csukni! Borzasztó hatással van az emberre ez a sok vak szem az üzletek helyén. És ha még nem tudnók, hogy ez mit jelent! Ha nem ismernők a szegény oroszok utolsó esztendeinek rém-életét! Ha nem látnók, hogy betűről betűre, szóról-szóra lemásolják az orosz bolsevikok cselekedeteit! Ha nem tudnák, sajnos, hogy mit másolnak le, akkor legfeljebb érdeklődve néznénk az új „világrend” fejlődésének mozzanatait. Így azonban, borzalommal, utálattal, – sötét kétségbeeséssel nézem a jelent. És hogy mily érzelmekkel nézek a jövő elébe, ezt leírni nem lehet. Ezen még gondolkozni sem szabad.
Természetesen a fegyvereket is elszedik mindenkitől, aki nem vörös katona, vagy a szakszervezet munkásgárda tagja.
Lezajlott a „szocialista párt” első nagygyűlése is. Garbai Sándor a forradalmi kormányzótanács elnöke és Kun Béla tartották a proletárdiktaturát dicsőítő és a polgárság ellen lázító beszédeket. És persze és főképen ünnepeltették magukat. Természetesen Szamuelly Tibor sem maradhatott ki, – a sorból. Ő is óhajtotta hallani és hallatni magát. Már nem egyszer bebizonyította annak előtte, hogy ő sem kontár az eredményes lázítás mesterségében.

KUN BÉLÁT VÁLLÁRA EMELI A TÖMEG!
És ugyanazon városban, ahol egy hónappal ezelőtt csak a legnagyobb erőfeszítéssel lehetett megakadályozni, hogy a jogosan feldühödt tömeg meg ne lincselje Kun Bélát, – talán ugyanaz a tömeg most vállára emelte őt és úgy vitte az autójáig – szörnyű nagy lelkesedésében. És ez a csőcselék uralkodjék most, ennek a diktaturája hozza meg az emberiségnek a megváltást!
Szegény szüleimet az Úristen úgylátszik ezirányban valami jótékony szellemi vaksággal áldotta meg. Attól tartottam, hogy hozzám hasonlóan kétségbeesnek – a már eddig történtek felett és borzalommal fogják várni az ilyen kezdetnek a folytatását. De nem. Nyugodtan nézik a dolgokat és szerencsére nem izgatja fel őket túlságosan. Szinte csodálkoznak az én kétségbeesésemen. Úgylátszik, még nem tudják felfogni mi történik, mi vár reájuk!

MÁRCIUS 26.
Az ujságok ontják a rendeleteket. Mindegyike kalapács, – nem, baltaütése a rendnek, a törvénynek, az eddig elismert tekintélyek tiszteletének, – egy konszolidált állam kulturált életét tartó, alátámasztó oszlopoknak – előidézője, beharangozója a tökéletes romlásnak, anarchiának – anyagi, erkölcsi pusztulásnak.

FORRADALMI TÖRVÉNYSZÉK
Felállították a forradalmi törvényszéket. Eltörölték a rangokat és címeket. Kijelentették rendeletben, hogy nincs a többé törvénytelen gyermek, – persze visszaható erővel és a vadházasság – a törvényes házassággal egyértelmű. Sőt, még a bigámia is. Ha egyik házastársnak nem felel meg a másik, különválik, – és ha úgy tetszik – köt egy másik házasságot. Ez is törvényes házasság lesz...
A bírói és ügyvédi vizsgákat felfüggesztik. Ez már csak természetes. Ilyen erkölcsök, ilyen felfogások mellett minek tanult, képzett, az igazságos ítélkezésre esküttevő bíró? Sokkal jobban és a tanácsköztársaság erkölcsének, hitvallásának megfelelőbben fogja e hivatást teljesíteni az az utcáról behívott köztisztaságot ellátó elvtárs, avagy a hentesboltból, a vágóhídról becitált osztályöntudatos mészároslegény. Az fogja majd a forradalmi törvényszék előtt – a félkiló disznóhús helyett – az igazságot mérni, – avagy a vágóhídi szarvasmarha helyett, lehetőleg a burzsujt leteríteni – az igazság pallosával!
Napvilágot lát nem egy rendelet, amelynek kizárólagos célja – a polgárság megkínzása, megnyomorítása.
Ilyen pl. a fürdőrendelet. Megparancsolják: „hogy a polgárság tartozik hetenkint egyszer, reggeltől estig a fürdőszobáját, vízzel, fűtéssel, szappannal, világítással, lepedővel stb., a proletárgyerekek rendelkezésére bocsátani.
Most hálát adok az Úristennek, azért, amiért eddig annyit szenvedtem, hogy nincs lakásom, mert már 3 éve, hogy szállóban élek. S hogy így nem vagyok kénytelen átszenvedni azt a kínt, amelyet egy „tisztasági mániában” szenvedő háziasszony érezhet – ha lakását mesterségesen megrontják.
A rendeletek után jön mindennap az ujságban egy cikk – a boldogság parokszizmusa – az öröm tombolása, – hogy megértük ennek a gyönyörűséges új reggelnek a derengését.
Azután következnek az orosz vörös seregről, a soha ki nem maradó állandó diadalmi hírek. Mindenütt győz, mindenkit lever. Folyton halad előre diadalmasan. No meg, hogy Párizsban, s egyáltalában a nyugati országokban mennyire meg vannak rémülve a magyar tanácsköztársaság miatt. Még ezt sem hiszem el, hogy így lenne. Az az egy biztos, hogy az ő kegyetlenségük, hatalmi őrületük, szörnyű bosszúvágyuk szülte cselekedeteik hozták Magyarországra a vörös uralom halálos csapását. Lehet, hogy ők ezt ma már be is látják. De, hogy ők ettől meg is ijednének, ez nem valószínű, mert akkor nem vitték volna ennyire a végletekig a dolgot, nem feszítették volna a húrt a megpattanásig. Feltéve azonban, hogy csakugyan megdöbbentek volna egy kissé lelketlen gonoszságuk ilyetén eredményén, – ennek a megdöbbenésnek sem látnók hasznát mi, hanem legfeljebb Németország. Már amennyiben Franciaország a saját bőrét féltve – talán kissé humánusabban bánna el Németországgal, mint ahogy velünk bánt el. – Németország közelebb van hozzá. Tehát az infekció veszedelme is nagyobb. Meg azután mindenesetre az egész nyugatra nézve nagyobb súllyal esnék a latba – nagyobb horderővel birna, ha egy 60 millió lakójú, szomszédos nagy ország van inficiálva, mint a mi szegény, elszigetelt, tenyérnyi Magyarországunk!
Attól meg az Úristen mentsen meg bennünket, hogy az esetleges ijedelmük annyira elvegye az eszüket, hogy Kun Béláékkal álljanak szóba! Ez azután a magyarság végromlását jelentené. Ha féltik a bőrüket, akkor mentsenek meg bennünket a vörösöktől, s ezzel magukat is a ragály terjedésétől.
2000 koronánál több pénzt egy hónapban kivenni tilos. Szállóbeli lakbérünk éppen ennyi. Így táplálékra már semmisem marad. Valamint éhenhalhat az is, akinek sem otthon, sem a bankban készpénze nincs.
Ami meg a proletáriátus diktatúra-produkálta jólétet illeti, első szimptomája már mutatkozik: – a húsnélküli hétben. Mi lesz szegény édesapámmal, akinek, mint cukorbetegnek, a hús a főtápláléka?...
A legszebb fővárosi kerteket a Várban, a Karácsonyi-palotában, stb. stb. mind meg kell azonnal nyitni a proletárok részére. Szóval, ami kultúra, ami szépség még akadt ebben a szegény városban, azt mentől előbb át kell adni a pusztulásnak, a rombolásnak, a vandalizmusnak.

MÁRCIUS 27.
MINDENT KOMMUNIZÁLNAK
Teljes erővel folyik a köz- és privát kommunizálás. Üzletekbe, raktárakba, szövetkezetekbe, ékszerboltokba, bemennek és kommunizálnak, azaz hogy lopnak, rabolnak. Eddigelé már közüzembe vették a lakóházakat, a bányákat és közlekedési üzemeket. De folyton „óvások” jelennek meg, hogy mennyire „tilos” az „önkényes” kommunizálás. Mintha a szegény kifosztottaknak – mindannyiunknak, akiknek még volt valamiök, nem lenne teljesen mindegy, hogy Kun Béla beleegyezésével és az ő zsebére – avagy anélkül más, tehát nem népbiztosi zseb számára fosztanak-e ki bennünket?
Nekik persze – a népbiztos uraknak ez nagyon is nem mindegy. Mert ők természetesen azt kívánják, hogy mindaz, ami vagyont, értéket képvisel, mind, mind az ő erszényüket tömje, az ő életüket szépítse, az ő életük teljes kiélvezésének lehetőségét mozdítsa elő és adja meg. Tehát mindenesetre igen megkárosítja őket az, aki a saját zsebére – saját sorsának feljavításán dolgozik.

A BANKSAFEKET FÖLNYITJÁK
És ime megtörténik az is már most, alig pár napi uralkodásuk után, hogy még a Károlyi, a népköztársasági kormány által lefoglalt safeket felnyitják, átkutatják, hogy megtudják, mennyi lesz majd a zsákmány? Soha életemben még azelőtt nem volt safem. Ami ékszerem volt, odahaza tartottam. Csak mult évben, hogy Németországba utaztunk és hogy oda nem volt szabad ékszert bevinni, illetőleg onnan nem lehetett volna visszahozni, tehát beadtuk safebe. Az ősszel figyelmeztetett valaki, hogy vegyük ki az ékszereket, mert majd lezárják a safeket. Másnap reggel megy az uram a bankba. Aznap zárták be. És ott van most is és ma kell elmenni a kulccsal, hogy a népbiztosok megnézzék és gyönyörködhessenek előre, az alkalomadtán bezsebelendő értékekben. Úgylátszik elbúcsúzhatom szegény gyöngyeimtől és egy és más többé-kevésbbé értékes, szívemhez nőtt emléktárgytól!
De, sajnos, – az összes ezüstöm, evőkészletem, ezüst dísztárgyaim, mind ott vannak két nagy ládában, a bankban. Mikor költözködtünk, nem vihettem magammal a szállodába. Nem mertem elhelyezni a bútorok közé, a raktárba. No most jó helyen vannak! Mások otthon a lakásukban – még csak el tudják dugni, falazni, ásni értékeiket. Nekem mindenem összegyűjtve kerül a szemük elé. Szóval szerencsém van ebben is!

MÁRCIUS 28.
Szegény szüleim már kezdik saját bőrükön megérezni a tanácsköztársaság áldásait... Ők, akik már ősz óta önként és fizetés-elfogadás nélkül vettek be a lakásukba egy fiatalembert, műegyetemi hallgatót – most hét, mondd hét személyből álló proletárcsaládot kaptak bekvártélyozásra – közös konyhahasználattal. Itt volt az édesapám és meséli, hogy szegény édesanyám kétségbe van esve. Hát ezt szörnyen megértem! Hiszen most az embernek egyebe sincs, mint az otthona, – a szoba négy fala. Ott búvik meg a külső szörnyűségek elől. Ott önti ki a szívét. Ott kesergik el a család tagjai egymásnak bújukat, bajukat. És most oda is bedugják a proletárt, az ellenséget, a kémet, hogy összerondítsa a lakást – megfigyelje a lakásadóját, kikémlelje kamráját, – beszédét, érzelmeit és elsősorban és főképen, hogy elkeserítse az életét! No ez utóbbit szegény édesanyámnál alaposan el is érték. Nem csodálkoztam, hogy oly kétségbeesve találtam, mikor hozzá siettem. Két idős ember, aki megszokta a nyugalmat, a rendet, a csendet, a kultúrát a lakásban – most mindettől megfosztva, minden kényelemből kizavarva – idegen proletár népekkel egy lehetetlen intimus kontaktusra kényszerítve, – igazán szörnyű dolog!

A HÁZISZEMÉLYZET MEGSZÖKIK A PROLIBELAKOLTATÁS ELŐL!
De most jön a legjellemzőbb és a legszebb momentum: a két proletártestvér, szobalány és szakácsnő – kijelentették, abban a percben, mikor megtudták, hogy egy proletárcsaládot helyeznek el a lakásban, hogy „ők semeddig sem maradnak, ilyen népekkel egy konyhán!” Ime, így felelnek meg ők maguk a lépten-nyomon felhangzó falakon, plakátokon ordító felszólításnak, hogy „Proletárok egyesüljetek.” Tehát proletárok már lennének szegény szüleimnél, – de cseléd, – kiszolgálás az már nincs. Még szerencse a szerencsétlenségben, hogy ezek a proletárok egy kissé tisztességesebb kaliberűeknek bizonyultak, mint osztályöntudatos testvéreik legnagyobb része. Még ők kezdték vígasztalni szegény szüleimet, mikor látták, hogy általuk és miattuk milyen bajok származnak. Az asszony ajánlkozott szakácsnőnek. Hiszen úgyis főz férjének és 5 gyermekének! – Hát akkor már, egyben – ugyanazon a tűzhelyen – majd szegény szüleimnek is elvégzi a főzést. Az 5 lánya közül az egyik meg majd a szobalányi teendőket fogja ellátni. De pl. ha szegény édesanyám a konyhába, vagy a kamrába akar kimenni, akkor vagy a család által elfoglalt és számos tagja által elárasztott volt ebédlőjén kell átjárnia, – ami bizonyára egyik félnek sem kellemes – vagy pedig a még télies hidegségű időben – a szabad ég alatti nyílt folyosón. Hát bizony nem valami vidám helyzet, ez tagadhatatlan.
Az uram elment a safek kinyitására. Egyelőre még nem rabolták ki. Úgylátszik egy kissé fel akarnak előbb melegedni. Érdekes dolog történt az ezüstneműnél. Volt közte egy cukordobozom. Isten tudja, mikor volt a kezemben! A csomagolásnál a kulcsát nem mellékelték. Be volt zárva. Mondták az uramnak, hogy nyissa ki. Az uram azt válaszolta, hogy nem nyithatja ki, mert nincs meg a kulcsa. Ez már magában véve gyanus dolog volt. Szörnyen fokozta a gyanússágot az a körülmény, hogy erősen zörgött benne valószínűleg valami Kohinor. Azt mondták, hogyha délutánig nem viszi el az uram a kulcsot, hát feltörik. El is vitt egynéhány kis kulcsot. Remélte, hogy az egyik vagy a másik majd csak kinyitja a kis cukorszelencét. Nem sikerült! A „gyanússág” a tetőpontra hágott. Ilyen ravaszság! – gondolták, hamis kulcsokat hozni. Erre persze, hogy feltörték. Lesték a kincset! És kigurult belőle: egy pár darabka kockacukor! Az zörgött benne – számukra oly gyanusan. Tableau! Bizonyára bosszankodtak belsőleg a kommunizáló uraságok, – hogy így felsültek! Hogy vélt nagy zsákmány helyett csak egy pár darab cukor került napvilágra.

MÁRCIUS 29.
KÜLÖN CSELÉD-HÁZBIZALMI
Most már nemcsak egy házbizalmija van minden háznak, aki kémkedik, hogy mindenki úgy él-e, úgy lélegzik-e, úgy eszik-e, úgy iszik-e, alszik-e, mint ahogy a proletár erkölcs őrei azt megkövetelik, persze csak másoktól.
Hanem hála a tegnapi cseléd, azaz pardon, háztartásbeli alkalmazottak nagygyűlésének, most már nekik is van tegnap óta saját külön házibizalmijuk minden házban. Ennek hivatása őrködni afelett, hogy kis ártatlan, jóindulatú báránykák – valahogyan meg nem erőltetik-e magukat a munkával? El vannak-e kellőképpen látva pecsenyével még akkor is, ha a gazdájuknak már csak fekete kenyér jut is? Nem kelnek-e föl előbb, – Isten ments, – mint az úrnőjük, azaz a kenyéradó elvtársnőjük. Szóval a leggyönyörűbb és alaposabb kémrendszert csinálják kívül, belül – mindenütt.

DIPLOMÁS EMBEREK KAPÁLNAK
A városligeti lóversenyteret felszántották. Mindannak pusztulnia kell a föld színéről, amiről feltételezik, hogy a burzsujnak örömöt szerzett. Én magam nem járok a lóversenyre. Úgy tudom azonban, hogy proletár elvtárs – legalább is annyi hemzsegett ott mindig, mint burzsuj. Most azonban éhenhalni nem akaró mérnökök, tisztek, ügyvédek szegődnek oda ásásra, kapálásra, valami 60 korona napidíj mellett. Az uramnak egy jó ismerőse, egy híres és elismert kereskedelmi jogász (L. Béla) már most is kint kapál, hogy megélhessen. Hát nem nagyszerű világrend ez? Ahol egy ember nagy szellemi kvalitásokkal, – nagy szerzett tudással olyan munkát kénytelen végezni, amit egy analfabéta nálánál bizonyára jobban elvégez, mert valószínűleg több a fizikai izomereje. Míg az ő nagy tudása, képzettsége, egész szellemi tőkéje kamatozatlanul parlagon hever. Hja, úgylátszik az új regimenek ez a devize: The right man on the right place!

MÁRCIUS 30.
Hogy az orosz komédiát, amely idővel sajnos már régen rettenetes tragédiává fajult, teljes mértékben lemásolják, választásra készülnek a szovjetköztársaságban. Természetesen csak az elvhű, osztályöntudatos proletár választhat, no meg a vörös hadsereg tagjai, válogatás nélkül. Szép kis társaság a választóké! Gyönyörű lesz a megválasztottaké is!
Kun Béla már egy csöppet sem erőlteti magát azzal, hogy a Károlyi-hatalom átadásakor hangoztatott hazugságot továbbra is fenntartsa. Amikor azt állították, hogy a csehek kiverésére, az integritás visszaszerzésére egyesültek a kommunistákkal, illetőleg adták át nekik a hatalmat. Ma Kun Béla a „Neue Freie Presse” egyik munkatársának kijelentette, hogy eszébe se jut a területi integritás alapján állni! Rendkívülien naivnak, a holdban élőnek kellett lennie annak, aki Kun Béláról és hozzá méltó társairól egy pillanatig is elhitte, hogy őket Magyarország integritása a legkevésbbé is érdekli.
Az értékpapírok szelvényeit nem váltják be többé. Szóval öregemberek, akik egy élet munkájának eredményét egy pár értékpapirosba fektették, éppen úgy éhen halhatnak, mint azok, akik házat vettek megtakarított, összedolgozott pénzükön. Szegény szüleim! A ház már nem az övék, papirosuk nem hoz kamatot, miből éljenek?... Ha az Úristen megsegít bennünket valamennyire, – akkor persze lesz nekik is annyi talán, hogy mindannyian éppen éhen ne haljunk...

FOGLYOK VAGYUNK
Foglyok vagyunk saját hazánkban! Se külföldre, se megszállott területre nem engednek ki senkit. Aki megkísérli a szökést, – forradalmi törvényszék elé állítják. Az országnak szegény pár megmaradt megyéjébe, amelyben a sajnos ma ők uralkodnak, – még egyelőre megengedik az utazást, de úgy, hogy teljesen megmotozzák az utast, mielőtt innen eltávoznék. Még a külföldieknek is, ha innen elutaznak, – előírják, hogy mennyi ruhaneműt stb. szabad magukkal vinniök. Két ruhát, két pár cipőt, négy inget, négy alsónadrágot engednek meg nekik, nagy kegyesen. Ha több van náluk, – elkobozzák. Hát hogyisne! Sok a népbiztos, meg helyettes, meg a még mindenféle című aspiráns! Ezeket mindet fel kell öltöztetni, – számukra – általuk sohasem látott, jólétet, bőséget teremteni. Jóindulatukat, támogatásukat megnyerni, szóval őket megvásárolni.

A SZÍNHÁZAK VÖRÖS KATONA-ESTJE
De nemcsak öltöztetik – és elhalmozzák egymást minden jóval! Hanem még a mézes maszlagot is egyre huzgálják az elvtársak orra előtt. Az összes budapesti színházban tegnap „Vörös katona-estét” rendeztek. Minden színházat megtömtek proletárral. Mindegyikben a tulajdonképpeni előadás előtt egy népbiztos lázította a népet a végtelenségig a burzsoázia ellen és emelte egekig a vörös katonát, annak hivatását, működését, hősiességét. De mily undorító szervilizmussal írnak ezekről a gaz népbolondítókról! Pogány József – a Nemzetiben szavalt. Egy volt polgári újság írja: hogy „régi színházi emberek ők, de nemcsak, hogy nem volt részük soha ilyen estében, de képzeletüket felülmulja, hogy színházban e fajta lelkesedés és diadalmámor lehetséges. A legújabb Magyarország történetében ez a legfényesebb oldalak egyike”.
Pogány József beszédéről ilyesmit mondani, ez már nemcsak minősíthetetlen ízléstelenség, de direkte hazaárulásszámba mehet. S ami egyebet még mond róla, – azt elolvasni kín, förtelem. Ökölbe szorul az ember keze – és szinte szeretné azt annak az arcába vágni, aki ezt a gerinctelen, jellemtelen, aljas hízelgéstől csöpögő s érte tudja a jó Isten mit remélő és mit váró kritikát elkövette. Többek között a „legnagyobb forradalmi szónokok egyikének nevezi s a szó, a hang, a kifejezés, a meggyőzés olyan művészének, amilyen egy Danton vagy Camille Desmoulins lehetett”. S ezt írja egy állítólag igen alantas külsejű, elhízott, csúf izraelitáról! Hogy micsoda ditirambokat zeng tovább, hát azt még leírni is restellem. „A hangja megejtő csengéséről, szélviharhoz hasonló süvítéséről!” „Hogyan nyűgözte le a közönséget, hogy tette rabjává! Csak apostolok beszélhettek így!” Ez meg már sacrilegium. „De ami ennek az elragadó és igaz beszédnek olyan rendkívüli etikai értéket kölcsönzött a maga művésziességén kívül, amiért az egész forradalmi szónoklatot a vörös hadseregről a legnagyobb csúcsokra emelte fel s úgyszólván akcióvá tette, az az volt, hogy itt csakugyan egy lélek zengett és csakugyan egy ember beszélt a szónak legnagyobb és legbecsesebb értelmében.” Így mernek írni egy lázító, üres frázisokat puffogtató, kommunista beszédről! Paragrafusokba szedni – márványba vésetni akarni, gondolatait, kijelentéseit, eszméit stb. S ugyanezen a hangon írnak a többi színházról – és az ottani előadókról. Kun Béláról, Weltner Jakabról, Vágó Béláról, Garbai Sándorról, Szamuelly Tiborról, Kunfi Zsigmondról, szóval az egész nagy népbolondító, világcsaló, bűnös kompániáról!
Rémes dolog, mikor valaki – ennyire, ily kiabálólag áruba bocsátja meggyőződését, eddigi hitvallását, egész lényét. Valóságos lelki prostitúció!

A SZÁLLÓBELI SZEMÉLYZET MEGDOLGOZÁSA
A házunkat már elvették. Persze szegény szüleimét is. Már nem a miénk, sem ez, sem az, már nem hoz nekünk semmit sem. Most a szállodákat kommunizálják. Vajjon mi lesz tovább? Mi lesz velünk? A szállóbeli szobalány, aki eddig nagyon jóravaló, nagyon tisztességes leány volt, immár egészen meg van bolondítva. Már részt vett felvilágosító, proletáröntudatot képező és kifejlesztő gyűléseken. Ennek eredménye már alaposan meglátszik a viselkedésén. Ő, szegény feje elhiszi mindazt a nagyszerűséget, amivel őket ott bolondítják. S el-elmondogatja nekem, hogy milyen lesz ezentúl a világ sora – az ő sorsuk. Milyen senkik leszünk mi, milyen nagy urak ők. Csakúgy, mint édesapámnak a házmestere, aki csekély 32 esztendeje tölti be nála e hivatalt, – a legszemtelenebb tenorban beszél vele már most. Tudatta édesapámmal, hogy megfordult a kocka, most már ő lesz az úr ezentúl. Eddig is elég haszontalanul viselkedett és régen rászolgált a kidobatásra. Azonban tekintetbe vettük azt, hogy a házzal együtt örököltük boldogult nagyszüleimtől és ezért nem tettük ki. Ő ezt persze érezte, tudta mindíg. És most természetesen boldogság dagasztja szívét, – hogy a proletárdiktatúra elvette szüleimtől a házat. De hogy most belőle mi lesz, micsoda nagy úr, azzal még teljesen tisztában nincs. Csak reméli a legjobbat. A felesége azért még megtiszteli édesanyámat azzal, hogy kér és elfogad tőle egy-egy kilogramm zsírt. Ez most szörnyű nagy érték – mert jegyre és csak olyan igen minimálisan lehet kapni, hogy abból főzni a legszerényebb igények mellett is lehetetlen. Hogy szüleimnek van most kis tartalékjuk, ezt tudja, mert a pusztánkról jött küldeményeket, tekintettel, hogy meglepetésnek szántuk, őhozzájuk szállíttattuk a rendezkedés előtt.
A legalacsonyabb sorból és kulturálatlanságból – a legmagasabb hatalmi polcra került „elvtársak” lihegő bosszúvágyukban, diadaluk mézes napjaiban minden erejüket, igyekezetüket arra koncentrálják, hogyan lehetne az izzón gyűlölt polgári osztályt a lehető legjobban megnyomorítani, megalázni és a kétségbeesésbe kergetni.

LAKÁSFÖLKUTATÓ BIZOTTSÁGOK
Új rendet teremtettek a lakásrekvirálás körül. Hogy ez az új rend csak újabb nyúzása a polgárságnak, ez természetesen magától értetődik. Háromtagú direktórium alakult, persze mindegyik tag: munkásember. Ezek alakítanak lakásfelkutató-bizottságokat. Ezeknek joguk van, nem, kötelességük végigjárni az összes nagyobb (értsd polgári) lakásokat és rögtön a helyszínen hozzák a határozatokat. Ez annyit jelent, hogy akit akarnak, ahol akarják, rögtön belehelyezhetik bárkinek a lakásába. Még pedig úgy, hogy az illető lakástulajdonosnak még ahhoz sincs joga, hogy ebből a lefoglalt lakásrészből bármily bútort vagy tárgyat eltávolítson. Így pl. ha nekem egy fehér selyem szalonom van és abba, mondjuk egy kéményseprőt helyeznek el, hát nekem nem szabad onnan egy darab bútort sem kivinnem. S ha ellenkeznék: karhatalom, vörös őrség, forradalmi törvényszék! A spanyol inkviziciónak jó tanácsokkal szolgálhattak volna ezek az elvtársak... Mert mindenesetre még nálánál is nagyobb találékonyságot fejtenek ki a polgárság megkínzásában.

KÁROLYI GYÖRGY GRÓFOT BECSUKTÁK
Károlyi György grófot becsukták a gyüjtőfogházba, – mert a proletárok ordító plakátjait botjával lekapargatta a házak faláról. Megnőtt a gróf szememben, – hogy volt annyi ízlése – és bátorsága azt megcselekedni, amiben minden jóérzésű, tisztességes ember szívesen segédkeznék neki, ha merné. Persze nagy diadalmas örömmel regisztrálják és kommentálják az újságok a nekik most oly tetszetős hírt, hogy egy gróf ül a fogházban, közönséges gazemberek közé becsukva!...
Megszervezték a vörös őrséget is, azt hiszem, ez lesz a kapitalista világrendőrség paródiája. Nézni fogják legjobb esetben, hogyan lopnak, rabolnak az elvtársak, persze felülről kezdve! Valószínű azonban, hogy inkább segíteni fognak nekik.

MÁRCIUS 30.
AZ ÉKSZERÜZLETEK KIRABLÁSA
Tegnapelőtt kezdték meg az ékszerüzletek kifosztását. Úgy látszik, ezzel alapozzák meg a proletárdiktatúra vagyonát... Nem elégedtek meg azonban az üzletek kirablásával, most már a magántulajdonban lévő értéktárgyakra kerül a sor. Mindent be kell szolgáltatni: aranytárgyat, ékszert. Az enyém, sajnos, már karmaik között, a safeban van. Szegény szüleim pedig – eldugják, úgy mint mindenki más, mindenféle lehetetlen rejtekhelyre.

ÁPRILIS 1.
GORKIJ MAXIM
Gorkij Maxim is üdvözli a magyar proletárdiktatúrát. Sürgönyt küldött Kun Bélának. – Új életről beszél benne – és reméli, hogy az egész világ követni fogja a mi példánkat. Sohsem tudtam, miért éreztem mindíg olyan ösztönszerű ellenszenvet ezzel a híres, ünnepelt íróemberrel szemben. Íme – a rejtély meg van fejtve. Talán írásából, talán arcképéből megéreztem az elvtársat, a hóhérok kebelbarátját. Az ösztön úgy látszik ezúttal helyes volt.
Megnyílt megint egy pár bolt. Olyan őrült világban élünk, hogy ez – nagy eseményszámba megy. Mintha nem az lenne a boltnak a hivatása, hogy nyitva legyen és portékát áruljanak benne!
Minket ugyan személyileg keveset érint, akár csukva vannak a boltok, akár nyitva. Pénzünk sincs a vásárláshoz, meg ha lenne is, az se segítene rajtunk. Árut már csak hithű proletár kap vagy, aki legalább is annak vallja magát.

A BIRTOKOKAT IS SZOCIALIZÁLJÁK
Szocializálták a közép- és nagybirtokot. Jó tempóban megy a lopás, rablás és fosztogatás, – szóval szocializálás. Tagadhatatlan, hogy a pusztításhoz értenek, – nagyszerűen. Vajjon az építéshez is, csak megközelítő tempóban fognak-e hozzálátni?

ÁPRILIS 2.
A MŰTÁRGYAKAT IS ELRABOLJÁK
Képzelem, mennyi szívfájdalmat, mennyi könnyhullatást okoznak a derék matrózok segítségével véghezvitt rablóhadjáratukkal „a kommunistakultúra pionirjai”! Antal Frigyes és Pogány Kálmán végigszimatolják az összes magángyüjteményeket. Ahol csak valami értékesebb műtárgyat sejtenek, képben, szoborban, porcellánban stb.-ben, azt viszik, vitetik. Nem tagadom, van bizonyára olyan ember is, aki csak parádéból, hencegésből, gazdagságuk fitogtatása céljából vesz képet, szobrot, vázát stb. De úgy tudom, hogy vannak valószínűleg nem kis számban olyanok is, – mint akár jómagam, akiknek minden egyes műtárgya, amit az életben megszerezniök sikerült, a szívükhöz van nőve. Talán nem kis áldozat árán tudott hozzájutni. Talán még nélkülözött is egyetmást, hogy megszerezhesse. Tehát, – hogy úgy mondjam, – szinte megszenvedett érte. És így, igen természetes, hogy módfelett fáj ezeknek műtárgyaik eltulajdonítása, elrablása. Most a nagy szabadságok idején valószínűleg még a teremtő művész, – ha ugyan lesz olyan csoda – vagy abnormis ember, aki az ilyen viszonyok között teremteni tud vagy akar) sem fog rendelkezhetni saját műalkotásával. – Elveszik tőle – és pont. A többihez semmi köze sem lesz. Szegény jó Ferenczy Károlyt talán be is börtönöznék ma, – ha élne és megismételni merné – azt, amit egy képével annak idején megcselekedett. Mert nem akartam elfogadni ajándékba tőle, – a szép Madonna festményét, hát összevagdalta. Ehhez ma nem lenne joga. Ezt ma legfeljebb Antal Frigyesnek szabad megcselekednie, mint főfő műtárgy-szocializálónak, de senki másnak!

ÁPRILIS 3.
PÉNZÜGYI LEHETETLENSÉGEK
Pénzt nem kap ki senki 2000 koronánál többet egy hónapra – bármennyi vagyona is van a bankban. A mi szállóbeli lakásszámlánk ennél többet tesz ki. Ma a kulcstáblának fiókjában felszólítás volt – a hotel-szocializáló biztos részéről, hogy vagy fizessük meg előre az egész hónapi bért vagy kitesznek bennünket. Úgy látszik, hogy a Tanácsköztársaság logikája is – valami egészen különleges produktum. Vagyonunkból, pénzünkből – semmit ki nem kapunk. De a hotelbeli üzembiztos – előre követeli egy hónapra a lakbért! Honnan? Miből? Szegény édesapámnak háza van, azaz, hogy csak volt. Értékpapírja is van a bankban, de annyi pénze sincs, hogy a legszükségesebb mindennapi kiadásait fedezhesse!...
Megnyilt most már minden üzlet. Természetesen csak az vásárolhat, csak azt és annyit, amennyit és amit házibizalmi engedélyezni kegyeskedik. Ha pl. nekem egy szemétlapátra van szükségem, akkor a házbizalmihoz kell mennem és tőle engedélyt és írást kérnem, hogy megvehetem a szemétlapátot, de csak akkor persze, ha neki ez ellen vagy a személyem ellen kifogása nincs. Szegény szüleimnél ugyancsak gyönyörű házbizalmi van. A mellettük egy kis udvari lakásban lakó suszternek albérlője, egy orosz származású üvegmunkás. Egy hallatlan gonosz fráter, akinek úgy látszik Kun Bélával és Szamuelly „elvtársaival” közös a gusztusa vérig kínozni a bourgeoist. Nem elég, hogy elvették szegény szüleim házát, nem elég, hogy betettek a lakásukba hét darab proletárt, még egyre azon töri a fejét ez a gazember, hogy mivel lehetne őket még jobban megnyomorítani. Egy kis fedett üvegfolyosójuk van a lakásuk előtt, persze zárva. Követelte az a gonosz házbizalmi, hogy nyissák ki, hogy ő meg a suszterék arra járhassanak keresztül. Legalább 35 éve laknak a házban. Eddig nagyon jól érezték magukat ez átjárás nélkül is. Most természetesen jó ürügy nekik ez a kívánság a volt háziúr megkínzására. Mert így, ha kinyitnák azt a kis folyosót, szinte a lakáson járnának keresztül. És belebámulnának az ablakukba. Az egészen bizonyos azonban, hogy pecsenyét, kulináris jómódot a legtávolabbról sem láthatnak náluk annyit és olyant, mint az ő asztalukon. Még a multban sem tudtak volna velük versenyre kelni e téren. A jelenben meg éppenséggel még gondolni sem lehetne ilyen vakmerőségre. Mert míg a mi, a multban sem túl lucullusi életünk a jelenben a lehető legszerényebbre süllyedt, addig az ő eddig is „fényes” konyhájuk – még csak gyarapodott minőség és mennyiségben. Úgylátszik, jó összeköttetései vannak az üvegcsiszolónak a hatalmon lévő elvtársakkal.

ÖNGYILKOSSÁGOK
Szegény Weiss Manfréd öngyilkos lett. Nem ismertem személyesen. Csak annyit tudok róla, hogy óriási gyára van Csepelen. Tudom, hogy ő gyártotta a magyar hadsereg számára a municiót. Azt is hallottam, hogy ideálisan gondoskodott minden tekintetben munkásai jólétéről. Ezzel szemben, úgy ő maga, mint a családja, a lehető legegyszerűbb és legszerényebb életet élték, roppant vagyonuk dacára. És ezt az embert nemcsak az öngyilkosságba kergették, – de hozzájuk méltó, alantas pocsék hangon írnak szegény szerencsétlenről és kétségbeesett cselekedetéről. Azt írják róla többek között, hogy a „lelkiismeretfurdalás és bűntudat” vitte az öngyilkosságba. Vajjon azért-e, mert sokezer embernek adott kenyeret, vagy talán azért, mert ezekről még azonfelül is atyailag gondoskodott?
Ha ezek az emberek, akik most nálunk a hatalmat bitorolják – és azáltal mérhetetlen kárt, pusztítást, rombolást és szenvedést okoznak – tudják, hogy mi a bűntudat, vagy lelkiismeretfurdalás, – ennek dacára még élni – és cselekedeteiket folytatni merik – akkor igazán meg kell hajolnunk hihetetlen bátorságuk előtt!

ÁPRILIS 4.
ESKÜVŐ KUN BÉLA URALMA ALATT
A napokban egy esküvőn voltam. Olyan világot élünk, sajnos, hogy szinte azt kell mondanom, – bátorság kellett még ahhoz is, hogy az ember részt vegyen azon. Egy kedves barátunk és szomszédunk fia vett el egy bájos leánykát. Templomban, oltár előtt esküdni, – lázadás, provokálásszámba megy – már magábanvéve is. Hát még mikor a menyasszony apja is szép pozicióban lévő, illetőleg volt ember. A nagybátyja pedig valósággal vörös posztó az uralmon lévő elvtársak szemében. Istennek szolgája, még pedig nem a csendesen működők közül való, hanem bátor, harcos, kombattáns. Nem tudom, vajjon megszökött-e a vörös banda elől, vagy sikerült ezeknek őt már ártalmatlanná tenni? Az ember semmit sem tud most, csak azt, amit ők írnak. S ha ők írnak valamit, arról már körülbelül biztosan lehet tudni, hogy az nem igaz. Ami nekik kellemes, célirányos, hasznos, azt írják. Mi közük nekik az igazsághoz? Az ő útjaik és az igazságé – soha nem keresztezik egymást.
Egyenkint, szállingózva tértünk be a belvárosi plébániára. Mondhatom, még soha, sem én, sem úgy gondolom, a többiek, nem vettünk ily izgatottan, és ily rendkívüli hangulatban részt esküvőn. Már maga a bevonulás, amely ezúttal inkább belopódzkodásnak volt nevezhető! A bájos kis menyasszony szürkén begubózva, – esőkabátban osont be a templomba, hogy azután a sekrestyében változzék át ragyogó fehér pillangóvá.
Olyan csúnya ellentét volt a menyasszony fiatalságával, szépségével, szerelmes boldogságával a külső hangulat, – amely izgalomból, félelemből állt, a bekövetkezhető eshetőségek rettegésétől.
Mialatt a kis menyasszony öltözködött, a rokonok, jó barátok suttogtak. Elmondták egymásnak, eddigi szörnyű tapasztalataikat. Vagy ha ők oly szerencsések voltak, hogy eddig még nem tettek szert személyes tapasztalatokra – hát azt, amit barátoktól, ismerősöktől hallottak, közölték egymással, amit azok a saját bőrükön voltak kénytelenek elszenvedni. Ezúttal örültek, hogy sikerült feltűnés nélkül a templomba osonniok.
Kérdezték a jóbarátok a rokonságtól, hogy a menyasszonynak halálra keresett nagybácsija: Bangha páter, tudott-e idejekorán elmenekülni? És hogyan, miféle borzalmak várnak mireánk? Egy barátnőm azt mesélte, hogy biztos forrásból tudja, hogy Kun Béla felesége nemrégen egészen rongyos cipőkben járt, ma: prémes bunda van rajta és gyémánt csillog a fülében. Hát persze, hogy ezért, és hasonlókért kell proletárdiktatura.
Egyszerre elhalkult a suttogás, megjelent az eskető pap és az ifjú pár. A rendes formalitások következtek. Majd nagyon szép beszédet mondott. Az esketés után azonban egy rendkívüli aktus is volt. A pap odavezette a már megesküdött fiatal párt a szülőkhöz. Letérdepeltette és megáldatta őket velük is. Úgy látszik, azt gondolhatta, hogy oly szomorú időknek nézünk elébe, hogy nem lehet eleget kapni az áldásból. Másrészt pedig szavaiból arra lehetett következtetni, hogy azt gondolja, hogy a bolsevisták erkölcsöt és családi kötelékeket romboló kárhozatos munkáját, amelyet már eddig is olyan nagy mértékben produkáltak, a legnagyobb erőkifejtéssel kell ellensúlyozni, ha nem akarjuk, hogy minden nemesebb, jobb, finomabb érzés kivesszen az emberek szívéből, lelkéből és az állatok színvonalára süllyessze le őket. Mondhatom, hogy az amúgy is rendkívüli hangulatban – ez a szokatlan epilógus mély és maradandó hatást tett mindnyájunkra.
Talán csak a fiatal pár nem érezte, nem látta a fejük fölött tornyosuló fekete felhőket. A fiatalságuk, az egymás iránt érzett szerelmük, talán még erre a viharos, vészes sötét égboltozatra is tudott rózsaszín derengést varázsolni. Ők nem a bekövetkezendő ismeretlen borzalmak éjszakájától rettegtek, hanem az aranyos, rózsásfényű hajnal pitymallását vélték az égalján felfedezni szerelmi nagy boldogságukban.

ÁPRILIS 5.
EGYETEMI TANÁR LÁZÍT A POLGÁRSÁG ELLEN!
Hát ez már megint micsoda? Annyira éhesek szegények, avagy annyira elvette az Uristen az eszüket? Vagy csak annyira gonoszok?
Ágoston Péter, művelt ember, úriember, egyetemi tanár, rettentő lázító cikket ír a polgári osztály ellen. Roppantul felmagasztalja a proletárt!
Ugyanezt teszi a másik, a sajnos, velünk névrokon is. Úgy tudom, szintén tanult ember, szintén szép pozicióban volt, sőt, ha jól hallottam, még talán pap is volt! Mindakettő a szörnyű Vörös Ujság vezető helyén nagy fejtegetést tesz közzé, amelynek alapgondolata és visszatérő refrénje: „Kegyetlennek kell lenni!” Biztatják a polgárságot azzal, hogy a proletárok éppenséggel nem fognak habozni, szükség esetén (persze a fegyvertelen!) polgársággal szemben a náluk fölös számban lévő fegyvert használni. Még ha a senkik írnak így a csatornából, alig hogy feltápászkodtak, akikről még csepeg a rájuk ragadt piszok, hát azt meg lehet érteni. De mikor emberek, akiknek nevük, tehát vesztenivalójuk is van a játszmában, ennyire és ilyen nyílt kártyákkal játszanak, akkor szörnyen megdöbbenek. Attól rettegek, hogy talán mégis fennmarad ez a szörnyűség! Hogy a barátok hiába biztatnak azzal, hogy össze fog dőlni, mégpedig nemsokára ez a főképpen és legnagyobbrészt önérdekből, kapzsiságból, gonoszságból, alantas lelkek bosszuvágyából és hatalmi őrületből összetákolt alkotás!
Én félek, hogy mégis sikerül fenntartaniok! Talán nem is annyira az ő, saját erejükre, – mint a mi nagy gyöngeségünkre támaszkodnak!
Hogy irígylem azokat az optimista embereket! Micsoda szerencse rájuk nézve, hogy még ilyen körülmények között is megtudják tartani derűs világnézetüket. Bámulok, hogy látok olyanokat is, akiket még csak nem is izgat túlságosan a mai élet undorító volta. És én ezt nem az anyagiakra értem. Én világéletemben a saját személyemre mindig oly végtelenül igénytelen voltam, luxust annyira nem űztem, hogy ez irányban igazán nem eshetik túlnehezemre a mostani nélkülöző állapot. De az emberek, akik felülkerekedtek – akik uralkodnak, a hang, a stílus, az egész életszínvonal – oly alacsony, oly közönséges, oly durva, oly piszkos – hogy fizikai fájdalmat érzek – ha valahol kénytelen vagyok velük szembekerülni.

A SZÁLLÓ IS ELPROLETÁROSODIK
A szállóban is szörnyen megváltozott minden. Ebédre még lejárogatunk vendéglőjébe; a reggelit, a vacsorát magam állítom össze a legszerényebb igényeknek megfelelőleg.
Micsoda népek járnak most erre, az azelőtt tiszta, kulturált helyre! Olyanok, akik azelőtt talán valami kis terézvárosi kifőzőbe jártak, ahol kedvükre ehettek kézzel, lábbal, minden különösebb feltűnéskeltés nélkül. Az arcuk, a modoruk, minden azt kiabálja le róluk. Dehát most minden a „mienk”, azaz az övék, tehát mindent birtokba kell venni – mindent beszennyezni, – hogy a gyűlölt burzsujnak még attól a kis ételtől is elvegye az étvágyát, amelyhez egy ilyen „menü” révén juthat. Ugy gondolom, hogy a menün kívül mást nem is szabad rendelni, de „vétót” mondana az erszényünk is. Nem telik. Egyáltalában már azon gondolkozunk, hogy itt hagyjuk a szállót. Anyagi szempontból is nagyon üdvös lenne.
A kegyesen kiutalt összeg, és az uramnak adott „fizetési alamizsna”, amelyet az elvett vállalata fejében neki nyujtanak, nem fedezi a lakás és a déli „menü” költségét sem. De azonfelül is kezd egyre kedélytelenebbé lenni a helyzet. Napról-napra több a vörös beutalt, az elvtárs. Úgylátszik, hogy megfelelnek ízlésüknek a „burzsujok” által kultivált helyek. S a hirdetett nagy egyenlőség ott kezdődik náluk, hogy lakásban, étkezésben csak a legelsőrangút „nyujtják” maguknak. S hogy ennek a hegyibe még minden elképzelhető luxusból kiveszik részüket – ez csak természetes.
Szegény szüleim hívnak is bennünket, hogy foglaljuk el szalónjukat, amelybe még nem telepítettek proletárt, – amely tehát még csak bútorraktár – a többi szobából megmentett bútor menhelye. Nem tudjuk még rászánni magunkat erre. Egyrészt, mert nem akarjuk őket terhelni. Másrészt pedig az egyetlen, amink még megmaradt, hogy rendes szobánk – és hozzá fürdőszobánk – van.

A VÖRÖSÖK ÉJI LÁTOGATÁSAI
Viszont itt, – ha a szoba elhelyezése és berendezése kényelmes is – nyugalomról talán kissé túlzás lenne szólni. A vörösök úgylátszik, fölhasználják a lakásbeli közelséget és sűrű látogatásokat tesznek – persze kizárólag csak éjfél után – a szálloda lakóinál. Állítólag fegyvert keresnek. Ezen ürügy alatt jönnek, kutatnak, de amit találnak, elviszik, ellopják. Nálunk ugyancsak nem lophatnak, nem találnak értéktárgyakat. Annál jobban reszketek azonban az uram miatt. Nem egy tisztességes, becsületes, persze nem „vörös” érzelmű úriembert vittek magukkal és tették zár alá – „túsz” gyanánt. Nem bánok én már semmit sem, csak őt és szegény szüleimet hagyják békében...

ÁPRILIS 6.
Istenem, mi igaz ebből? Hát az entente csakugyan annyira gyáva lenne, vagy annyira nem törődik velünk (ez különben bizonyos), vagy annyira semmibe sem veszi veszedelmet, amelyet egy Európa közepén legyökerező, – megerősödő tanácsköztársaság reája nézve jelent, hogy már lemond minden intervenció gondolatáról, a mi egyetlen hőn óhajtott reménységünkről? Ők ezt írják. Azt mondják, hogy Clemenceau visszavonulót fúvatott a kamarában. Nem akarnak új háborút (ezt elhiszem!) És „nem akarnak a felszabaduló magyar munkásságra erőszakkal bilincset verni.” S nagy diadallal állapítják meg, hogy ezt ugyanaz a Clemenceau mondja, aki még pár nappal ezelőtt irtó háborút hirdetett minden bolsevizmus ellen.
De nem elég, hogy közlik velünk ezt a számunkra oly szomorú hírt, amely egy csapásra megint elpusztítja szabadulási reménységünk gyönge kis hajtásait, – még tetőzik is a borzalmat! Azt írják, hogy leküzdhetetlennek tartják az orosz szovjethadsereg erejét, és hogy tárgyalásba akarnak bocsátkozni a magyar Tanácsköztársaság kormányával. E célból elküldik Smuts tábornokot a szövetségesek részéről. Még csak ez hiányzik! Nem fegyverrel letörni, összezúzni ezt a rablóhadat, – gonosztevők egyesülését, hanem tanácskozással megerősíteni poziciójukat, felemelni őket a piszokból – egyenrangú féllé tenni!
Hát a művelt nyugat még nem vétkezett eléggé ellenünk? Nem nekik köszönhetjük-e, hogy idáig jutottunk? Nem ők okozták-e Magyarország nagy szerencsétlenségét, teljes összeomlását, piszokba süllyedését, embertelenségükkel, kegyetlenségükkel?
Ha ez igaz, ha még ezt is megteszik velünk, illetőleg ellenünk, akkor aztán igazán végünk van! Akkor belefúlunk a mocsárba...
Ha már mi el is pusztulunk a bolsevizmusnak elkeresztelt gonoszság miatt, egészen bizonyos, hogy ez nem marad ennyiben! Hogy a fertőzés nem áll meg a Duna és a Tisza között, hanem majd terjed tovább – míg el nem jut a civilizációjára oly büszke nyugatra is és inficiálja, – pusztítja azokat is, akik embertelenségükkel – irgalmatlanságukkal egy ártatlanul agyonkínzott, szerencsétlen nemzetet hagytak ilyen szörnyű módon tönkremenni.

A MAGÁNGYÓGYINTÉZETEKET IS ELRABOLJÁK
Nagy diadallal regisztrálják azt is, hogy minden szanatóriumot és magánkórházat elvettek jogos tulajdonosától és mind kizárólag a proletár rendelkezésére fog állni. Tehát nekünk, „burzsujoknok” már élni sem lehet, – betegnek lenni nem szabad – a meghalást még talán elnézik, és megbocsátják nekünk.
Ellenben nem túlságosan logikus dolog tőlük eldicsekedni azzal, hogy milyen nyomorúságos állapotban vannak a közkórházak és milyen bőségesen felszerelve, és legalább még egy esztendőre való készlettel ellátottak a magángyógyintézetek. Ez talán éppenséggel nem amellett bizonyít, hogy állami közkezelésben működnek legjobban az intézmények és felelnek meg legjobban hivatásuknak. Hanem sokkal inkább azt, hogy a magánvállalkozások úgy a konkurrencia, mint saját jól felfogott anyagi érdekük által sarkallva, – sokkal nagyobb igyekezetet, erőt fejtenek ki intézményük felvirágoztatására, mint a köz-vállalatok.
Úgy gondolom, hogy ez az egy eset kicsiben – jelképezi az egész kommunista gazdálkodást és bemutatja, hogy gazdasági téren is csak csőddel végződhetik az egész kísérlet.

JÉZUS KRISZTUS AZ ELSŐ „KOMMUNISTA”
Az új rendszer állítólagos idealistái (én sajnos, kétségbevonom ezeknek létezését) a sok egyéb többé és kevésbbé hazug és mesterkélt argumentum mellett azzal is szoktak érvelni, hogy Jézus Krisztus volt az első kommunista. Ezt elhiszem, de csakis ideális értelemben. És azt is, hogyha csupa Jézus Krisztus járna a földön, akkor szó lehetne a kommunista társadalmi berendezkedés üdvös voltáról. De amíg az emberek többsége önérdekből, rosszindulatból, irígységből van megteremtve – addig lehetetlen egy olyan államforma fennmaradása, mely krisztusi önzetlenséget, szeretetet és hasonló emberfölötti nemes tulajdonságokat tételez föl és kíván az egyestől.
S látjuk eléggé – lépten-nyomon – az új „paradicsom” létrejötte óta; egyenlőségről szó sincs – csak szerepcseréről. Akinek volt valamije, attól elvették. Nem azért, hogy annak adják, akinek nincs, hanem hogy az „elvevők” maguknak tartsák. Akiknél a hatalom, a fegyver – azok kezében van minden érték, minden pénz, minden ékszer, minden élelmiszer – a dúslakodó életmód minden elképzelhető kelléke. Nem így képzelte el Jézus Krisztus az ő országát! Ő csak szeretetről beszélt, úgy kívánta, hogy szeressék az emberek felebarátjukat, mint önmagukat. Ezek csak gyűlöletről tudnak. Arról beszélnek és csak gyűlöletből cselekednek. Szeretni pedig csakis, és kizárólag önmagukat szeretik, de ezt annál jobban. Ez a világ, amiben most élünk, csak a legkómikusabb paródiája annak az országnak, amelyet Krisztus urunk szeretett volna meghonosítani a földön. Nagyon sokunkra, – minden tisztességes emberre nézve – sajnos, a legszomorúbb tragédia!...

ÁPRILIS 7.
Hétfőn lesz a „munkás önrendelkezés”: a tanácsrendszer „képviselő” választása.

VÁLASZTÁSI KOMÉDIA
Hogy kétség se maradhasson fent a választás tisztaságáról, szabadságáról – hát csak egy lépést kell tennie, pl. a háziasszonynak konyhájába. Ott azután majd megerősödnek, tisztázódnak a fogalmai az „önrendelkezésről”. Hetek óta folyik már az izgatás, lázítás, terrorizálás a háztartási alkalmazott elvtársak körül. A legszigorúbb parancs alakjában kényszerítik őket a szavazásra. Természetesen csak azokra szabad szavazniok, akiknek a névsorát a kezükbe nyomják. Még természetesebb, hogy a szabadon választandó képviselőknek még soha életükben még a nevüket sem hallották. Igazi krajcáros komédia.
Arra mindenesetre jó, hogy a nagy és nekik áldásdús eredmények mellett, melyeket az eddigi működésükkel maguknak elértek, az a jámbor kis örömük is meglehessen, – hogy holnap egész Budapesten egy szobalány elvtárs se takarítson, egy szakácsnő elvtárs se főzzön – hanem mint a birkanyáj, tolongjon – hogy magasztos, osztályöntudatos proletár kötelességének eleget tehessen. S miután ez a mulatság valószínűleg nem csekélyke időt fog igénybe venni, hát amint hallom – az elvtársnők már ma nekilátnak, hogy a holnapi szent napon a proletár osztály-cselekvés inaugurálása napján – a gyomruk se szenvedjen hiányt.
Ha már a kenyéradó elvtársnő a szavazásban természetesen részt nem vehet, legalább azzal kárpótolják hűséges báránykái, – a szavazó elvtársnők, – hogy asszonyuk kamrája már amúgy is alaposan megfogyatkozott termékeiből állítják össze másnapi elemózsiájukat, mert választáskor csak nem fognak főzni!
Az elmult napokban még azt írtam, hogy a burzsujoknak sem élni, sem betegnek lennie nem szabad, mert élet feltételei, pénz, eleség, stb. egyrészt a gyógyszerek, kórházak, másrészt a diktátorok kezeiben vannak. Tehát csak a meghalást választhatja szabadon.
Ma már ezt az állításomat is vissza kell vonnom. Tegnap már „kommunizálták”, ahogy ők mondják, még a temetkezési vállalatokat is. Kíváncsi vagyok, hogy fogják gyűlöletüket, bosszúvágyukat azokkal éreztetni, akiknek már nem fáj semmi?!
Azt írják, hogy mindenütt terjed, kialakul a proletárdiktatura, hogy folyton és diadalmasan és mindent legázolva nyomul előre a vörös hadsereg.
Mi nem tudhatunk semmit a világról. Mi börtönben élünk. A mi szemünk elé nyomtatásban csak olyan hírek kerülnek, amilyent ők akarnak, vagy talán inkább amilyent ők csinálnak. Semmi idegen ujság kezünkbe nem juthat.
Suttogni azonban suttognak az emberek. Igazat-e, hiszik-e maguk is, vagy csak önámításból teszik, a jó Isten tudja?
Csakugyan gondolják-e, hogy ez a világ, amelyben élünk, oly őrült és gonosz egyúttal, hogy nem tarthat soká az uralma? Avagy pedig magukat, felebarátaikat akarják bátorítani, nekik a küzdelmekre erőt szuggerálni? Nem tudom.
Ha nem is hiszem, ha nem is merek bízni benne – pillanatnyilag mindig jólesik, ha azt hallom megint egyszer: „Csak napok kérdése!” „Vagy összeomlik magától, vagy megsegítenek kívülről.”

A RÉMHÍRTERJESZTŐT KIVÉGZIK
Ma állítólag halálra ítéltek egy Farkas István nevű, a közélelmezési népbiztosságánál alkalmazott embert, mert azt híresztelte, hogy „jönnek a csehek, és a franciák, meg a parasztok is, és három hétnél tovább nem fog élni a kormány.”
Sajnos, nem igaz, hogy jönnek. Legalább eddig nem. De hogy ennyire reszketnek a nekik nem kedvező jóslattól, hogy ilyen embertelen ítélettel sujtják (a saját ujságjuk, a „Vörös” közölte e hírt) – a hangoztatóját, ez mutatja, hogy talán olyan túlontúl nagy bizalommal ők maguk sincsenek helyzetükkel szemben.
Az is lehet, hogy nem igaz még ez a halálos ítélet sem! Hiszen abban az ujságban volt, amelyet ők íratnak. Lehet, hogy éppen csak elijesztésül akar szolgálni. Hogy az emberek még csak ne is higyjenek, ne gondoljanak, de főképpen ne beszéljenek olyasmit, ami minden tisztességes, becsületes embernek leghőbb szíve vágya, ami azonban annál kellemetlenebb lenne nekik.
Most már a vidéken is, a községekben is tulajdonba vették a lakóházakat. Tehát, ha már ott is minden ellenkezés nélkül eltűrték ezt a kommunizálásnak elkeresztelt rablást, akkor megint egy reménysugárral kevesebb van; t. i. az, hogy talán majd a vidék jön segíteni rajtunk, szegény, agyongyötört városi lakókon! A reménység egyre fogy! A kétségbeesés (legalább is az enyém) egyre növekszik. Megértem azokat nagyon, akik ilyen világban, ilyen körülmények között nem élni, hanem békességben meghalni szeretnének és eldobják az életet maguktól.

ÖNGYILKOSOK
Nem tudjuk persze, mennyien vannak ezek. A „Vörösbe” természetesen nem kerül ilyen híradás. Legföljebb akkor, ha valami közismert személyiségről van szó, akinek halálát vagy öngyilkossági kísérletét felhasználják arra, hogy a leghazugabb beállításban még ezzel is a saját céljaikat szolgálják. Izgatnak, lázítanak, tisztességes, becsületes, értékes emberek kétségbeesésének, halálának hírével.
Cinikus, gonosz, lelketlen emberek élvezettel kommentálják, persze a saját szájuk íze szerint – egy család tragédiáját, szeretett hozzátartozójuk lelkierejének kimerülését, az erejét meghaladó küzdelem feladását, menekülését a túlvilágra, ha ezzel hatalmuknak csak egy nappal való meghosszabbítását remélhetik.
Sajnos, nálunk a családban is volt egy ilyenféle szomorú, de szerencsére nem végzetes kimenetelű „szökési” kísérlet.
Egy derék, becsületes úriember, olyan korban, amikor már keresetre képtelen, amikor már csak a megtakarított tőkéjéből élhet, – egy szép napon, arra ébred, hogy elvették mindenét, koldus lett, 70 éven felül van. Nem mehet ki a lóversenytérre krumplit kapálni, mint a fiatal ügyvédek, vagy hivatalnokok stb. egyszerűen az éhenhalással – pusztulással áll szemben. Lehet-e csodálkozni azon, – hogy inkább maga óhajtja megválasztani a gyorsabb, a kevésbbé kínos halálnemet?
Idejekorán észrevették, hogy mérget vett be. Sikerült szegényt megmenteni. Ő maga, a boldogtalan – kétségbeesett ezen a „sikeren.” Az ő helyzete nem változott. Az okok, amelyek miatt a halált kereste, csak úgy megvannak, mint a kísérlete előtt. Miért örüljön ő annak, hogy megakadályozták a menekülésében?
Vagy az én szegény édesapám, akinek az Úristen, – hála adassék neki érte, optimistább életfelfogást juttatott, – hasonló helyzetben van. Meglehetős nagy bankbetétjeire – állítólag 2000 koronát van joga felvenni. És küldik szegényt Ponciustól Pilátusig – és nem tudja megkapni. Órákig állatják ezt a szegény embert és üres kézzel jön haza. Szegény édesanyám azt szeretné, ha az uram menne helyette. De éppen ez nem lehetséges. Uram úgy véli, hogy ezeknek a hatalmi mániákusoknak látniok kell azt, hogy e keresetképtelen öreg emberrel van dolguk, – akinek saját vagyonából annyit legalább kiadni kötelesek, – hogy éhen ne haljon. Hiszen folyton azt hangoztatják szavalásaikban, – plakátaikon, – ujságjukban, – hogy mindenkinek, aki fiatal és egészséges, dolgoznia kell, mert ebből támad az ő paradicsomuk. De aki öreg, és beteg, és munkára képtelen, azt eltartják.
Ép oly kevéssé látjuk eddig a dolgozást, mint az öregemberek megsegítését. A romboláshoz alaposan, gőzerővel láttak hozzá. Az építésnek még nyoma sem látszik. Azt látjuk már eddig is, uralmuknak időtartalmilag rövid, – nekünk, általuk szenvedőknek, rémhosszúnak tetsző ideje alatt, hogy csak magukon, hozzátartozóikon segítettek. Mégpedig igen alaposan. Az uralmon levőknek, családjuknak, barátaiknak sorsa hatalmas ívben lendült felfelé. A be nem hódolt intelligenciáé, a tisztességes embereké, rettentően leromlott, Míg a nép – az agyonudvarolt, hízelgett nép, ingyen kap színházat, (amelynek jegyét aztán a burzsujnak pénzért továbbadja) kap szabadságot, hogy a gyönyörű – eddig elzárt, de ápolt, gondozott parkokat kedve szerint pusztítsa. Kap módot arra, – hogy a lázítással folyton, szünet nélkül szított gyűlöletét a burzsujjal szemben mentől jobban – kiélhesse, kitombolhassa. Behatoljon a lakásába, – a fürdőszobájába, – kizavarhatja a nyugalmából, kényelméből, – otthonából, sőt gyakran kikergetheti kínzásával – az életből is. De munkát? Kinek kell ma munka? A pusztítással egyhamar el fognak készülni. Az építésre még csak nem is gondolnak.
Azaz: szavakban nagyon is. Egyre hangoztatják a munka szükséges voltát. De nem hiszem, hogy volt valaha az általuk annyira leszólt kapitalista uralom alatt olyan időszak, mikor ennyire, ilyen lehetetlenül nem dolgoztak volna – mint most. A Tanácsköztársaságot dolgozók országának szeretik feltüntetni. Még soha, amióta a világ fennáll – ennyi henyélő – naplopó népség nem élt egy rakáson, mint most itt, a „munkások” birodalmában! Ha annyi erőt, energiát, időt fordítanának a tényleges munkára, mint amennyit elpazarolnak szóban, írásban, rendeletekben, plakátokban, – a munka dicsőítésére – akkor már igazán sokat és nagyot produkálhattak volna.

SENKISEM DOLGOZIK
Hivatalokban, üzletekben, gyárakban, csakúgy lézengenek az alkalmazottak. Kaszinóznak, tereferélnek, és lopják a napot. Részint, mert ez felel meg legjobban hajlamuknak, melynek még soha nem volt módjukban annyira eleget tenni, mint most, másrészt pedig a tisztességesebb – bekényszerített polgári elemek – szándékosan szabotálnak, hogy ne nyujtsanak még ők is segédkezet olyan munkához, amelyet sokkal inkább lehet rombolásnak nevezni, mint dolgozásnak.
Ellenben a plakátjuk azt kiabálja, hogy: „Szocialista termelésből fakad a jólét.” Egy nagy gépnek óriási kereke előtt áll – egy vörös munkás. Áll itt is, – csak úgy, mint a valóságban.
Ha olyan jólét fog fakadni számukra, mint amilyen a termelésük, no, akkor csakhamar éhenhalhatnak, azaz, hogy halhatunk – mert ezen a téren egészen bizonyosan nekünk fogják átengedni az elsőséget!

ÁPRILIS 7.
SMUTS TÁBORNOK TÁRGYAL KUN BÉLÁVAL
Hát úgy látszik megtörtént a hihetetlen, a nekünk borzasztó dolog, hogy az entente kiküldöttje, Smuts tábornok, csakugyan tárgyalt Kun Bélával, azaz a magyar „Tanácsköztársaság” kormányával.
Ez már aztán csakugyan a végpusztulást jelenti! Mert a tábornok előterjesztéséből, – és Kun Béla válaszjegyzékéből azt látom, hogy az entente csak arra gondol, azt akarja elérni, hogy a nyavalya lokalizálódjék – az infekció ne terjedjen. Mi szegény, szenvedő áldozatok, e darab földnek agyonkínzott lakói – pusztuljunk el – véglegesen! De őreájuk ebből veszedelem ne származhassék.
Ha ez irányban be van biztosítva az entente, akkor hajlandó esetleges koncessziókra. Talán még a Tanácskormánynak azt az óhaját is teljesíti, hogy megszünteti a blokádot vele szemben, és hogy szenet és zsírt is szállít neki.
Ha csakugyan megtörténnék ez a lehetetlen, hihetetlen szörnyűség, hogy támogatnák, segélyeznék Kun Béláékat, akkor egy országnak színe-javát, értelmiségét ítélnék pusztulásra! Akkor egy csapásra ölik ki szívünkből a szabadulásunk, reménységünk két eshetőségét: az egyiket, hogy az entente fegyveres erővel jön segítségünkre, a másikat, hogy a blokáddal – kiéheztetéssel vet véget uralmuknak.
Isten mentsen meg bennünket attól, hogy Smuts tábornok és Kun Béla, az entente és a Tanácsköztársaság megegyezzenek; ezzel a mi halálos ítéletünket pecsételnék meg. De kötve hinném, hogy ezen, Magyarország tisztességes, becsületes lakóira nézve, oly vészthozó cselekedetük – óvszer lenne a bolsevista infekció ellen.
Úgy látszik, entente-részről nem nagyon érdeklődtek eddig az orosz bolsevisták viselt dolgai iránt! Sem pedig a magyar kópiát nem méltatták egy kis alaposabb érdeklődésre. Mert ha foglalkoztak volna ezzel a gyönyörű rendszerrel, képviselőivel, ekzekútoraival és működésével, akkor ők is rájöhettek volna arra, amit, sajnos, mi tudunk már régen. Mi tudjuk, hogy a bolsevistáknál a hazugság, a szószegés igen kedvelt, és sokat használt eszköz. Az ő számukra annyira hasznos, és kívánatos céljuknak elérésére, mint amilyen vészteljes, és kárhozatos reánk nézve!
Tehát hiába kötné ki Smuts tábornok, hogy nekik nem szabad, mondjuk pl. bizonyos határon túlmenniök, ott propagandát csinálniok, stb. stb. Hiába részesítené őket különböző kedvezményekben, blokád megszüntetésben, élelmiszer küldeményben! Ők mindezt elfogadnák, anélkül azonban, hogy ennek fejében magukra nézve is csak a legkevésbbé is kötelezőnek tartanák – az adott szavuk megtartását.
Ha ez a fejtetőre állított világ gyökeret ereszt itt, fává serdül, lombot hajt, kivirágzik, majd akad valami jótékony szélvihar, amely ezeknek a méreggel telített virágoknak a hímporát átröpíti hozzájuk – és ebből a mitőlünk átplántált nadragulyából fog kisarjadni ott is, náluk is a rombolás átkos palántája...
Vajjon melyikünk fogja ezt a kétes örömöt megérni, hogy a mi elpusztítóinkat, pusztulni lássuk? Vagyis inkább a jelen viszonyok között, ki kívánna addig élni?...
Bizony, magam is, – ha nem tekintettem volna szegény idős szüleimet, – nemrég átélt nagy bánatukat egy gyermekük elvesztése felett, s az uramat, akinek még szüksége van reám, – akkor már itt se lennék...
A búcsúlevelet már meg is írtam, – (ott fekszik a fiókomban)... Nem semmisítettem meg. Nem lehet tudni, mikor lesz rá mégis szükség...

A VAS- ÉS FÉMMUNKÁSOK LÁZÍTÁSA
Szombat este a „vas- és fémmunkások” izgatását, lázítását vették programmba.
Bőhm Vilmos elvtárs, Pogány J. külügyi népbiztos elvtárs, Kunfi Zsigmond közoktatásügyi népbiztos elvtárs és Szántó Béla hadügyi népbiztos elvtárs „szónokoltak”. Ez a kifejezés ma annyit jelent, hogy műveletlen nagy tömegeket hangzatos frázisokkal, mézes-mázos szavakkal, – kecsegtető ígéretekkel, előttük érthetetlen fejtegetésekkel elkábítanak, elbolondítanak. S ha már a szükséges – nekik, és céljaiknak megfelelő hangulatban vannak, – akkor azután felpiszkálják alantas ösztöneiket. Szítják gyűlöletüket, s rászabadítják őket – egyelőre csak gondolatban – a polgárságra. Hogy ebből a gondolatbeli rászabadításból később bizonyára majd megfelelő tettek fognak következni – ez szerintem a legtermészetesebb dolog a világon. S hogy ők, a lázítók ezt akarják, ez a céljuk, az is bizonyos.
De hogy értik, hogy jól megtanulták Oroszországban a népbolondítás megfelelő módját, azt elárulják intézkedéseik.
Gondoskodnak folyton arról is, hogy fényes látványosságokkal, mindenféle csinadrattával – port hintsenek a felséges nép szemébe és őket szórakoztatva, mulattatva, előttük bukfenceket hányva, – szolgálják egoista sötét céljaikat.

TOBORZÓ VASÁRNAP
Tegnap megvolt az előre agyonhirdetett „Toborzó Vasárnap.” Én természetesen csak akkor megyek az utcára, amikor elkerülnöm nem lehet, hogy ne lássam szemtől-szembe az „öntudatra ébredt” proletár diadalittas, – gyűlölködéstől telt tekintetét. S ahol valami tömeg, vagy látványosság, vagy valami manifesztáció van, azt persze messziről elkerülöm. Nem félelemből, – de utálatból.
Tegnap – akarva nem akarva – belékerültünk. Szüleimnél voltunk – mint vasárnap rendesen, ebédre. Hazamenet, mikor a Fürdő-utcához értünk, éppen akkor vonult arra – roppant közönség sorfala között a toborzómenet.
Mikor nincs közönség, mikor nem futnak össze az emberek, ha zene, vagy látványosság van az utcán? A „circenses” mindig vonz. S ezt a „rendezők” nagyon jól tudják. Csináltak is olyan parádét, hogy csodába illik. Vörös rongyaikba öltöztették nagyszámú kocsijukat, virággal, füzérekkel díszítették, mindenféle lármás zenével körözték. A Lánchídtól indult a menet egészen a Városligetig. Mi éppen a Fürdő-utcán akartunk keresztülvágni, – mikor e „díszmenet”-tel találkoztunk. Sajnos, meg kellett állnunk, nem mehettünk tovább.

A VÖRÖS PARÁDÉ
Gyomorkavarodással láttam az egyik kocsin nagy jókedvvel ugrálni, ágálni, egyik kitűnő színművésznőnket, ki régebben a tulipánmozgalomban vett részt nagy lelkesedéssel!
Az uram, – az örök védő – ezúttal is, őt is mentegette, hogy mit csináljon szegény, ha ráparancsoltak? Hát lehet, hogy így van. De, ha ő parancsszóra ilyen jókedvvel, ilyen temperamentumos örömmel tud egy, neki antipatikus – vagy pláne gyűlölt dolog szolgálatába állni – akkor még nagyobb színésznő fényes nappal az életben, mint este a színpadon.
Én természetesen csak addig álltam, míg nem támadt a menetben annyi rés, hogy keresztül osonhattam rajta.
A parádéból – és az Internationale bömböléséből (amelynek, ha nem adják meg a kellő reverenciát, leverik az ember fejéről a kalapot) a világért sem akartam többet látni – hallani, mint amennyit okvetlenül kellett.
A vörös szín halmazától elvakulva – hazamentem a szállodába s ott átadhattam magam a szoba négy fala között, a mindennél feketébb gondolatoknak...

ÁPRILIS 8.
PROLETÁRDIKTATÚRA MÜNCHENBEN
Tehát sajnos, úgylátszik mégis igaz! „Kiütött” a tanácsköztársaság Münchenben is. Eddig azt reméltem, hogy ez csak a mi tanácskormányunknak jámbor óhaja, bolondítása a proletárelvtársaknak – és ijesztése a polgárságnak. Hogy mi lássuk, hogy ők milyen erősek, hogy terjednek a tanaik, szaporodnak a híveik, és így természetszerűleg növekszik hatalmuk. Mert azt ők maguk is nagyon jól tudják, ami nekünk egyetlen, kis gyönge vígaszunk, hogy izoláltan, egyedül nem állhat meg Európa közepén egy tenyérnyi tanácsköztársaság. Ha a többi környező államok nem követik példáját, vagy legalább is nem ismerik el, nem lépnek vele kereskedelmi összeköttetésbe – akkor – úgy mondják, – a sorsa eldőlt. S hogy én ezt mégis gyenge, kis vigasznak nevezem – annak oka az, hogy nem remélem, hogy mi, szerencsétlen, agyonsanyargatott polgárság – ezt az összeomlást elevenen meg is érjük.
S hogy az ilyen hírek, mint a mai is, amelynek igazságában már sajnos, nem tudok kételkedni, nem járulnak hozzá a hangulat feljavításához, a szunnyadó reménység ébresztéséhez, az már bizonyos.
De, úgylátszik, hogy amíg él az Úristennek embernek elkeresztelt teremtménye, nem vesztheti el végképpen reménységét.
Az első percben lázas kétségbeeséssel olvasom kitörő ujjongásaikat, lobogó diadalittas örömüket a Vörös Ujságban, utána apathikus, szörnyű sötét hangulat vesz erőt rajtam.
És mégis, szinte csodamódra pislákol fel bennem újból egy vékonyka, alig látható, alig érzékelhető sugara a reménynek. Ez az a bizonyos mankó – támasz, amely nélkül lehetetlen lenne magunkat fenntartani.
Reményem abban a formában jelentkezik, hogy nem tudom hinni, hogy az okos, a józan németek honában egy ilyen fantaszta őrület, egy kis csoport gonosz, önös érdektől vezetett, a zavarosban halászni óhajtók kísérlete sokáig megmaradhasson.
Hiszen Északnémetországban, Berlinben sikerült őket alaposan leverni – uralmukat beszüntetni, – Bajorország pedig, véleményem szerint, kevésbé alkalmas talaj ilyen kísérletekre.
Ha a szocialista munkásoktól hemzsegő Berlinben aránylag elég gyorsan megszűnt a hatalmuk, talán nem túl optimista a bizakodás, hogy az agrárius Bajorországban sem lesznek hosszúéletűek e földön.

GYŐZELMI HIREK OROSZORSZÁGBÓL
Oroszországból természetesen mindennap a legnagyobb győzelmi hírek érkeznek folytatólagosan. Hogy örülnénk ennek az olvasmánynak, azt nem mondhatnám, de korántsem izgatnak úgy föl, mint pl. ma a müncheni hírek.
Oroszország oly messze van tőlünk, zsarnokai, tönkretevői oly közelállnak szívben, lélekben – a mi elnyomóinkhoz – hogy a geográfiai távolságot áthidalják a hazugságnak szivárványos, csillogó, ragyogó, sűrű szövevényével. S mesélnek nekünk, mindenféle, nekik jóleső, kívánatos dolgot.
Hogy van-e híreszteléseiknek valami kis igazságmagja – avagy tisztán leszűrt hazugság-e, hogy az oroszországi elvtársak fabrikálják-e, vagy az itteniek, – avagy közös erővel együtt, – azt nem tudjuk. S éppen ezért, azt hitetjük el magunkkal, amit hinni szeretnénk, hogy e nagy diadalmi, győzelmi hírekből semmisem igaz, vagy legalább is nagyon kevés.
Adja az Úristen, hogy így legyen!
Ami meg a magyar „Vörös hadsereget” illeti (mennyire nem illik egymás mellé ez a két jelző!) – eddig csak az önként jelentkezők voltak tagjai. S ezek is csakúgy – ha méltóknak találtattak erre a kitüntetésre. Szóval kiváltság volt – ehhez a díszterülethez tartozhatni.

MÁR A VOLT TISZTEKET IS BEPARANCSOLJÁK A VÖRÖS HADSEREGBE
Ma szaporodott megint eggyel a gombamód tenyésző „Parancsok” száma. Ezúttal már a katonáknak parancsolnak. A volt altisztek „kötelesek” belépni a vörös hadseregbe. Sőt ezúttal már a volt tiszteknek is megbontják burzsuj mivoltukat és őket is beparancsolják a „Vörös”-be.
Sőt azok a túlokosak is megjárják most, akik önként állást vállaltak, akik megtagadták meggyőződésüket, leplezték belsőleg érzett utálatukat, csakhogy az esetleges behívástól mentesüljenek. – Ezeknek is jelentkezniök kell. Szóval a legnagyobb mértékben szaporítják, növelik a hadseregüket. Talán ez a cselekedetük sem éppen a mellett bizonyít, hogy túlerőseknek, megdönthetetleneknek érzik magukat?
Tegnap délben ültünk a szállodában – a mind soványabbá váló kis ebédünknél. Környezetünk nem a legkellemesebb. Napról-napra alacsonyabb minőségű, – és viselkedésű. Egyszerre csak meglátjuk egyik gellérthegyi barátunkat, egy odavaló villatulajdonost. Valóban, egészen különleges örömöt érez az ember ma, ha valamelyik, hogy úgy mondjam osztályabeli, tehát szolidáris, szenvedő társával találkozik a mostani osztálygyűlölet idején. Azelőtt, ha ugyanazzal az emberrel találkozik, hát talán egy közömbös köszöntést vált, és tovább megy. Ma – annyira szitják az osztálygyűlöletet amazok – annyira tüzelnek szünet nélkül, annyira felpiszkálják az aljas indulatokat és szenvedélyeket, – hogy szinte önkénytelenül kialakul a nem közéjük tartozó emberekben egy, eddig sajnos, éppenséggel nem ismert, szolidaritás érzése.
Szóba állunk az utcán olyan – csak „ismerősökkel”, akikkel már évek óta talán nem is beszéltünk – bármennyiszer láttuk is egymást. Most, valami olyan lelki-szükségletféle beszélni velük, könnyíteni magunkon panasszal – avagy az esetleg – hallani remélt – megnyugtató szavakkal.
„Mi újság a hegyen?” kérdem nagy érdeklődéssel barátunktól. „Milyen ott a helyzet? Szintén úgy agyonnyomorítják a lakókat, mint a városban?”
„Még eddig nem annyira – mondja ő. – A proletár úgy látszik, jobban szeret az elegáns belvárosi, lipótvárosi lakásokba elhelyezkedni. Még talán nem jött meg a gusztusa – a Gellérthegyre.”
Meg azután úgy az ő házában – mint még egy pár közeli barátunknál – olyan nagy a családi létszám, hogy oda bajosan tudnának még proletárcsaládokat úgy elhelyezni, hogy azoknak megelégedését megnyerjék.

VOLT VILLÁNKON NÉPBIZTOSI TÁBLA
„Hát a mi boldogult villánk? – kérdem én. „Hiszen az óriási terjedelmű volt már a mi időnkben is és azóta még egy emelet épült reá. És mindössze kéttagú család lakja az egészet; hát azzal mi van?” – „Ó, a maguk villájába ugyan nem helyeztek el egy lelket sem. Ott nem rekvirálnak, ott nem kutatnak, onnan nem visznek el egy szemernyi elemózsiát sem, – hanem inkább visznek oda élelmiszert zsákszámra – kocsiszámra” – mondja ő.
„De hát az Isten szerelméért, hogy lehetséges ez?”
„Igen egyszerűen. A kapujára szegzett elég nagy méretű bádogtáblán messziről is olvasható betűk jelzik, ott lakik: „Lukács György, tanácsköztársasági népbiztos.”
Majd ledőltem a székről.
„Komolyan mondja ezt, valóság ez?”
A dúsgazdag bankár – milliós jövedelmeivel, – a tüntetőleg munkapárti, aki címet, nevet, rangot kapitalista alapon álló kormányoktól kapott, – aki maga a legtipikusabb képviselője a kapitalizmusnak, a legfényesebb kapitalista életmódnak, – most odaveszi legradikálisabban dühöngő népbiztos fiát. Azt a fiát, akitől felfogásban egy egész világ választotta el?
„Pedig így van. Lakás-, vagyon-, gyomor- és életbiztosítás ez.”
„Ez lehetséges. De hol marad a becsületérzés, a meggyőződés szentsége? Hiszen azt csak senki el nem hiszi, hogy egy előkelő nagy bank igazgatója – ez állás mindenféle fajta előnyének hosszú esztendőkön által élvezője – most egy csapásra behódolt a kommunista elveknek? Nem hiszi senki, hogy megtagadta hitét a kapitalista világfelfogás üdvösségével szemben – és a proletariátus diktatúráját tartja az egyetlen megfelelő – az emberiség fejlődésére, sorsára, legjobb – legszebb megoldásnak, – a bourgeoisie letörését – agyongázolását, – kiirtását pedig a legkívánatosabb – leghasznosabb – a legideálisabb dolognak!”
„Ezt nem is hiszi senkisem. Ellenben azt igen, hogy nagy az alkalmazkodó képessége, ha testi jólétéről, megszokott kényelme biztosításáról, – fényűző életmódja folytatásáról van szó. – Rendben van.”
De hát mit képzel az ember? Hát csakugyan olyan szörnyű, reménytelen a helyzet. Már t. i. a mi helyzetünk, – akik nem tagadjuk meg eddigi felfogásunkat, világnézetünket, akik nem hódolunk be – személyes előnyökért, – vagyon- és életbiztosításért, a csatornából előkerült, gondolkodásban, beszédben, cselekedetben egyaránt förtelmes alakok üdvözítő világmegváltási ideáinak?
Mert ha ő ezt nem hinné, hogy ez a megbomlott világrend állandósulni fog, hát akkor mégsem venné oda az ő – állítólag nagytudású, műveltségű, tehetségű, – de úgy látszik mégis meghibbant agyvelejű fiát, aki minden nagy kvalitása dacára – azonosítja magát gondolkodásban ezekkel a műveletlen, egészen alacsony nívójú, – hozzája nem méltó elemekkel.
Mit csinálna akkor, ha az Úristen mégis csak meghallgatná az imánkat, a tisztességes, becsületes érzésű bourgeoisia mindennapi fohászát, hogy vessen véget ennek a szörnyű állapotnak – a patkányok uralmának. Hiszen akkor neki ki kellene vándorolnia az országból, velük együtt szöknie kellene!
Csak tán nem tudna szemébe nézni volt kollégáinak a bankban, volt polgártársainak az életben, akik ellen szövetkezett akkor, mikor népbiztos fiát házába vette, ennek tábláját nyilvánosan kitűzte s ezzel ennek és társainak felfogását magáévá tette.
Hogy mennyire honorálják az illetékes közegek bankárunk magatartását, megtérését a polgársági fertőből a proletáröntudat égi magaslatára, – bizonysága – hogy ő az egyetlen, akit a Hitelbank igazgatói közül a szocializálás alkalmával – nem küldtek el. A többit mind elcsapták, ő az egyetlen, kiválasztott, aki élvezi továbbra is a legdicsőbb proletárhitvallás boldogító öntudata mellett a „kizsákmányoló, kiszípolyozó, – a könyörtelen elpusztításra megért kapitalizmus” – összes előnyeit is. Szóval, két, egymástól igen különböző vasat tart a tűzben.
Az uram, a nagy optimista, aki még mindíg reménykedik egy jobb világban – úgy véli, hogy ennek bekövetkeztekor majd betörik a fejét – azzal a két különböző vassal, amelyet most egy időben tart tűzben. Mert nem lehet büntetlenül ennyire megtagadni az embernek az egész multját, felfogását, világnézetét. Ő úgy véli, hogy még egyszer drágán fogja megfizetni ezt a nagyszabású kétszínű játékot.
Én nem hiszem. Egyrészt mert hinni sem merem már azt a „jobb kort”, másrészt meg, ha mégis be találna következni, – az ilyen nagy ügyességű kaméleonnak bizonyára akkor is sikerülne a színváltoztatásnak gyors és eredményes bemutatása.

ÁPRILIS 9.
Megvolt a választási komédia is. Szerintük „a magyar proletáröntudat és erő rendíthetetlenségét hirdette világgá – ez az impozánsan súlyos és félelmetesen hatalmas szava az elnyomottaknak és kizsákmányoltaknak. A szervezettség, a fegyelem és a meggyőződés áhítata, az első tiszta és becsületes választás csodáját produkálta”.
Honnan van az embereknek ekkora tehetségük és bátorságuk egy ilyen rinocerus nagyságú hazugsághoz? Hogyan mernek ilyesmit leírni, kinyomtatni – amiről nemcsak ők maguk tudják, hogy belőle egy betű sem igaz, de azt is tudhatják, – hogy nem akad majd egyetlen írni-olvasni tudó ember sem, aki ezt elhiszi.
Az igazság mindezzel szemben az, hogy még soha ilyen terrorral, ilyen parancsszóra ember választani nem ment, mint ezúttal. Soha ennyire, ily kevéssé fogalma embernek nem volt arról, – hogy kire szavaz, mit cselekszik? Amint, hogy ezek nem is voltak szavazó, gondolkozó, emberi lények, hanem egy összecsődített, megfélemlített birkanyáj, mely ment a kolompos után. Mert ha ezt nem cselekedte volna, akkor jött volna az ostor, a fenyítés. Eleinte talán csak a kis pulikutya, aki energikus csaholásával összeterelte – együtt tartotta volna a nyájat.
Itt a pulikutya szerepét a házbizalmi töltötte be, aki napok óta terelte, kergette a népet, – összeparancsolta őket. Dehogy is mert volna valaki ellenszegülni, ment minden, mint a parancsolat, mint ahogy az is volt.
A népbolondítási parádé természetesen ezúttal sem hiányzott. Vörös zászlók, Marseillaise, cigányzene, Internationale-katonazene, mind szerepeltek. Mind bevált eszközei a népmaszlagolásnak. Hadd lássák, hogy az életük ezentúl tiszta paradicsom lesz, zene, ének, csinadratta s az örökké hangoztatott „munka” helyett – valóságban a semmittevés.

FOLYTATJÁK A BEBÖRTÖNÖZÉSEKET
Mialatt egyrészt eljátszatják a néppel a képviselőválasztás hihetetlen paródiáját – másrészt folytatják a becsületes, jóérzésű, értékes embereknek bebörtönzését, Wekerlét, Szurmayt, Szterényit már napokkal ezelőtt vitték a gyűjtőfogházba. Az elmult éjjel igen megnövekedett a társaságuk. Hazai Samut, Balogh Jenőt, Lánczy Leót az éjszaka kergették ki az ágyukból (az utóbbit Balatonfüreden). Gróf Mikes János püspököt Celldömölkre internálták. És még ezeken felül egész sereg kitűnő úriembert vittek forradalmi törvényszék elé és onnan a gyűjtőfogházba, azzal az egyszerű indokolással, hogy ezek gonosztevők, gazemberek. Aminthogy természetesen mindenki az, akiről feltételezi ez az elvetemült patkánysereg, hogy nem támogatja az ő ország-, vagyon-, kultúra-, minden szép és jó pusztításának törekvéseit, nem mozdítja elő egyeseknek, a hatalom bitorlóinak személyes érdekeit.
Ha így folytatják, ami sajnos, igen valószínűnek látszik, akkor maholnap nem lesz másutt tisztességes, becsületes úriember látható, – mint a gyűjtőfogházban.
És így persze én is napról-napra jobban rettegek az uram miatt.
Valóságos szerencse, hogy az utóbbi időben nem játszott aktív szerepet a politikában és hogy Tisza István gróf első bukása óta visszavonult egészen a közéleti tülekedéstől. De azért, aki ismerte, tudja, hogy nagy és ragaszkodó híve volt mindíg Tisza Istvánnak és ezt most sem titkolja. S ebből – Isten ments, – baj lehet!
Szinte szerencse az is, hogy most (amit eddig az ellenkezőnek tartottam) olyan eldugott hoteléletet élünk, hogy nincs saját otthonunk. Remélhetőleg eszükbe nem jut állandóan Budapesten élő, működő embereket – szállodában keresni.

ÚJ EGYETEMI TANÁROKAT NEVEZNEK KI
Egész csomó új tanárt neveztek ki az egyetemre. Közöttük azt a R. Józsefet is, akiről a minap írtam és aki úgy látszik a Vörös Újságba írt lázitó cikkeivel érdemelte ki ezt a tisztességet. Tehát elég hamar érkezett meg jutalma.
A jog- és államtudományi karon ellenben az összes előadásokat, vizsgákat, szigorlatokat felfüggesztették. Mi szükség is van olyan társadalomban jogot tanítani – amelynek fundamentuma, keletkezése – és az egész léte – a legóriásibb méretű jogtalanságon alapszik!
Tegnap délután egy barátnőnkhöz voltunk néhányan meghíva. Oly szörnyen levert vagyok, hogy igazán nagyon nehezemre esett a meghívást elfogadnom, elmennem. Az uram kívánta azonban. Meg aztán azt is tudtam, hogy csak egy néhány intim emberünk lesz ott. Csodálatos nyugodt, szinte azt mondhatnám, legalább is az enyémhez képest, hogy jó hangulatban voltak a többiek. Még viccelődtek is, hogy „– úgy látszik – nekem volt a legnagyobb vagyonom – én vesztettem a legtöbbet, azért vagyok én a legszomorúbb”. Megértettem velük, hogy igen téves úton vannak, ha azt hiszik, hogy én elvett házunkat vagy a szüleimét vagy az egyéb vagyonunkat siratom. Ellenben végtelenül lever, kétségbeejt az a tudat, hogy az uramnak közel negyven esztendei munkássága, szorgalma, tehetsége, tudása által szerzett, közismert és tisztelt nevét egyszerűen eltörölték. Azt hittem, míg magyarok lesznek, akik a legjobb magyar írókat olvasni fogják, addig az ő neve sem merülhet feledésbe és most ez a megőrült népség megsemmisité egy tollvonással ezt is, mint annyi mást, mint annyi szép és jó és nemes dolgot.
Valamelyik „elosztó hivatal”: ez lett a neve az eddig uram nevét viselő, általa alapított, nagyarányúvá fejlesztett, mindenütt az országban elsőrangúnak elismert és megbecsült irodalmi intézetnek.
Hogy mást ne mondjak, itt van a félbenmaradt lexikon, már gyermekkori álma, – férfikorának legintenzívebb munkája, ambíciója, öröme. Mi lesz ebből? Be fogják-e fejezni valaha? És ha igen, arra is ráteszik-e majd a ...-ik elosztó hivatal címkéjét?
Nem nagyon tudtam nekik tovább magyarázni, mert szememet elöntötte a könny, torkomat fojtogatta a sírás.
Így egy időre abbamaradt az – erőltetett, mesterséges tréfálkozás...

ÁPRILIS 10.
Úgy látszik, hogy már annyira ad absurdum viszik a szocializálási mániájukat, hogy már maguk is megsokalják és azt írják ma a „Vörös”-ben, hogy „nem lehet mindent szocializálni”.

A HORDÁRIPART NEM SZOCIALIZÁLJÁK
Varga Jenő elvtárs úgy véli, hogy pl. a táncoktatást vagy a hordáripart nem szükséges szocializálni. Hát az csak természetes, hogy sem a fürge tangólépéseket, sem a kimerült öreg hordárok csoszogását nem lehet bezsebelni – hát akkor mi értelme lenne? Csak hiábavaló fáradság lenne s ők nem akarnak hiába fáradozni!
A lakásügyben minden nap új és újabb rendelet jelenik meg. Egész hasábokat közölnek. Mint minden intézkedésüket, rendeletüket, parancsukat – ezt is undorral olvasom. Néha azonban egészen érdekes dolgokat olvashat az ember (a sorok között t. i.!). Eddig a leghőbb vágyuk, valósággal szadisztikus élvezetük volt a jóérzésű, fejlett kulturájú és ennek folytán kényesebb polgárság otthonába elhelyezni a legpiszkosabb, a legalacsonyabb színvonalú, testileg-lelkileg egyaránt durva, ápolatlan proletárt.
Mentől nagyobb, tátongóbb volt az űr, a különbség a lakással bíró bourgeois és a beléje helyezett, nyakára küldött proletár között, annál hatalmasabb volt az ő örömük is. A kielégített bosszúvágy nemes érzése töltötte el egész valójukat. Már abból is lehetett ezt észlelni, hogy hogyan, milyen rendszer szerint végezték ezeket a belakoltatásokat. Mentől külvárosibb, piszkosabb volt a proletár, annál előkelőbb, fényesebb mágnás- vagy belvárosi vagy legalább is lipótvárosi palotába, illetőleg lakásba helyezték el. Még akkor is így cselekedtek, amikor a proletárnak egy csöpp kedve sem volt a mágnások márványos, fényes termeibe beköltözni, mert fűtési, főzési szempontból éppenséggel nem felelt meg neki. Nekik azonban, a hatalmas intézőknek, egyre ment. A bourgeoist halálra bosszantották vele – s ez volt a főcél.

„MEGENGEDIK” A BURZSUJOK ÖSSZEKÖLTÖZÉSÉT
Most azonban érdekes kis rendelet bújik el a rendeletek tömegében. Egyszerűen „megengedik”, hogy a bourgeoisia összeköltözzék. Szóval, hogy akinek olyan lakása van, amely a megengedett nagyságot meghaladja, – annak joga van a proletárbeköltöztetés elkerülése céljából – sajátmaga – választotta bourgeoist magához vennie.
Talán végre megszállta őket a szentlélek és egy kis emberségre tettek szert? Talán rájöttek arra, hogy egy új világ megalapozásánál, az alapkövek lerakásánál nem lehet csakis gyűlöletből keverni a vakolatot? Talán erőt vett rajtuk némi humánusabb érzés és belátják, hogy mégsem való a bosszúvágynak, – az aljas, alantas ösztönöknek ennyire szabadfolyást engedni, hatalmi mámorukat ekkora korlátlansággal kitombolni? Talán azt gondolják, hogy elég, ha elvették a bourgeois összes vagyonát, megélhetőségi lehetőségét, az életkedvét (sokszor az életét is). Talán úgy gondolják, hogyha már az otthonától is annak minden intimitásától megfosztották – akkor legalább ne éljenek ellenséges érzelmekkel telített, föllázított, ellenük uszított, őket gyűlölő és kémkedő – proletárokkal egy fedél alatt, hanem egymáshoz közelálló bourgeoisok költözzenek össze – s ezáltal felszabadult lakásokat bocsássák egészen proletárok rendelkezésére.
Ó, Istenem, micsoda naívság lenne mindezt elhinni! Micsoda hihetetlen rövidlátás, az emberismeretnek mily hiánya! Ezektől a lelketlen kreaturáktól, valami lelkes cselekedetet várni. Ezektől a teljesen szívtelen individiumoktól a szivnek a megmozdulását remélni! Ezektől a gonosz lényekről csak a legminimálisabb jóságot feltételezni. A legtökéletesebben elárulja a tudatlanságot, elárulja a nem – ismerését a bolsevista káténak. Ott, ilyenfajta érzelmeknek nem lehet, nem szabad szerepelni. Aminthogy nem is szerepelnek.
Ennek a kis rendeletnek rúgója, magyarázata igen egyszerű.
Azt tapasztalták ugyanis, hogy dacába a féktelen lázításnak, dacára a proletár igen gyakran tapasztalható lelketlenségnek, a lelki kultúra teljes hiányának, – mégis – több esetben a belakoltatott proletár és a lakásadó gazdája, a „burzsuj” meglátták egymásban az „embert”.
És ez a felfedezés azután természetesen befolyásolta egymáshoz való viszonyukat, megszűnt a gyűlölségi bázis. És kárbaveszett annyi meg annyi elpocsékolt tüdőkoptatás, szónoklat, beszéd, – írás, nyomtatás. Egész tűrhető egymás mellett élés fejlődött ki – a lakótársak között, – sőt „horribile dictu” még az is előfordult, hogy a proletár, aki természetesen sokkal jobb életkörülmények között van, juttatott a fölöslegéből – a nélkülöző bourgeoisnak is.
Nohát ezt már persze nem lehet nézni, tűrni, összetett kézzel! Gyorsan cselekedni kell. S a cselekvés eredménye – e rendelet.
Lakjék külön ezentúl a proletár és a burzsuj. Így talán jobban, eredményesebben el lehet hitetni az előbbivel, – hogy az utóbbi – minden utálatra, gyűlöletre méltó teremtmény, akinek elpusztítása a proletárnak legfontosabb, legsürgősebb, elengedhetetlen feladata.

MEGNYILTAK A BOLTOK
A tanácsköztársaság kitörésekor bezárt üzletek most újra mind megnyílnak lassankint. Megkezdődik bennük a szervezett lopás és rablás. Nem kérdezik, hogy az áru mibe került, hogy a kereskedő mennyiért szerezte be, hanem egy általuk meghatározott, a jelenlegi áraknak igen kis hányadát kitevő összegért bocsátják azoknak rendelkezésére, kik be tudják bizonyítani, megfelelő dokumentumokkal, szakszervezeti igazolványokkal stb., izzó vörös érzelmeiket. A népbiztosok tehát ajándékot adnak a népnek, – természetesen a burzsuj zsebéből.
Hogy azután ezek a „vörös érzelmek” ilyen körülmények között, félig vagy egészen ingyen – cipő, ruha, fehérnemű stb. kiosztása fejében, erősen szaporodnak és gyarapodnak, ez már igazán magától értetődik. Nem kevésbbé ezeknek őszintesége és megbízhatósága is.
A vörös őrség is szerencsésen kiépült már. József főherceg palotája bizonyult a legalkalmasabbnak személyzetének összegyűjtésére, hogy meghallgassák Vajda Zoltán elvtárs parancsának aranymondásait. Ezúttal már szavakban is kifejezést adtak annak a felfogásuknak, amelyet eddig csak tettekkel dokumentáltak, hogy az utcaseprő éppen olyan fontos munkát végez, mint az, aki ezreknek sorsát intézi. Igazán szép tőle, hogy nem taksálta a seprő munkáját sokkal magasabbra, mint holmi buta fölösleges kultúrmunkát, amelyhez tudás, műveltség és magasabbrendű intelligencia kell.
De minden rombolás dacára, úgy látszik még mindíg nincsenek teljesen megelégedve az elért eredménnyel. Úgy vélik, hogy a „bourgeoisia még nincs teljesen leverve, csak elájult és ők pedig véglegesen el akarják temetni”.
Már pedig az ember kénytelen elismerni, hogy tekintve aránylagosan rövid (nekünk sajnos végtelen hosszúnak tetsző) uralmukat, bámulatos eredményt értek el a rombolás és pusztítás terén. És úgy látszik ez a fő ambíciójuk és feladatuk is.

A GYERMEKI LELKET PUSZTÍTJÁK
Miután már alaposan infíciálták a felnőtteknek, tudatlanoknak nagy tömegét, most az ártatlan gyermeki lelket akarják megmérgezni.
Megnyitják az iskolákat.
Alig lehet áttekinteni, mérlegelni hamarjában, hogy ez a rövid három szó mily borzalmas perspektivát jelent!
Mi lesz abból a gyermeki lélekből, amelyet ezek a gyűlöletet okádó, hazát és Istent tagadó, vallást eltörlő, alantas ösztönökből, személyes érdek és haszontól hajtott alakok fognak formálni? Micsoda emberi szörnyeket fognak felnevelni?! A viaszkpuhaságú gyermeki lélekbe micsoda kártékony, soha el nem tüntethető, őket erkölcsileg megnyomorító, tanokat, felfogást fognak belevésni?
Sajnos, nagyon tudjuk, ismerjük a választ – ezekre a szomorú kérdésekre...
Állítólag hoztak Pestre valami elemózsiát a faluból. Lehet, hogy igaz. Hogy mi nem fogunk abból semmit sem látni, az bizonyos. Alkalmasint a proletár sem. A népbiztosé és „csatlósaié” lesz az egész zsákmány.
De hogy publikálják az eseményt, hogy beszélnek, iratnak róla! ahelyett, hogy mint minden egyebet titokban, de annál intenzívebben élveznék ők maguk, annak megvan a maga, igen könnyen érthető oka.
Hencegés a proletárral szemben. „Lássátok, mire vagyunk képesek! Még a falut is megmozdítjuk érdekünkben – gyomrunk érdekében!” Szózat a burzsujhoz. „Ne reménykedjetek, hogy kiéheztet bennünket a falu. Küld az állatot, élelmiszert, mindent nekünk!” Ezt jelenti a közlésük. Hogy micsoda terrorral – micsoda erőszakkal jutottak a prédához, – ez persze már más kérdés.
Már ma, április 10-én hirdetik, hogy május elsején, a munkásságnak eddig is ünnepén micsoda világraszóló cécót óhajtanak és fognak csinálni. „Örökké felejthetetlen, történelmi nappá” akarják avatni. A boldog optimisták úgy vélik, hogy ezt a dicső nagy napot ők, a vörösök már nem fogják megérni. Én persze nem merem remélni.
Már a festőművészek között is akadnak olyanok is, akik nemcsak behódolnak és vörösnek vallják magukat, hogy fehér kenyeret, lehetőleg kalácsot kapjanak, hanem még a legaktívabb támogatásban is részesítik a diktatúrát. Ecsettel állnak rendelkezésére és a leglehetetlenebb és a leglázítóbb, a legutálatosabb plakátokat pingálják a házak falaira.
Ha az ember az utcára megy – kénytelen a szemét behúnyni, ha nem akarja, hogy ezek az ordító, brutális, leginkább vérvörös színekben tobzódó – szörnyűségek végletekig felizgassák. Majd a paradicsomot ígérik a proletárnak, majd szemléltetően jelzik, hogyan kell szétzúzni mindent, ami „burzsuj” eredetű. Majd a gyönyörű, szívet kecsegtető ígéretet ismételgetik, hogy „minden a mienk”, szóval a művészetet, a kultúrának ez a fínom, a hozzáértőknek sok és intenzív lelki élvezetet szerző hajtását, a legpocsékabb célok szolgálatába állítják!

A PROLETÁR FESTŐMŰVÉSZ
Ma egy Uitz Béla nevű festő, aki már rettenetes plakátokat követett el, írással is lázít a „reakciós” világnézet ellen. Izzó szerelmet vall a forradalomnak, a diktatúrának, a művészet nevében is.
Azt tartja többek között (mert nem mondható rövidnek szerelmi vallomása), hogy a művészetnek párhuzamos szellemben kell haladnia a kialakuló társadalmi rend szellemével. Szembeállítja a „burzsuj” világnézetű művész felfogását, – megalkuvását, erkölcstelenségét, a forradalmi világnézetű művész magas erkölcsi nivójával, – hitével, meggyőződésének szentségével.
S hogy milyen fínom tenorban tartja vallomását, – mennyire alkalmazkodik a diktatúra hangjához és stílusához, annak illusztrálására csak egy mondatot kell reprodukálni: „A burzsoá művész megalkudott, mert pénzre volt szüksége – a forradalmi művész szembe köpte – a burzsoá ízlést, de nem tagadta meg elveit.”
Nohát ez az egy igaz, hogy ez a festő elvtárs valóban – szembe köpte nemcsak a burzsoá ízlést, de ízlést általában az ő mázolásaival. S miután nem akadt az ő aberrációinak amatőrje az elmúlt világban, azt reméli, hogy mikor minden felfordult, minden fejtetőre állt az életünkben, az ő felfordult és fejtetőre állított képeinek, elgondolásainak a vásznon is – elérkezett az ideje.
S amit eddig csak holmi agybeli kificamodásnak tekintettek a régi ízlés emlőin nevelkedett emberek – azt ő most, nagy ügyességgel kamatoztatja a maga számára. Kinevezi azokat, forradalmi érzésű, kommunista hitvallású művészetnek.
Gyönyörű kis művészet, amely politikai alakulásokból és még hozzá – ilyenből kapja az inspirációt!
A művészi tehetség, – isteni adomány s azt ilyen célokra felhasználni – valósággal káromlás. Maga a gondolat: a bolsevizmust összeházasítani a művészettel – illetőleg új, bolsevista proletár szinezetű művészetet produkálni oly abszurd, oly művészietlen – hogy ebből azután csakugyan – csak Uitz-féle művek születhetnek meg.

ÁPRILIS 13.
Az egyetlen ujságnak – amely most megjelenik, a „Vörös”-nek olvasása – az izgalomnak szakadatlan láncolata – a legvalóságosabb önkínzás. De azért kell olvasni! Mindennap van benne egy csomó parancs, rendelet, amelynek nemtudása avagy áthágása a legnagyobb bajokat zúdíthatja az ember nyakába. A népköztársaságnak nevezett szervezett tolvajok és rablók hadserege – ezen újságon keresztül parancsolgat mindennap nekünk, szegény agyonkínzott, kirabolt „burzsuj”-oknak, hogy mit kell tennünk, mit nem szabad tennünk, mert különben így meg úgy, jön a büntetés! S hogy ők igen szívesen látják, ha az utóbbira kerül a sor, az természetesen magától értetődik.
Most, hogy az elrabolt üzleteket megnyitották, egyre figyelmeztetik a proletárokat, ügyeljenek, hogy valahogyan a burzsuj ne vásárolhasson semmit sem. S jön rögtön az elmaradhatatlan fenyegetés, hogy hiába is vásárolnának, mert úgyis a szekrényükből fogják majd kiszedni, elvenni, amit most megvesznek. S hogy az ő ilyetén fenyegetésüket be is váltják – ez iránt sajnos semmi okunk sincs a tapasztaltak után kételkedni.
S az az utálatos, gyomrot felkavaró spicli-rendszer! A folytonos vastag betűs felszólítás az ujságjukban hogy mindenkit fel kell jelenteni, aki a proletár állam rendelkezései ellen vét vagy azokat ócsárolja! Hát élet ez, ilyen népség uralmának közepette? Előfordult-e valaha a multban, hogy embert ember ellen így lázítottak, a gyűlöletet így szították volna?
Hiszen az ember már az utcától is irtózik! Mert nem akarja látni a proletárok gyűlölettel teljes pillantásait, amellyel végig mustrálják őt magát, kalapját, ruháját. És Isten ments, ha a vizsgálat eredménye az, hogy a proletár hölgy a magáénál jobb ruhában látja a burzsuj asszonyt! Ha tekintettel ölni lehetne, – akkor sok halott fedné az utcákat.
Az a világ, amelyet így alapoznak meg, ilyen eszközökkel akarnak megteremteni, még ha a legideálisabb elvekből is indulna ki, még akkor is valami förtelmes szörnyszülött lenne. Csak gyűlöletből, csak gonoszságból készült habarccsal nem lehet építeni! Legfeljebb pusztítani – rombolni! Azt lehet. Hogy ehhez értenek, azt alaposan bebizonyították – már eddigi működésükkel. Építésnek persze még mindig nyoma sincs.

ORDÍTÓ PLAKÁTOK
A plakátok azonban ordítanak az utcákon – mind nagyobb számban. Rohamozó vörös katonák, alatta óriási betűkkel: „Vörös katonák előre!” Vagy: Egy vörös katona áll fegyverrel a vállán. Fent a felírás: „Fel a proletárság védelmére.” Lent, azt ordítja: „Testvér segíts!”

ÁPRILIS 15.
Hát már a gyönyörű Margitszigettől is búcsút vehetünk. Igaz, hogy mi nem túlságosan sokat látogattuk amúgy se! Pláne most, amikor gyalog messze van, – villanyos, hajó pénzbe kerül. Megvolt azonban a tudat, hogy ha akarunk – hát itt van, megvan ez a kis paradicsomunk, kimehetünk. Most már, elárasztotta azt is a vörös piszok. Tegnap átadták a proletároknak. Szóval megszűnik ott is mind a szemet gyönyörködtető szépség – és megkezdődik a vandál pusztítás.

SZÉCHENYI LÁSZLÓNÉ PALOTÁJA
Barbárságukra jellemző esetet hallottam.
Széchenyi Lászlónénak, Vanderbilt Gladysnek van, illetőleg volt egy csodaszép palotája az Andrássy-úton. Igen természetes, hogy mentől szebb, mentől úribb, annál nagyobb élvezettel kommunizálják el. Telerakták a legpiszkosabb proletárokkal, olyanokkal, akik a legnagyobb számú szurtos, piszkos gyereksereggel voltak hajlandók bevonulni. Notabene, nem is igen könnyen tudtak a proletárok köréből – lakót kapni a grófi lakás számára. Az óriási, szellős, világos termek, nemigen felelnek meg a proletárgusztusnak és követelményeknek. De végre mégis „megtelt.”
Egy szegény egyetemi hallgatót, egy hajléktalan ifjút szintén behelyeztek a palotába. De ő ugyancsak nem bírta ki ott sokáig. Úgylátszik, talán valami jobb családból származó, de mindenesetre jobb érzésű fiú lehetett. Azért hagyta ott a palotát, mert nem tudta nézni, hogyan teszik tönkre, hogyan pusztítják el ezt a gyönyörű, művészi otthont. A proletárcsemeték a csodaszép márványpadlót egykettőre úgy elrondították, hogy ennek az egyetemi ifjúnak minden jobb érzése fellázadt és nem bírta ki tovább. Kérte a hatalmasokat, hogy helyezzék el őt egy kevésbbé fényes palotába, – ahol azonban az ő esztétikai érzéke kevesebb megpróbáltatásnak van kitéve, mint jelenlegi lakóhelyén.
Íme, így fest – a proletárdiktatúrabeli kultúra!
Mindennap újból és újból tele van az ujság győzelmi hírekkel – az egész világból – most főképen Németországból. Szerintük mindennap más és más városban kiáltották ki a tanácsköztársaságot. Hogy mi igaz mindebből és mi csak „pium desiderium” az ő részükről, azt csak a jó Isten tudja – meg azok persze, akik a hazugságoknak ezt a koszorúba fűzött gyűjteményét feltálalják. Nekik a mi teljes leveretésünkre, – teljes kétségbeesésünkre van szükségük, hogy eredményesen folytathassák a nagy pusztítást.

FÖLMAGASZTALJÁK LUKÁCS GYÖRGY „ELVTÁRSAT”!
Ma a „kultúr ellenforradalomról” írnak cikket ujságjukban. Ez tele van bombasztikus frázisokkal, hazugságokkal, a burzsoázia szidalmazásával és természetesen a proletár felmagasztalásával.
Legyalázzák a Molnár Ferencek, Szomaházy Istvánok és Lakatos Lászlók „művészetét.” A proletárkultúra ellenségeivé nevezik ki őket. Ezekkel szembeállítják nagy hozsannázás mellett – Lukács György elvtársat. Elmondják róla, hogy otthagyta a tudós olvasószobáját, az egyetemi katedrát, a művészetet és elment becsületesen (!) tiszta lélekkel, erkölcsösen szolgálni a forradalom ügyét, stb., stb. Ezt mondják ők. Itt azonban véletlenül informálva vagyok igen jól, én magam. Nem arról, hogy mit hagyott ott, hanem arról, hogy mivel cserélte fel. Hogy hol és merre volt az ő „tudós” szobája, azt nem tudom. De hogy ma Budapest egyik legszebb palotájában lakik, a legfényűzőbb élet közepette, a leglukullusibb konyhát élvezi és a cselédség serege áll rendelkezésére, – ezt pozitíve tudom. Így fest közelről a „népköztársaság” vezetőinek, a megalapozóinak „proletármeggyőződése”: személyes használatra. Amikor is a népbiztos úr fényes palotában írja, hogy „most kell agyonütni a polgárt, mert most még lélekzik”!
„Minden a népé” ez a jelszó frázisban, nyomtatásban, szónoklatokon, plakátokon. A valóságban azonban az, hogy minden azoké, akik ezt a vakmerő, hazug, népbolondító, országpusztító komédiát kieszelték és végigjátszani merik!

ÁPRILIS 18.
Nem lehetne állítani, hogy jeles munkájukban nincs rendszer. Nem lehet tagadni, hogy nem a legnagyobb alapossággal végzik a lelkek mérgezését, az emberek elvadítását, a gyűlölség magjainak elültetését.

AGITÁTORISKOLÁT CSINÁLNAK
A legnagyobb erővel és apparátussal fognak hozzá az „agitátor-iskolához”.
Úgy vélik, hogy nem elég az, amit a vezető elvtársak képesek az izgatás, a lázítás, az embereknek egymás elleni uszítása terén elkövetni. Hanem iskolát kell nyitni, ahol tanfolyamokkal képeznék ki az elvtársakat, ezekre a nemes és dicső erényekre. Hogy mentől gyorsabban és mentől alaposabban infíciálják a népet és érjék el gonosz, egocentrikus, önző céljaikat. Úgy látszik alaposan megtanulták a leckét Oroszországban. Kész tervvel jöttek: nekik csak le kell másolniok, amit ott láttak.
Ami meg a vallás elleni rendeleteket illeti, úgy látszik, mégis föleszméltek, hogy nem lesz jó a húrt túlságosan megfeszíteni.
A munkásoknak feleségük is van. És hál’ Istennek, ezek között még istenfélők és vallásosak is akadnak néha. Bizonyára nem egy közülök megbotránkozott és fellázadt – a vallásellenes uszításaik és intézkedésük miatt. Már pedig ők egyelőre csak a burzsoázia ellen harcolnak. A munkásokkal ellenben „a legjobb viszonyban akarnak lenni”. – Őket csalárd ígéretekkel és tényleges adományokkal – a polgárságtól lopott holmik odaajándékozásával, mindenféle mulatsággal, csinadrattával magukhoz óhajtják édesgetni. Tehát éppenséggel nem érdekük a munkásasszonyokat felbőszíteni, vallásos, hívő érzelmeikben megbántani.
Egyszerűen meghátráltak. Kijelentik, hogy a „Tanácsköztársaság a vallást minden ember magánügyének tekinti és vallása szabad gyakorlását mindenki számára biztosítja”.
No, eddig ezt igazán nem láttuk és nem hallottuk. Már szinte úgy voltak az emberek, mint az őskeresztények idejében, mikor katakombákban mertek csak összejönni, az egy Istent imádni.
Ez az eljárásuk is mutatja, hogy nem kevésbbé ravaszok és körültekintők, mint amilyen gonoszok!

KÉSZÜLNEK MÁJUS ELSEJÉRE
Már most kezdenek beharangozni a május 1-i nagy cécókra. Elképzelem, hogy mit fognak produkálni, népbolondító, maszlagoló, az alantas ízlésüknek megfelelő mulatozásokban, dekorációkban, ordítozó – a népnek hízelgő, mindent ígérő – a „burzsujt” ijesztgető plakátokban stb.
Uristen, mi lesz még ebből, ha be nem teljesedik az optimisták suttogása, hogy akkorára ők már nem igen fognak ünnepelni...
Bárcsak tudnék én is hinni ebben!

ÁPRILIS 22.
Talán mégis! Talán van szabadulás! Hála a jó Istennek, ma úgy címezik a vezércikküket a „Vörös”-ben, hogy „Veszélyben a forradalom”. Ha már ők maguk bevallják ezt, ők, akik eddig a legóriásibb önbizalom és biztonság hangján beszéltek, talán van mégis reménység, hogy pusztulni fognak ők is, meg ez a sok piszok is, amit felkavartak, a csatornából magukkal hoztak.
Úgy látszik, meg vannak ijedve. Hogy mitől, azt mi persze nem tudhatjuk. Mert ami az ő ujságjukban van, az minden valószínűség szerint, mind hazugság, S az igazságot, ha közlik, hát csak akkor teszik ezt és azért, ha ez nekik hasznos és kellemes. Már pedig az talán sem nem hasznos, sem nem kellemes nekik, ha azt írják, hogy veszélyben van az uralmuk.
De mindenesetre kell, hogy valami konkrét oka is legyen annak, hogy ők így írnak. Kell, hogy valahonnan, valahol talán mégis megmozdult valami a mi segítségünkre, illetőleg a bolsevizmus közveszélyes nyavalyájának elpusztítására.

ELLENFORRADALMAT SZIMATOLNAK
Fehér ellenforradalmat emlegetnek, állítólag a demarkációs vonalon túl, a román, cseh, tót, francia fegyverek védelme alatt. Ezek a nemzetek sajnos – mind alaposan ellenségeink.
De még az ördöggel is szövetkezni kellene, hogy ezektől a gazemberektől, ettől a rablóbandától megszabaduljunk. És a magunk erejéből – fegyver nélkül, mindenünkből kifosztva – ugyan hogyan védekezhetnénk? Az áruló Károlyi alatt követte el a polgárság a megbocsáthatatlan hibát, hogy minden erő, energia, ellentállás nélkül kiadta a fegyvert a kezéből. Fejet hajtott és ezzel megpecsételte sorsát. Most csak az Úristen segíthet rajtunk!
Úgy látszik, hogy a vörös hadsereg vereséget szenvedett. Kénytelen volt meghátrálni. S ahonnan ők kivonultak, ott természetesen a „tanácsköztársaság” megszűnt. Már pedig, ahol az emberek megpróbálták, tudják, hogy e szó mit jelent, micsoda fogalmat takar. Azok mindent el fognak követni, hogy a csírájában kipusztítsák és eltapossák még a gyökerét is!
Azt írják, hogy Szatmárnémetiben a román hadsereg közeledtének hírére feloldották a bankbetéteket, kiszolgáltatták az ékszereket, megszüntették a házak köztulajdonbavételét, a gyárak és üzemek szocializálását. Hát persze, ez fáj nekik! Hisz ez már mind az ő prédájuk volt. Ez az érték mind az ő zsebükbe vándorolt volna. Csak természetesen nem győzik ezt a sok kincset egyszerre zsebrevágni. Idő kell ahhoz! Bizonyos egymásután és valami látszólagos rendszer, hogy egymás előtt és az agyonudvarolt nép előtt valami formába öltöztessék – a lopások, rablások szakadatlan láncolatát.
És most, ha ezúttal igazat írnának, ha csakugyan veszélyben lenne – eddigi és jövőbeli működésük eredménye, a préda – egy országnak vagyona és ők kénytelenek lennének pusztulni innen, – ami még jobb lenne, elpusztulnának, micsoda boldogság lenne itt! Szinte elképzelhetetlen!...
Ők, bezzeg legnagyobb kíméletlenséggel és kegyetlenséggel beszélnek, írnak mindennap arról, hogy mit kell csinálni a burzsoáziával, hogyan kell őket teljesen kipusztítani, hogy még magja se maradjon! Attól tartok, mi sohase lennénk képesek megfelelő revánsra velük szemben!
Egy igen jó barátunk a minap valahogyan betévedt egy gyűlésükre. Hát nem akarta előttünk, asszonyok előtt elmondani, hogy mit hallott ott szavalni, kiabálni, fogadkozni – oly borzalmas volt!

MAGÁNEMBER NEM BESZÉLHET TELEFONON
Íme, a védelmi rendelkezéseik: minden magántelefonbeszélgetés tilos! No mitőlünk, a Károlyi dicső kormányának legkezdetén elvették a telefont. Eleinte azt hittük, hogy csak elromlott. A „romlás” hetekig tartott, s az új rendszernél dívó és már akkor, megnyilvánuló hazudozással – azt felelték folyton, hogy csinálják. Miután azonban a csinálásnak csak nem akart az eredménye mutatkozni, kiküldtünk valakit a központba tudakozódni.
Visszajött azzal a felvilágosítással, hogy eszükbe sincs csinálni. Más baja nincs a telefonnak, minthogy elvették tőlünk, mint „politikailag megbízhatatlantól”. Természetes, hogy aki Tisza Istvánnak volt a híve és dicsekedhetett az ő barátságával, – az nem mehet megbízható számba Károlyiéknál, – no és persze Kun Béláéknál még kevésbbé!
Ez a „rendelet” tehát bennünket személyesen nem érint. Megszoktuk már a „megbélyegzettek” telefontalanságát.
„A kávéházakat be kell zárni!” Ez meg azt jelenti persze, hogy a burzsujok se telefonon, se szóbelileg ne érintkezhessenek egymással. Ne közölhessék az esetleges annyira kívánt, óhajtott örömhíreket egymással, a reménység hajnalhasadását, pirkadását a proletárdiktatúra bukásáról és a saját szabadulásukról.
A katonákban most már nem válogatnak, hogy ki méltó arra és ki nem, hogy a dicső vörös hadsereg tagja legyen. Sőt! Most már a vörösőrségnél is csak a rokkantakat akarják meghagyni, a többiek, az épkézlábúak kötelesek mind a vörös hadseregbe belépni.
Minden gyár – csak a harctér számára tartozik dolgozni.
Ezek a rendeletek mind igen jóleső érzést keltenek bennem. Mind azt bizonyítják, hogy hál’ Istennek, talán csakugyan fenyegeti veszély őket.
Nemcsak a fővárost, de az egész országot alarmírozzák. Mindenütt gyujtó, lázító beszédeket tartanak, hogy proletárok fegyverkezzenek és védjék meg fegyverrel, ököllel a nekik ígért paradicsomot – mely most veszélyben forog. Azt mondják (bárcsak igaz lenne), hogy az entente segítségére jön a polgárságnak és elpusztítására a népköztársaságnak. Ezt abból következtetik, hogy a románok támadják – (és ezekből az ijedt rendelkezésekből kiviláglik, – hogy eredménnyel), a vörös hadsereget. Sőt, amint ők maguk bevallják, már több helyen a régi rendet helyre is állították.
Vágó Béla népbiztos elvtárs „becstelen gazembereknek” mondja a gyerekkoruk óta nemzetiszínű hazafiakat, akik nem átallják a régi rendszer megmentése érdekében a román rablócsordákkal szövetkezni. Hát amit a románokról mond, az sajnos igaz. De hol marad a románoknak rablása, országtiprása, az övék mellett! Ezek magyarul beszélnek – magyar születésűek, de gonoszabbak magyar honfitársaikkal szemben, mint a legádázabb, a leggyűlölködőbb – ellenség! Ezeknek egyetlen és főprogrammjuk az ország tisztességes, becsületes, értékes embereinek láb alól eltevése, elpusztítása. Sőt, ha a suttogásoknak hinni lehet, ebbeli működésüket már meg is kezdték eredményesen...

FÖLVILÁGOSÍTOM A PROLIKAT A HÍDON
Szüleim és az uram internálni akarnak – engem. Azt mondják, hogyha ők nem teszik ezt, akkor majd valahová a túlvilágra – és nem is a legkellemesebb úton és módon fognak szállítani Kun Béla pribékjei. Őrületeket csinálok, mondják ők. De hát nem-e őrület ez az egész mostani élet? S nem kell-e megbolondulni tőle? S veszít-e az ember azzal, ha nem éli tovább ezt az életet?
Tegnap délelőtt kis kutyámmal a karomon, átmegyek az Erzsébet-hídon, – hogy Budára, a Gellérthegyre, a telkünkre jussak. Ott nem látok embert, gonoszságot. Ott a fák, a bokrok, a virágok, a természet – megvígasztalnak, ideig-óráig. Elfelejtetik percekre az embereket, rosszaságukat, szívtelenségüket, csak gyűlöletből származó cselekedeteiket...
Tehát, amint a hídon megyek, azt látom, hogy állnak a villamosok. Az egyik álló villamoskocsi kalauzához odamegyek és megkérdezem, hogy miért állnak? „Ha a kis kutyát ideadja, akkor megmondom”. – No, ha a fél Budapestet nekem adja érte, – akkor sem adom oda – mondom én. Mindenünket elvették! Ez még megmaradt, de ezt nem adom semmiért sem”. – S mialatt így beszélek vele – megüti egy-egy szó a fülemet: Pogány népbiztost fent a Várban „leteszik”... Erre elkezdek egy kissé tapogatózni, – kérdezősködni. S olyasfélét vettem ki a beszédükből, mert lassankint mind több és több ember gyűlt közénk, – csupa proli – hogy nincs minden egészen rendben... No erre azután én Pogányra, Kun Bélára tereltem a beszéd sorát. Szépen elmagyarázgattam nekik, hogy ezek az „elvtársak” mit akarnak. Elmondtam, hogy ezek „paradicsomot”, mindent ígérnek a népnek, de egyelőre csak magukról gondoskodnak. A népet csak bolondítják. És még sok mindenfélét hasonló tenorban elmagyaráztam nekik. Úgy látszik, hogy volt némi meggyőző ereje beszédemnek, mert az elvtársak és fejkendős elvtársnők megértően bólintgattak. Még a ruhámra is mutattam, hogy: „nézzék meg ezt a divatjamult, háború előtti ruhát! (ez nagyon is igaz volt). Nekem – bezzeg nem telik újra! De hasonlítsák össze a népbiztos elvtársak feleségeinek fényűző, divatos új toilettjeivel...!”
A mondottaknak századrésze is elég lett volna egy passzusra a túlvilágra – leszúrásra, Dunába lökésre és hasonló jókra. – Én azonban azzal a megnyugtató érzéssel mentem tovább, hogyha csak kis – parányi mértékben is, – de hozzájárultam a prolik felvilágosításához, – szemük kinyitásához. És hogyha más úriasszonyok és emberek nem restelnék a fáradságot, de még inkább, ha szert tennének annyi bátorságra, amennyire szükség van a mai terror világában – ilyetén beszéd hangoztatásához, – akkor talán nem kellene összetett kézzel, kétségbeesett szívvel várni, míg valami csoda vagy külső segítség megszabadít e rémuralomtól. Akkor talán sikerülne belsőleg, alulról összeroppantani uralmukat, kihúzni lábuk alól a gyékényt.

FOLYTATOM A FÖLVILÁGOSÍTÁST A LÁNCHÍDON
Visszafelé a Lánchídon mentem. Ott is kisebb-nagyobb csoportosulásokat láttam. Közéjük furakodtam. S folytattam az Erzsébet-hídon megkezdett működésemet. Természetesen nagyon megkésve jöttem ebédhez. Szüleim és az uram elképedtek, mikor hallották késedelmem okát. Őrületes vakmerőségnek minősítették eljárásomat.
Az öngyilkosságnak nem valami kellemes és gyors módjának tartják a hóhéroknak ilyetén provokálását. Minderre mindíg csak azt felelhetem, hogy érdemes-e ezt az életet védeni, félteni?
Az én betétem kicsi ahhoz a haszonhoz képest – amelyet eljárásom hajthat, ha követőkre talál. Ha akadnak olyan emberek is, akik kevésbbé féltik életüket, mint ahogy utálják a keretet, a körülményeket, amelyek között ma élnünk kell, talán mégis siettethetjük a megváltásunkat. A válasz minderre azonban csak az volt, hogy be fognak zárni engem, nem fognak kiengedni az utcára. Ők persze nem akarják, hogy éppen én legyek a vértanuja a pokoli fajzat uralmának. Ők úgy vélekednek, hogy az életemet kockáztatom, ez bizonyos. Nagyon bizonytalannak mondják azonban, az eljárásom által esetleg elérhető hasznot. Lehet, hogy így van. De engem hajt, kerget valami, egy belső érzés, ösztön, hogy legalább én ne tűrjek, szenvedjek összetett kézzel – hanem menjek és cselekedjem és tegyek valamit, bármily csekélység is legyen az!

ÁPRILIS 23.
Ma már úgy írják, hogy árulás történt a nagyváradi fronton. A „burzsoázia elárulta” a proletártestvéreket. S ez valami igen érthetetlen és csodálatos dolog, hogy a polgár, akit tűzzel-vassal kipusztítani akarnak, „elárulja” azt, aki vele ezt a műveletet nemcsak el akarja követni, de nyíltan „urbi et orbi” hirdeti is ezt a nemes és nagylelkű célját!
Hála adassék érte az Egek Urának, hogy volt erre módja és lehetősége a burzsoáziának.

NAGYVÁRADOT KIÜRÍTETTÉK
Nagyváradot kénytelenek voltak kiüríteni, ezt írják ők maguk. „A polgárság összejátszott a románokkal, pánikot idéztek elő, elhitették a néppel, hogy Pesten is kitört az ellenforradalom – ezért ellentállás nélkül kellett feladni Nagyváradot”. És természetesen a legádázabb fenyegetéseket kürtölik világgá – ha „kézre kerülnek az aljas ellenségek”. Isten mentsen ettől! Sőt már attól is félek, hogy itt, minálunk, mi rajtunk fogják bosszújukat kitölteni, – az ott szenvedett vereségért. Amint hogy továbbra is fokozott szigorral bocsátják ki rendeleteiket. Eltiltanak minden csoportosulást az utcán. Ha jól tudom azt is mondják, hogy három vagy négy embernél több nem állhat meg együtt az utcán. Tehát egy olyan család, amelynek két vagy három gyermeke van, az nem maradhat az utcán együtt, mert az már csoportosulás!

11 ÓRÁN TÚL SEM UTCÁN LENNI, SEM OTTHON VILÁGÍTANI NEM SZABAD
Éjjel 11 órán túl nem szabad senkinek az utcán lennie.
Magánházakban sem szabad a legcsekélyebb összejövetelt sem tartani.
11 órán túl nem szabad semmi világosságnak sem lenni a lakásokban! Hát nem borzalmas ez, amit ezek elkövetnek? Nem a legnagyobb terror, a legszörnyűbb rabszolgasors a mienk? Hátha egy házban súlyos beteg van és azt ápolni kell? Sötétben talán csak mégsem lehet? Ezer és egy eshetőség van, amikor az emberek nem maradhatnak sötétben. Vegyük csak a legszimplábbat – az én esetemet. Leromlott idegeimmel e borzalmas világ közepette egy percig sem akarok és nem tudok foglalkozás nélkül maradni tête-à-tête-ben saját gondolataimmal. Lefekszem az ágyba, de aludni nem tudok. Kergetődznek agyamban a csúnya, rémes gondolatok, a nappal hallott, tapasztalt dolgok, események természetes következményeképen.
Egyetlen menedékem az olvasás, egyetlen vigaszom a könyv. Ebből a lehetetlen csúnya világból – egy képzeletbelibe – amelyet a költő, író fantáziája teremtett, akarom átplántálni magamat, gondolataimat. Szellemi narkózist óhajtok. Megfeledkezni a jelenről, a tényleges világról és életről és beleélni magamat egy képzeletbeli világba, ahova az író vezet. Az ő teremtményeinek életét élni, az ő sorsukat követni, figyelemmel, érdeklődéssel, izgalommal. Megfeledkezni saját életünkről, sorsunkról, végnélküli – egyre jobban gyarapodó és növekvő bajainkról... És most még ettől is megfosztanak...

ÁPRILIS 24.
Igen természetes, hogy azok az emberek, akik maguk a legnagyobb mértékben gyakorolják a „magántulajdon megszüntetését”, amit a régi időben lopásnak és rablásnak neveztek, nem állhatnak ide törvényt ülni azok felett, akik ugyanezt esetleg szerényebb mértékben követték el.
Azért is a tolvaj és rabló urak ma igen kedves kis levélkét kaptak kézhez, amely nekik valószínűleg nem csekély örömöt szerzett.
A levélkét „határozat”-nak nevezték s a tartalma pedig az, hogy a forradalmi törvényszék büntetlenséget biztosít nekik, az összes iratokat pedig, melyek tettükről tanuságot tehetnének, – elégeti.
Ez már aztán igazán a valódi kommunizmus, demokrácia, egyenlőség és minden együtt, hogy a kis és a nagy gazemberek között ne tétessék különbség! Azelőtt lecsukták őket, és írásban volt megörökítve a „bűnügy”. Ma lecsukni csak becsületes, és tisztességes embereket szoktak. De annyi tinta még az egész országban sincs, hogy mindazt a gaztettet, amelyet a tanácsköztársaság cégére alatt a vezetők, a kolomposok, s utánuk meg a nyáj elkövettek, írásba szedjék.

MEGKEZDIK A SAFEK FÖLNYITÁSÁT
Ma egy kis hírecske vonul meg az ujdonságok között a Vörös Ujságban. Ez a „kis” hírecske elég nagy izgalmat fog kelteni mindenütt, ahol érdekelt felek vannak. 28-án, tehát négy nap mulva megkezdik a „zárt letétek” felnyitását! Tehát úgy látszik, én is búcsúzhatom mindattól, ami ékszerfélében az enyém volt eddig, mindattól, amit szerettem, mert ajándék vagy emlék volt, vagy csak mert esztétikai élvezetem volt belőle. Most pedig, hogy koldussá tettek bennünket Kun Béláék rablóhadai – ez volt még az egyetlen megmaradt értékünk.
Ugyan meg kell hívni az „érdekelt feleket” a felnyitáshoz, – de hogy minek, azt nem tudom. Talán csak azért, hogy elbúcsúzzanak most már utolsó vagyonuktól? Talán csak azért, hogy ezzel az aktussal is bosszantsák, izgassák a már amúgyis kétségbeesett polgárt?
Folytonosan azzal bíztatnak a boldog optimisták, hogy lehetetlenség, hogy így maradjon – vége lesz nemsokára a rablók uralmának. De Istenem, ha meg is érnők, – amit remélni sem merek, – uralmuk összeroppanását, rombadőltét, tönkre volna téve odáig minden érték, minden szépség!

ÁPRILIS 25.
Vérlázító, szörnyű eset híre terjed szét a városban és kelt mindenütt óriási megdöbbenést, legnagyobb fokú rémületet. Sajnos, hogy oly szomorú, oly szégyenletes leigázottság helyzetében vagyunk, hogy egyelőre egyebet tenni sem tudunk, mint az öklünket összeszorítani és könnyes szemmel, vérző szívvel reménykedni, hogy talán éppen az ilyen borzalmas esetek fogják a gyümölcsöt érlelni, undorító uralmuknak végét elősegíteni. Talán az ilyen borzalmak felrázzák az embereket tespedtségükből. Talán a felháborodás fog nekik erőt adni, hogy keressenek, találjanak utat-módot a diktatúra megszüntetésére, a hóhérok elpusztítására?!

MEGÖLTÉK HOLLÁN ÁLLAMTITKÁRT ÉS FIÁT
Két derék, érdemes úriember lett áldozata ezeknek a kétlábon járó bestiáknak. Szedték a túszokat, mint most mindíg. Az egyik túszszedő terroristának, akinek nyolc darab burzsujt kellett volna szállítania, ezúttal csak négyet sikerült elfognia. Efeletti bosszúságában, avagy félt, hogy korholni fogják, avagy csak privát ambícióból, az elfogott túszok közül kettőt, a két Hollán államtitkárt, az apát és fiát, akiket szokásukhoz híven, éjnek idején brutálisan ágyukból kirángattak, magukkal cipelték, még az éjjel, – agyonlőtték! A Lánchídról a Dunába lökték őket!
Nem találok szavakat a felháborodástól, ennek a szörnyűséges gaztettnek a megbélyegzésére. Mi célja, mi értelme volt ennek a rémes gyilkosságnak? Mit akartak, mit értek el vele? Semmi egyebet, mint bemutatni hatalmukat, megfélemlíteni, megtörni a burzsujt. S főképpen pusztítani őket, ahogy egyre hangoztatják, hogy ez céljuk, ez vágyuk, ez programmjuk! Mily borzasztó lehet a szegény család kétségbeesése, az özvegyek, a hátramaradottak fájdalma!
És nem kisebb mindannyiunk félelme, hogy Isten mentsen meg még a gondolatától is, hol, mikor, kinél folytatják ilyen eredményesen megkezdett vadállati működésüket?
Nem szabad gondolkodni – mert megbomlik az embernek az agya...
Ezt a szörnyű gyilkosságot persze csak szóbeli közlemények útján tudta meg az egész város. Ezzel már ők maguk sem mernek eldicsekedni. Ellenben közzéteszik förtelmes ujságjukban, hogy tegnap két embert agyonlőttek, – egy ügyvédet és egy detektívet, – mert „ellenforradalmárok” voltak, hat fiatalembert pedig, egy műegyetemi hallgatót, egy joghallgatót, egy tüzérhadnagyot, egy főhadnagyot, egy századost, egy detektívet életfogytiglani fegyházra ítéltek, mert becsületes emberek voltak, mert összeálltak, hogy véget vessenek a patkányok uralmának. Szegény, szerencsétlen mártírok! Szobrot érdemelnének, hogy így feláldozták magukat a közjóért, mert becsületes szívük azt diktálta, hogy meg kell szabadítaniok az országot, hazájukat, ettől az átoktól. Egészen bizonyos, hogy ezeknek a szegény embereknek, – az agyonlőtt ügyvéd és detektívnek, – sem pedig a másik hat elítéltnek nem volt valami nagy vagyona, amelynek pusztulását siratták, nem volt birtokuk, amelynek elkobzásán keseregtek volna, hanem megutálták azt az erkölcsi züllést, azt a piszkot, azt a rothadást, amely természetszerűleg támad, ha fegyházból kikerült csőcselék tartja kezében a kormányrudat.
Az Úristen, ha eddig nem vette észre kínlódásunkat, talán majd most inkább tudomást vesz rólunk, – amikor az ártatlanul kiöntött vér – az Égbe kiált...
Tobzódnak a kincsekben. Édelegnek a felnyitott safek látványában. És sietnek a kincsek felkutatásával, elrablásával, mert hát, amint ők most maguk vallják, – nem nagyon jó a helyzet a frontokon.
E mellett bizonyít Kun Bélának az a parancsa is, hogy nem szabad ezentúl idegen állampolgárt kényszeríteni a vörös hadseregbe való belépésre. Velünk, szegény fegyvertelen, gyámoltalan, leigázott, nyomorult népséggel azt lesznek, amit akarnak. Nincs kitől, mitől tartaniok. De a külföld, az más! Ott van fegyver, ott van hatalom – és azok, ha nekik úgy tetszik, egy kézlegyintéssel elsöprik ezt a nyomorult rablóbandát a földről. A külföldieket kímélni kell! Velük kesztyűs kézzel kell bánni. Azokat a világért sem szabad megharagítani, – mert amit egy egész ország pusztulásának megakadályozásáért nem voltak hajlandók megtenni: a beavatkozást, egy francia katonának az elfogatása – rájuk hozhatná azt a veszedelmet. S ők pedig csak ott bátrak, és szájhősök, és szavalók ahol fegyvertelen, mindenéből kifosztott, idegeiben leromlott ellenféllel állnak szemben.

ÁPRILIS 26.
KUN BÉLA BESZÉLGET A „DER NEUE TAG” SZERKESZTŐJÉVEL
Beszélgetést közölnek Kun Béla és a bécsi „Der Neue Tag” szerkesztője között, amelyben egyebek között azt kérdezik Kun Bélától, hogy igaz-e, hogy a párizsi békekonferencián elhatározták, hogy megszüntetik a budapesti tanácsköztársaságot és lemondását ultimátum alakjában fogják követelni?
Kimondhatatlanul szomorú reánk nézve, hogy Kun Béla erre a kérdésre azt merte felelni, hogy a hír teljesen alaptalan. Ámbár, ha olyan igaz ez a dementi, mint az ezt követő kijelentése, hogy „az egész magyar nép lelkesen és tökéletesen egyetért a magyar Tanácsköztársasággal”, akkor nincs okunk búsúlni a cáfolat felett.
Nagy örömhírt közölnek ma a proletártestvérekkel. Hétfőtől kezdve bátran halhatnak meg – ingyenes temetést fognak kapni.
Hogy ők, a proletárok, de főképpen a vezetőség, nem fognak éhenhalni, az bizonyos. Annál valószínűbb azonban, hogy a mi sorsunk ez lesz – ha ugyan más, gyorsabb halálnemet nem szántak nekünk. A „mi” alatt értem a becsületes, önérzetes, meg nem alkuvó, meggyőződését fel nem áldozó polgárokat.
Napról-napra kevesebb az élelem. S ami van, abból persze mi nem sokat látunk. Azaz, hogy látni látjuk, csak nem kapunk belőle.
Szegény szüleimhez már nem járunk ebédre. Igen erősen fogy a készletük, – Isten ments, hogy teljesen elfogyjon. Mi lenne azután velük?
A Bristolban már szintén nem étkezünk, nincs hozzávaló pénzünk. Ellenben szerencsét próbálunk majd itt, majd ott, ahol halljuk, hogy van még általunk elérhető árban valami kis eledel. Persze húsról szó sincs a mi számunkra. Csak holmi kis főzelék. Nagyon örülünk, ha ahhoz jutunk. A minap hallottuk valakitől, hogy a mágnáskaszinó étterme megnyilt a proletároknak. Elmentünk oda ebédelni. Sort álltak az emberek délben, – mielőtt megnyitották a vendéglőt. Mikor őrült tolongás után sikerült egy kis asztalnál negyedmagunkkal helyet kapni – étlap után néztünk. És mikor megnéztük, hogy milyen főzeléket lehet kapni – mennyi „porció”-ra telik, akkor a pénztárhoz kellett mennünk és előre kifizetnünk az óhajtott ételeket.
Úgy látszik, a proletár elvtársak becsületességében nem túlságosan bíznak a vezető elvtársak – és nem mernék megkockáztatni a régi, jó – boldog világbeli szokást: az utólagos fizetést.
Minden porcióért „bont” kaptunk, amelynek felmutatása ellenében hozta a pincér a főzelékeket.
Istenem, micsoda társaság volt itt együtt! A legközönségesebb, a legdurvább arcok és modor, – mind, mint a kiéhezett vadállatok és közöttük valódi, fínom úriemberek. Olyanok, akiknek évszázados kultúráját, jó neveltségét nem mosta le sem a szörnyű megpróbáltatások, sem az éhség, sem a még bekövetkezhető borzalmaktól való félelem.
Mögöttünk ült az öreg Dessewffy gróf és leánya, Semsey grófnő. Milyen különbség volt, mennyire feltűnő és mennyire észlelhető még ebben a nyomorúságos sokadalomban is – az ő viselkedésük, és a heringek módjára összezsúfolt publikum legnagyobb részének viselkedése között!
Milyen furcsa istenteremtménye vagyok is én! Elvették mindenünket. Reszketek az uramért. Féltem szörnyen szegény szüleimet. És még mindíg marad könnyem, egy általam személyesen nem ismert, fínom, öreg mágnás számára, aki kénytelen öreg napjaira egy utálatos, neveletlen elvtárs-sokadalomba keveredni csak azért, hogy éhen ne haljon, hogy egy tányér parajt, vagy babot, vagy salátát kaphasson!
Pedig az embernek most takarékoskodni kell, még a könnyeivel is. Nem lehet tudni: mikor és mennyit fog kelleni ontania?...

EGYRE SZEDIK A TÚSZOKAT
Napról-napra szedik a túszokat. Közöttük ismerősöket, rokonokat. Azért is, bármily nélkülözést, kellemetlenséget, bajt, gondot szívesen elszenvedek, csak az uramnak, szüleimnek ne történjék semmi bajuk. Ez mindennapi imám...
Készülődnek nagyban május elsejére. Óriási pénzeket költenek erre a rettenetes népbolondító komédiára. Vérlázító, hogy ebben az ínséges világban, mikor semmit sem produkálnak, csak a meglévő készleteket fogyasztják, micsoda lehetetlen pazarlást visznek véghez fában, szövetben – mindenféle egyéb anyagban és munkában. Könnyű nekik, nem a magukét pazarolják, csak ezt a szegény országot teszik teljesen tönkre!

RÉMDOLGOK A VIDÉKEN
Azt suttogják, mert az újságjukban persze erről szó sincs, – csak a „frontról visszatérő” katonák hoznak néha híreket hozzátartozóiknak, hogy a vidéken is borzasztó dolgok történnek. Azt mesélik, hogy egész csomó embert, mindenféle fajtát, parasztot, urat, papot, rendőrfogalmazót stb. kivégeztek, rémes módon, ellenforradalmiság „gyanúja” miatt!
Lám, ilyen világ van, ha a proletár uralkodik, illetőleg, ha a proletár nevében és állítólag az ő érdekében egy ilyen kalandor-csőcselék kerítette és tartja kezében a hatalmat.
A hirhedt cári uralmak nem lehettek gonoszabbak és kegyetlenebbek!
De hogy a népet nem tartották akkor távolról sem annyi hazug ígérettel, mint ma, az egészen bizonyos.

KUNFI ELVTÁRSNAK FANTASZTIKUS KULTÚRAÍGÉRETEI
Pl. Kunfi elvtársnak kijelentése, melyet a napokban olvastam, nem fogja ugyan túlságosan örömteli izgalomban tartani a proletárt, csak a polgárt dühösíti, mint szemérmetlen hazugság. Azt állítja, hogy: „az elkövetkező egy év alatt most többet fog tenni a magyar proletariátus a kultúráért, mint a kapitalista uralom minden cselekedetét és minden kormányát beleszámítva az elmult ötven év alatt”.
Ennek a kijelentésnek a merészségénél, a vakmerőségénél csak a tudatos hazugsága nagyobb.
Hogy hogyan kezdenek ők a kultúrához, amelyhez úgy vélem, hogy az iskola meg a nevelés is némileg hozzátartozik, annak bizonyítékát adják azzal is, hogy micsoda újításokat honosítanak meg az iskolákban.

DIÁK-SPICLIRENDSZER
A legújabb dolog, hogy ú. n. diákbizottságokat szerveznek. Ezeknek – úgy hallom, – még az is a hivatásuk, hogy a diákok nemcsak egymást, de még a tanáraikat is ellenőrizzék. Szóval minden téren és vonalon a legutálatosabb spiclirendszer. Elég förtelmes, hogyha az életben – a hivatalokban, – az üzemekben, – a polgárság lakásaiban bevezetik ezt a minden jobb érzést arculütő, – minden tisztességes embernek visszatetsző, megint csak az emberek alantas indulatait ébresztgető, csúf rendszert, – de már gyermekeknek – diákoknak lelkét így megmételyezni, ilyen módon tönkretenni előttük minden tekintélyt s annak tiszteletét, ez már a gonoszságnál is több!

ÁPRILIS 29.
Most már Kun Béla Ausztriával veszekszik. Szemére hányja, hogy pártolja az értéktárgyaknak külföldre csempészését, – és hogy támogatja az ellenforradalmi mozgalmakat. Továbbá, hogy „nem vágja útját a Bécsbe futkosó arisztokrata magyar csőcseléknek”. Fínom és előkelő a szótára mindíg – olyan, mint ő maga! – Sajnos, Ausztria igen energikusan védekezik ezen vádak és rágalmak ellen. Ausztria elég vörös ahhoz, hogy érdemesnek tartsa Kun Bélával szóbaállni, védekezni. S ami a legszomorúbb, én nagyon is hiszem, hogy teljesen ártatlanok mindabban, amivel Kun Béla vádolja őket. Nem reménylem egy percig sem, hogy éppen a mai Ausztriától bármilyen segítséget kapnánk, – hogy ők az odamenekülőket támogatnák, még kevésbbé, hogy az ellenforradalmat előmozdítani segítenének.
Éppen Ausztria fog majd bennünket ettől az átoktól megszabadítani. Elég vörös érzelműek ők maguk is – s elég rosszindulatúak voltak a multban is, semhogy feltételezhetnők részükről a legcsekélyebb velünkérzést is! Csak a rossz lelkiismeret, a félelem mindentől és mindenkitől mondatja Kun Bélával ezeket a rágalmakat.
Bárcsak akadna valahol a nagyvilágban közel vagy távolban egy résztvevő szív, egy segitő kéz, számunkra, de egyelőre, sajnos, sehol, de sehol sem mutatkozik...

ÁPRILIS 30.
ORGIÁJA A VÖRÖS RONGYOKNAK AZ UTCÁN
Mennyi cécó, mennyi pazarlás, milyen szemfényvesztés ez a készülés május 1-ére. Óriási összegeket dobnak ki az ablakon, csakhogy a népet mentől jobban maszlagolják. Ezer meg ezer ember számára készülhetne ruha abból a töméntelen szövetből, amelyet szobrok, hidak felöltöztetésére pazarolnak. Ezer meg ezer ember lakhatnék jól abból a töméntelen állatból, abból a sok szárnyasból, amelyeknek létezéséről mi már csak hallomásból tudunk (mint a népbiztos elvtársak főeledeléről) s amelyeket ők cserébe adtak Bécsnek azért a sok haszontalan vörös rongyért, amelybe a proletárság „mulattatására”, a polgárság felbőszítésére beletemetik az utcákat. Megkövült véres tenger a város. Szemünket izgatja a látvány, torkunkat meg fojtogatják az elnyomott, leparancsolt könnyek... És a dekorációk, a szobrok lépten-nyomon – Lenin, Trotzkij képmásai! Ezeket úgy képzelem, hogy még akkor is szörnyen visszatetszőnek találnám, ha nem tudnám, hogy micsoda ronda világnak védőszentjei, apostolai...
S az ujságjuk, amely tele van annak a felsorolásával, hogy mi mindent fognak nyujtani az isteni népnek?! Hogy mennyi színház-, kabaré-, cirkusz- és mozielőadás lesz, mennyi hangverseny, mennyi sportünnep stb. stb. De a legfontosabb, hogy hol kell felvonulni? Az egész városra és a perifériákra kiadták a parancsot, hogy hol, mikor kell gyülekezniük, mert ez a fő. Összehozni a tömegeket, imponálni a masszával – a proletártestvéreknek –, megijeszteni vele a burzsujokat. Csak lehetetlen a kulisszák mögé nem látni, és észre nem venni, hogy micsoda hatalmas erőszak kényszerít mindenkit. Aki éhenhalni nem akar, vagy magát becsukatni nem óhajtja, kénytelen a paradicsom mulatozásában résztvenni. Nekünk persze, akiknek semmiféle relációnk nincs a szakszervezettel, akik ennek hiányában már meg is kezdtük a koplalást és gyakoroljuk magunkat az éhezés művészetében, – nekünk nem muszáj „mulatni” mennünk.
Szegény szüleim házában, a mi mostani otthonunkban, a bizalmiférfiak látogatásai, biztatásai és ezirányú parancsai a konyhának, a háztartási alkalmazottaknak, illetőleg az ötcsemetéjű proletárcsaládnak szólnak. Ezek természetesen ki is veszik részüket mindenből bőségesen. Mi sem jellemzi jobban a helyzetet, mint az, hogy az a nő, aki fizetés és ellátás fejében szobalányi teendőket végez nálunk, konvertálni óhajtja az ellátást – pénzre. Ez igen természetes. Az ő kitűnő élelmezése mellett semmi gusztusa sincs a proletár-kisasszonynak, a mi, még a „szerény” jelzővel sem eléggé megvilágított étkezésünkben részt venni! Hozzá sem nyúl – a gerslihez, meg a tökhöz, – ételekhez, amelyek a mi majdnem kizárólagos táplálékunkat képezik, mikor ők még dúslakodnak a pecsenyében, amelyet részint az apjuk szerez, részint az udvarlók szállítanak.
Ellenben hivatalnokaink, akik intézetünk „szocializálása” révén automatice a „tanácsköztársaság” alkalmazottaivá váltak, kénytelenek – nolens volens – ebben a tüntető komédiában, ebben a ragyogó proletármulatságban résztvenni. Még akkor is, ha ebben a nagy és fárasztó álldogálásban, járásban, tüntető menetelésben – fáradt, idősebb embereknek – le is szakad a lábuk! Hiába, a proletárdiktaturában még mulatni is parancsszóra kell. Ilyen nagy a sokat hangoztatott szabadság!
Nekik, a diktátoroknak kívánok olyan mulatságot, mint amilyen ez a holnapi lesz igen sokuknak a beparancsoltak közül! Kénytelenek lesznek sokan mosolygó arccal felvonulni, mialatt belsejükben a legjobb kívánságokat táplálják a proletárdiktatura teremtői és végrehajtóival szemben. De hát a kenyér, a maguké, a családjuké, nagy dolog, ezért sok mindent el kell szenvedniök!
S mily gonoszok az emberek! Szegény szüleim házának lakói, nem szűnnek meg agyarkodni a „volt” háziúrék ellen! A „suszterék”, akik mindíg a legolcsóbb lakbérrel szemben a legdrágább cipőket szállították a családnak, nem nyugodtak addig, amíg be nem bizonyították, hogy most ők az urak a házban. Az övék a hatalom. Az a különbség van azonban ennél a „hatalmi” kérdésnél, a mult és a jelen között, hogy a volt tulajdonosok sohasem éltek a hatalmukkal, nem használták ki azt velük szemben. A jelen birtokolók, a drága proletárok a legnagyobb mértékben élnek és visszaélnek vele. Nem hagyta őket nyugton az a szerencsétlen, kis elzárt folyosó kérdése. Illetőleg helyesebben mondva, azt remélték, hogy ennek a kérdésnek az ő kívánságuk szerinti megoldása, majd a szegény szüleim nyugalmát fogja még jobban megzavarni. Ez a cél. Ezt óhajtják elérni mindenképpen, minden eszközzel. Abban a boldogító tudatban akarnak édelegni, hogy újból, – és még –, és megint elvehettek valamit a volt háziúrtól. Bosszanthatták, bánthatták őt, akinek csak az a bűne velük szemben, hogy mindíg túlságosan jó, humánus és engedékeny volt hozzájuk. Mást igazán nem tudnának szemére hányni.
A házbizalmi üveges, nemhiába orosz eredetű, hát semmiben sem akar azok mögött maradni a gonoszságban. És a suszterék abban a szerencsés helyzetben vannak, hogy ez a nagy és hatalmas férfiú, már évek óta lakójuk, kosztosuk. Igy persze általa mindent elérnek, amit csak akarnak. Sőt! Őneki szereznek határtalan örömöt, ha sikerül nekik valamit kifundálniok, amivel szegény szüleimet, újból meg újból megnyomoríthatnák.
Hogy milyen kellemes egy ilyen gonosz lelkületű és érzelmű közvetlen szomszéd a proletárdiktatura áldásthozó uralma alatt, az ugyancsak könnyen elképzelhető. Azelőtt azt sem tudtuk a házbizalmi elvtársról, hogy a világon van; és hogy még hozzá már évek óta, közvetlen szomszédságunkat tiszteli meg ottlakásával. Most, a proletárdiktatura kitörése óta eltelt aránylagos rövid idő – egy hónap alatt már igen alaposan helyrehozhattuk ebbeli tudatlanságunkat. Gondoskodik róla, hogy tudomásunk legyen arról, hogy ő a világon van s még hozzá, sajnos, a mi házunkban, a mi közelünkben. A munkáját valószínűleg már ő is abba hagyta. Főfoglalkozása megkínozni, a végletekig keseríteni a burzsujt általában, bennünket különösen. Mint ahogy most minden proletárnak ez a foglalkozása – ez az élvezete.
Lehet-e ez másképpen akkor, amikor Kun Béla – a koronázatlan királyunk? De ha nem is érte még a fejét korona, ez nem akadályozza meg őt abban, hogy sokkal nagyobb autokráciával, sokkal korlátlanabbul uralkodjék, sokkal hatalmasabb diktaturát fejtsen ki, mint koronázott „elődjei”!
Minthogy pedig mégsem bizonyos, hogy mint Magyarország rabiátus diktátora fogja nemes lelkét valamikor kilehelni, tehát – jó előrelátónak lenni – és összelopni és lopatni, összerabolni és raboltatni mindent, amit csak lehetséges és amire szüksége van a jelenben és amire szüksége lehet a jövőben.
Mint mindenhez, úgy ehhez is tehetség kell. S hogy őbenne az ilyfajta tehetség nem hiányzik, azt bebizonyította már a multban is, Kolozsvárott, ahol mint valami kishivatalnok működött és e karrierjét – sikkasztással zárta le. Eléggé sajnos, hogy nem ővele végezték ezt a lezárási műveletet; de olyan alaposan, hogy ne juthatott volna abba a helyzetbe, hogy évek mulva – mint Magyarország diktátora, hóhéra, tönkretehesse szegény országunkat, s minden benne élő tisztességes embert.

A PROLIK ELADJÁK A NEKIK KIUTALT LAKÁST
Hogy a proletártestvérek mennyire át vannak hatva a „proletáröntudattól”, a „megváltó gondolattól”, a szent felszabadulás eszméjétől, a „diadalmas népszabadságtól” stb. hasonló, mindennap száz helyen, száz ajakról hangoztatott bombasztikus frázisoktól, azt elárulják cselekedetükkel. Ezekről mi tudomást szerzünk részint személyes tapasztalataink révén, részint a másokéból hallomásból, részint pedig az újabb és újabb rendeletekből és parancsokból. Ma pl. nyomatékosan figyelmeztetik az egyes „eltévelyedetteket”, akik lakásigénnyel lépnek fel és a kiutalt lakást nem foglalják el, hanem megvesztegettetik magukat a lakástulajdonos által és különféle ürüggyel ugyanabban, vagy más kerületben más lakás kiutalványozását kérik, hogy a legnagyobb szigorral fogják büntetni az efajta visszaélést. A házfelügyelőket, meg a házbizalmiakat bízzák meg az ellenőrzéssel – a lakáselfoglalásokat illetőleg. A megvesztegetett „ártatlan” prolit szigorúan büntetik. Azt mondják, hogy a megvesztegető gaz burzsujt – halállal! Ime, teljes pompájában látható a proletárigazságszolgáltatás igazsága! Az eladott lakás mostanság egészen kis külön „proli-üzlet” lett.
Ők saját külön kis piszkos odujukban sokkal jobban érzik magukat, mint a selyemtapétás, túlságosan jó és tiszta levegőjű, sok fűtést igénylő szalonokban. S ha el is viszik magukkal, ágyaikkal saját külön kis állatkertjüket, még ez sem képes mindjárt otthonossá tenni számukra az új lakást.
Ellenben üzletnek egészen jó. Ők megmaradnak a megszokott, jótékony piszokban, a burzsuj meg fizet, amennyi csak telik mai helyzetétől, hogy ettől a rettentő bekvártélyozástól megszabaduljon.
S most még ezt a kedves kis játékot is megzavarják az uralkodók! Vigyázzanak, mert az ilyetén rendelkezésekkel majd elveszítik népszerűségüket a drága jó prolik előtt is!

MÁJUS 1.
Tegnap este megyek, illetőleg futok keresztül a vérvörös utcákon. Ezeknek látása még a legnyugodtabb idegeket is felkorbácsolhatja. Szembejön velem egy jó ismerősünk; Hoepfner műépítész. Ő már többször biztatott volt, hogy „nem tart már soká”. Ezúttal azt súgja: „már csak órák kérdése”. Lemondóan legyintek kezemmel: nem hiszem. Nem bízom már ezekben az ígéretekben. Eleget hallottam, sajnos, sohasem volt igaz. No meg azután, ha csakugyan fenyegetné őket valamiféle külső, vagy belső ellenség, akkor csak nem csinálnák ezt a szörnyű parádét, amely őrült költséget és munkaerőt emészt? „Miért ne? A pénz, amelyet költenek úgy sem az övék, s a munka? Mást úgysem csinálnak, hacsak a szörnyű pusztítást, amelyet minden téren véghez visznek, nem nevezzük munkának”. „Hát bizony munka az is, éppen olyan, mint a Diana-templom felgyujtása munka volt” – mondom én. „S ők bizonyára abban reménykednek, hogy ezzel a gyönyörű működésükkel – csakúgy, mint Herostrates – halhatatlanságot szereznek maguknak. A templom építőjének nevét nem igen tudják ma az emberek, de az elpusztítóját – igen. Csakhogy ezeknél a jövőbeli halhatatlanságnál is fontosabb a jelen élet, mégpedig a mentől jobb, bőségesebb és fényűzőbb élet”. Ezt persze, csakúgy egészen suttogva és igen gyorsan beszéltük, mert az utca szintén tele van spiclikkel.
Hogy mennyire tele van mindenütt, azt csak most tudtam, sajnos, egy bennünket igen közelről érintő esetből kifolyólag. Az utóbbi napokban majdnem mindennap meglátogatott bennünket szüleim házában Maksziányi Dezső barátunk. Jóban voltunk vele mindig, feleségével is. A Bristolba is eljártak hozzánk. De ez a mindennapi látogatás mégis kissé feltűnt nekem. Kérdeztem is az uramat. Azt felelte, hogy valami állásról van szó, arról tárgyalnak. „Hogy-hogy? Hiszen neki nagyon szép állása van a vasútnál, irodalmilag is működött eddig, mi szüksége van neki Tereád?” „Hát talán megingott az állása, illetőleg félti” – mondja az uram. Miután olyan lehetetlen felfordult világban élünk, ahol semmin sem lehet már csodálkozni, csöppet sem tetszett ez a válasz valószínűtlennek. S minthogy üzletről volt szó, négyszemközt hagytam őket tárgyalni. Láttam, hogy jobban szeretik így. Mi történt azonban tegnap? Megint eljött délelőtt M. barátunk. Az uram nem volt otthon. Én tehát most egyedül diskuráltam vele. Feltűnt szokatlan levertsége, amely még nagyobb volt, mint amennyit mostanában mindnyájunkon többé-kevésbbé észlelni lehet. Mint mindig, úgy most is megkérdeztem, hogy mi van Mariskával, a feleségével, hogy olyan régen nem láttuk? „A birtokán van, Isaszegen”. „Dehát mit csinál ott olyan sokáig?” „Hát először is egy kis élelmiszert akar ott összeszerezni. Azután meg ott szokott mosatni”. „S azt ő ott egyedül kivárja? S maga egyedül él itt, ő meg ott a mai szörnyű világban? Ez mégis csak furcsa” – mondom én. „Hiszen ő ott a saját házában él” – válaszolja M. Miután láttam rajta, hogy kellemetlen volt neki úgy ez a beszélgetés, mint az, hogy nem találta az uramat, egy ideám támadt. „Tudja, kedves M., hogy most hol és merre van az uram, ezt nem tudnám megmondani, de egészen bizonyosan elmegyünk délután K.-ékhoz. Ha maga nem is járt oda eddig, de ismeri őket jól a mi révünkön. S ők a mi barátainkat hivatlanul is tárt karokkal fogadják. Erről biztosítom magát. Jöjjön oda délután, ott kedvére beszélhet az urammal” „Nem nagyon jól érzem magam, de ha jobban leszek, okvetlenül elmegyek.” Ezzel búcsúztunk. Délután K.-éknál elbeszélem, hogy talán váratlan vendéget is kapnak, akit én hívtam meg. „Kicsodát?” „M. D.-t”. „Nagyon szívesen látnók. De hát a felesége már kiszabadult?” „Hogy kiszabadult-e? Isaszegen mosat már vagy 2 hete.”
Erre az ember az asszonyra néz, az vissza őreá, majd énreám. Látom, hogy pár pillanatig igen tanácstalanul állnak. Végre megszólal a férfi. A következőket mondja: „Hát igen, jobb lesz megmondani az igazat, mert nagyon tanulságos lesz, intő példa a méltóságos asszonynak az ő félelmet nem ismerő vakmerőségével szemben. Szegény M.-né börtönben sínylődik!” Én majd eldőltem az ijedtségtől, mialatt szemeim megteltek könnyekkel. „Mi történt, az Istenért? Hogyan került börtönbe? Mit követett el?!” Erre elbeszélték a következő rémtörténetet: M.-né kiment Isaszegre, hogy valami élelmiszert hozzon haza. De sem aznap, sem másnap nem jött haza. Sőt egy hét eltelt már távozása óta, anélkül, hogy fogalma lett volna az urának arról, hogy hová lett. Míg egyszerre csak egy úrhölgy ismerőse felkeresi őt és tudtára adja neki, hogy felesége a vörösök börtönében, a Markó-utcai fogságban sínylődik!
Az az úrhölgy ugyanis – egy patronagenak volt tagja – és a börtönöket látogatta, hogy a rabok sorsa iránt érdeklődjék s hogy őket a lelkijavulás útjára terelje. Hogy ne csak a büntetéseket töltsék ki, de lehetőleg lelkileg is megtisztulva térjenek vissza a világba, s úgy kezdjenek új életet. Lám, a gonosz, a romlott, a rabszolgatartó, elnyomó és vérszopó bourgeois-világnak – ilyen intézményei is voltak! Amint a börtön folyosóján végighalad ez az úridáma, valami rettentő női zokogást hall az egyik cellából. Benyit, hát ott találja jó ismerősét, M. D.-nét, a legsiralmasabb állapotban! Nemcsak, hogy fogoly volt, de a legdurvább bánásmódban részesítették. Ezzel a törékeny, gyönge, fínom úriasszonnyal W. C.-eket súroltattak!
S mi volt a bűne, amiért olyan súlyos megtorlást érdemelt?! Mikor elkészült a dolgával Isaszegen, s várta a vonatát, jó ismerősével, az állomásfőnökkel beszélgetett. Azt kérdezi tőle, hogy „maga is hordja ezt?” s a sapkáján lévő vörös rozettára mutat. „Hisz már úgy sem tart soká!” – Mint utólag kisült, ezt a mondását a váltóőr meghallotta. Közölte a direktórium másik két tagjával. Az egyik a kanász volt, a másik is valami hasonló magas rendű foglalkozású. A szegény asszonyt elfogták. Budapestre, tömlöcbe szállították s a leggyalázatosabban bántak vele. Míg aztán a patronage-hölgy fölfedezte s az ő protekciójával a Markó utcai börtönbe került, ahol mégis tisztességesebb a bánásmód. Szegény ura, természetesen a legnagyobb kétségbeeséssel vett tudomást felesége szörnyű sorsáról. És csupa tapintatból nem kereste fel az uramat, nem kérte segítségét. Igy az uram csak véletlenül tudta meg, hogy mi történt szegény asszonnyal? Nagy szemrehányást tett emiatt M.-nek. Most már aztán együttesen minden követ megmozdítottak, hogy a szegény asszonyt kiszabadítsák. Erről folytak a majd mindennapos tárgyalások. Eddig még persze nincs eredmény, de remélik, hogy lesz. Valamelyik irodalmi direktóriumban van ugyanis az uramnak egy ismerőse, akivel azelőtt irodalmi összeköttetésben volt s felteszi róla, hogy csak a terror hatása alatt volt kénytelen hivatalában megmaradni, de lelkileg nem hódolt be a vörösöknek. S azután meg tud valakit, akinek a felesége jó viszonyban van annak a feleségével, így talán ezen az úton majd megkörnyékezik és kiszabadítják a szegény asszonyt.
Képzelhető, hogy micsoda hatással volt rám ez a história! Végtelenül felizgatott a boldogtalan M.-né sorsa. Hiszen éppen ezért titkolták előttem, mert tudták, hogy mennyire oda leszek, ha megtudom, hogy mi történt vele. Persze, hogy nem aludtam egész éjszaka. S feltettem magamban, hogy amint csak lehetséges, elszaladok M.-hez és megtudok tőle újabb részleteket szegény felesége sorsáról. S tőlem telhetőleg vigasztalom őt. Ma persze ki nem mozdulok hazulról.
Még látni sem akarom a vörös borzalom ünnepét, hallani sem az Internationale üvöltését.

KÖZEL VOLTUNK A SZABADULÁSHOZ, DE NEM LETT BELŐLE SEMMISEM
Azt suttogják, hogy nem ok nélkül ígérte H. barátunk tegnap este, hogy már csak órák kérdése.... Azt mondják, hogy egy nagyon népes ülésükön Kun Béla állítólag be akarta jelenteni lemondását. Talán a harctéri fiaskójuk miatt? Tehát igaz, hogy egészen közel voltunk a szabaduláshoz! És Isten tudja, mi történt, hogy történt? Az elbolondított, tönkreszónokolt elvtársak – úgy látszik – újból bizalmat szavaztak a főrablónak és gyilkosnak, Kun Bélának, és marad sajnos minden a régiben!
Ezért nem merek én semmi biztatásnak hinni! Nem merem magam hiú reményeknek átengedni, mert aztán annál kínosabb, fájdalmasabb az újabb és újabb csalódás.
Mi állandóan csak a sötétben tapogatódzunk. El vagyunk zárva a világtól. A kül- és beleseményekből csak annyit tudunk, amennyit és ahogy ők akarják, olyan beállításban, amilyen nekik, helyzetüknek – politikájuknak kedvező. Meg kellett tehát tanulnunk – a sorok között olvasni, kutatni. Ott talán mégis rábukkanunk valamire, ami egy kissé útba igazít, megmagyaráz egynémely dolgot – amelyet különben nem tudnánk megérteni. Így pl. most, hogy miért voltunk oly közel a szabadulás, és megváltáshoz? (amely sajnos mégsem következett be). Ezt talán megmagyarázza a mai ujságban lévő harctéri jelentésük. Hál’ Istennek, minden vonalon, – habár burkolt módon, – de mégis „kiürítésről”, „visszavonulásról” beszél. De, ami még ennél is többet ígér, az a nekünk drága kis önvallomás, hogy „csapataink egy része még mindíg fegyelmezetlen”! Nekik kell ezt az önvallomást tenniök, mert különben mivel magyaráznák meg a visszavonulásokat, kiürítéseket? S ez utóbbiakat, bármennyire szeretnék is, – titokban tartaniok nem lehet, – mert előbb-utóbb hazatérő katonák, – levelek, – értesítések révén kitudódnék. S akkor már a proletár is megtudná, amit mi régen tudunk – hogy mennyit és mennyire hazudnak.
De a mi számunkra az ő védekezésük, meg a csapataik bevallott fegyelmezetlensége – újból egy kis reménysugár. Ha az ő szívük kegyeltje – drága vörös hadseregük, bitorolt hatalmuknak egyetlen támasza cserben hagyja őket és „fegyelmetlenkedik,” – akkor talán csakugyan üt a mi óránk is! Akkor talán mégis csak fordul a kocka! És ők elnyerik végre – amit annyira, oly búsásan megérdemelnek.
Sajnos, ezúttal még sikerült újabb hazugságokkal megerősíteni – már-már düledező pozíciójukat. Meg aztán az ellenforradalmárokat folyton a legrettenetesebb megtorlással fenyegetik, ha megmozdulni merészkednek. Hogy mindannyiunknak, tisztességes embereknek lelkében csak úgy zsongnak, forrnak az ellenforradalmi gondolatok, az bizonyos. De Istenem, hol vagyunk mi a megmozdulástól, mikor minden fegyver, minden hatalom, az ő kezükben van? Üres kézzel – állig felfegyverkezett söpredékkel szemben? Hiszen már az átkos emlékezetű Károlyi Mihály, meg Lindner Béla gondoskodtak róla, hogy a polgárságtól minden fegyvert elszedjenek. Hogyan és ki tudna nálunk ellenforradalmat szítni, – ha csak nem valami külső segítséggel? De ki akar nekünk kívülről segíteni? Ki törődik mivelünk?...

MÁJUS 3.
Tegnap nem volt hál’ Istennek újság a nagy cécó tiszteletére. Ha van, akkor el kell olvasni rendeletüket, parancsaikat, amelyek napról-napra jobban szaporodnak. Az embernek tudnia kell, hányadán van? Mennyivel lett szűkebb újból börtönünk? Ha nincs ujság, akkor legalább ettől a kínzó olvasmánytól megszabadulunk. Az utcára persze nem mentem ki. Csöppet sem voltam kíváncsi vörös színbe fürösztött házaikra, hidaikra, a négy és öt emelet magasra épített szobraikra, Liebknechtjükre, Trotzkijra, Leninre s a többi gonosztevőre.

RÉGI VILÁGBELI MŰVÉSZEK SZOLGÁLTÁK A VÖRÖS MÁJUST
Eléggé szemléltetően írják le amúgy is az ujságban a gyönyörűségeket, amelyeket bemutattak. Édelegnek még a felsorolásában is. Először élvezik, mikor csináltatják. Azután, mikor kiadják a parancsot, hogy hogyan és mit kell végezni, hogy bámuljon a proletár és megpukkadjon a még el nem tántorodott, tisztességes polgár, végül pedig, mikor felsorolják remekműveiket. A legszomorúbb azonban az, hogy igazi művészek – olyanok is, akiket eddig feltétlenül tisztességes embereknek tartottam – résztvesznek és áruba bocsátják tudásukat, művészetüket olyan cél szolgálatába, amelyet ők maguk is undorítónak, felháborítónak tartanak. Olyan nagy úr az a gyomor, hogy kielégítésére, elhallgattatására semmitől sem riadunk vissza! Hiszen kenyér, hál’ Istennek, még valamennyire van, meg egy kis gersli, meg hasonló jók. De hát muszáj mindenképpen kalácsot, vagy húst enni, akkor is, ha az ember legjobb, legbecsületesebb meggyőződését kénytelen feláldozni érte, no meg a saját és mások megbecsülését? Képesek arra, hogy Kun Béla parancsolta képeket fessenek, szobrokat faragjanak! Pázmány Pétereket, Andrássy Gyulákat, Szent Gellérteket stb. vörös rongyok alá temessenek, helyükbe Liebknechteket, Trotzkijokat fabrikáljanak.
Bizony, az én szegény gyomrom is elég megpróbáltatásnak van kitéve, eleget szenved. De, hogy én az uramat rávegyem, vagy magam kövessek el valami olyan cselekedetet, vagy munkát, amely e gaz uralom dicsőitését szolgálja – azt már nem tenném. Pedig van valami, ami nekem szörnyen fáj. Sokkal jobban fáj gyomrom kínos összehúzódásánál. És ez az, hogy most már szegény apámnak nem vagyok képes cukorbajos állapotának megfelelő táplálékot, egy kis húst vagy tojást, vagy egy kis vajat szerezni. Nincs semmi összeköttetésem a közeli falukkal. Magam képtelen vagyok utazni. Máskor is rosszul vagyok mindig a vasúton. Hát még most, a nagy operáció után. A sok lelkiizgalom következtében, teljesen legyengültem. Meg azután az sem bizonyos, hogyha minden erőmet és energiámat összeszedném és útrakelnék és sikerülne valami zsákmányra szert tennem, hogy nem vennék-e el jövet a vasútnál a vörösök? Mert hallom, hogy burzsujjal szemben így szoktak eljárni. Hiszen ők úgy akarnak bennünket térdre kényszeríteni, hogy kizárólag mindent tőlük és általuk kapjunk! Persze csak akkor, ha úgy táncolunk, ahogy ők fütyülnek. S aki erre nem hajlandó, az éhezzék, vagy haljon éhen. Minthogy azonban az a táplálék, amely nekünk fiatalabb és nem beteg embereknek elég ahhoz, hogy éhen ne haljunk, beteg édesapámnak nemcsak, hogy nem elég, de direkte életveszedelmes, futok fűhöz-fához, barátainkhoz, tanácsot kérni, hogy mit csináljak, honnan szerezhetnék neki egy kis megfelelő elemózsiát?
Bezzeg, a vörös május művészei nem járják e Kálváriát. Hála az Istennek sok ismerősöm nincs közöttük. Végtelenül csodálkozom azon a kiváló szobrászművészen, akire – mint az ujságból olvasom – a városligeti diadalkapuk, baldachinok és szobrok készítését bízták. A művészet, – az esztétikai szép – egy ilyen csúnya, pocsék dolog szolgálatában! A művész, akit az Uristen kegyelme ily gyönyörű adományhoz, művészi tehetséghez juttatott, akinek lelke ideális magasságokban kellene, hogy lebegjen, a piszkos, poros földön kúszik és beváltja Istenadta képességeit vörös pénzre!
Eldicsekszenek vele, hogy hatszázezer felszabadult proletár ünnepelte örömujjongással a május elsejét. Pedig tudjuk mindannyian, hogy micsoda parancsok jöttek-mentek! S jaj lett volna annak a valódi proletárnak, vagy más közéjük kényszerített burzsujnak, ha nem fogad szót és nem megy kora reggeltől késő estig „örömujjongani”.
Csupa szemenszedett hazugság, lépten-nyomon! Ugy írják, hogy a nagy felvonulásban volt egy csoport rokkant, akik a következő felírású táblát hordták: „A burzsoázia áldozatai!” Senki sincsen, aki nálamnál jobban sajnálja ezeket a szerencsétleneket. Sajnos, már megszokhattam volna annyi esztendőn által ezt a szomorú látványt és mégis, mindig, ahányszor csak látok egyet, könnybe borul a szemem. Juttattam nekik a háború alatt, amennyi csak tellett tőlem. De, hogy ők a burzsoázia áldozatai, ki merné ezt állítani Kun Béláékon kívül? Ha a burzsoázia óhajtotta a háborút, miért nem állt talpára akkor a francia, az angol, az amerikai, az orosz szocialista? Miért nem mondotta akkor, hogy „mi nem megyünk, a magyar, a német szocialista testvérek ellen! Ha ezt akkor megteszik, elejét veszik több mint négy esztendős öldöklésnek, pusztításnak, pusztulásnak. Akkor hálára kötelezték volna az egész, ma megnyomorított világot. Akkor magas piedesztálra helyezték volna magukat és helyezte volna arra őket a világ. Akkor nagy és korszakalkotó dolgot cselekedtek volna, ha mindannyian megtagadják a beavatkozást két kis nemzetnek a csetepatéjába és így nem idézik fel egy óriási világháborúnak borzalmait... Bezzeg, mindezt nem tették – akkor! A világ pusztult, a szocializmus meg alaposan csődöt mondott akkor, amikor alkalma lett volna nagy dolgot cselekedni, s a világot meggyőzni az ő nagy hivatásáról. Nem történt meg. De Kun Bélának állandóan bűnbak kell. Ezzel véli alátámasztani, reszketve, féltve őrzött hatalmát. Ezért kell, únos-úntalan, éjjel-nappal, ismételniök szóban és írásban, képekben, plakátokban teleordítaniok a világot, a proletárok fülét, bombasztikus hazug, félrevezető, népbolondító frázisokkal. S hogy mennyire reszketnek, mennyire féltik a hatalmat, amellyel oly gyalázatosan élnek és oly szörnyen visszaélnek, az is bizonyítja, hogy sem a vörös hadsereget, sem a vörös őrséget nem találják elégségesnek, becses személyüknek és rémes uralmuknak megvédésére. Erre valók a terroristák, a Lenin fiúk, akiknek fészkük a Teréz-körúti Batthyány palotában van. Azt mondják, hogy ezek gonoszságban, lelketlenségben, kegyetlenségben, mindenkin túltesznek – mindent felülmúlnak. Isten ments, ha valami polgárember karmaik közé kerül! Azt suttogják, hogy az Országház pincéjében működnek. Ha valakit ellenforradalmisággal, vagy csak azzal gyanusítanak, hogy nem eléggé vörös érzelmű, odahurcolják s a legválogatottabb, a legembertelenebb kínzással – küldik a másvilágra. S hogy az utcai járókelők ne hallhassák az áldozatok rémes jajgatását, folyton autókat berregtetnek az utcán...

VIRÁGOT KÜLDÖK A SZEGÉNY BEBÖRTÖNZÖTT ASSZONYNAK
Tegnap először mentem fel a Gellérthegyre, kertünkbe. A most nyíló orgonákból – gyönyörű nagy csokrot kötöttem – s elmentem vele M. D.-höz. Gondoltam megkérem, – ha van rá mód, – juttassa a börtönbe a feleségéhez. Talán megörül szegény ennek a külvilágból jövő, illatos üdvözletnek. Szerencsém volt. Otthon találtam. Elmondott persze most már mindent, ami a szegény asszonnyal történt. Nagy részét már tudtam, legfeljebb holmi apróbb részletet nem. Azt is elmondta, hogy most aránylag sokkal jobb a sorsa, mint a másik tömlöcben volt. Már csak azért is, mert ide mindennap elmehet neki elemózsiát vinni. Meg azután itt együtt van Magyarország legelőkelőbb társaságával. Maholnap igazán alig lesz a tisztességes, jónevű úriember másutt található, mint a gyűjtőfogházban. Ott van annyi, meg annyi más között József főherceg fia is, – akit azért fogtak el és börtönöztek be, mert azt gondolták, hogy szökni akar az országból. Már pedig ebből a földi paradicsomból a világért sem szabad megszökni. Legkevésbbé azoknak, akik számára a legsötétebb poklot csinálták. Ott vannak főpapok, kegyelmes urak, mágnások és dzsentrik, polgárok, keresztények, zsidók, bankárok, gyárosok – meg vidékről parasztok: szóval mindazok, akiknél a legparányibb ürügyet találtak (persze csak mert akartak találni) az elfogatásra. S ha ez még a legnagyobb erőlködés mellett sem sikerült, akkor ráfogták az illetőkre, hogy ellenforradalmi gondolatokkal foglalkozik, avagy egyszerűen kijelentették, hogy szükségük van – a polgárok által becsült, tisztelt, – a városi vagy megyei – életben, társadalomban nagy pozíciót betöltött emberekre túszok gyanánt. Ezekkel akarják azután sakkban tartani az ellenforradalmárokat, mert ezektől reszketnek, félnek, éjjel-nappal.
Szegény kis főherceg is, miután szülei nincsenek Pesten és nem segélyezhetik, akár éhenhalhatott volna, ha M.-né nem juttat neki a számára az ura által behozott elemózsiából...
Mondtam M.-nek, hogy az uram mindent elkövet, hogy a szegény asszony kiszabaduljon mentől előbb. Már ítélkeztek fölötte és a forradalmi törvényszék egy nagy összegű pénzbüntetést és 5 évi fegyházat szabott ki reá.
Borzasztó helyzetben vagyunk mi most, szegény polgárok! A legtermészetesebb dolog a világon, hogy mindennap hő imákat küldünk az Egek urához, hogy vessen véget ennek a szörnyű világnak – a szervezett rablás, kínzás, sőt ölés uralmának. Talán ma még olyanok is visszatértek az Úristenhez és megtanultak imádkozni, akik azt már régen elfelejtették. De torkunkon akad a kérelem... Úristen, mi lesz azokkal, azzal a töménytelen családapával vagy férjjel, vagy fiúval, testvérrel, és most már nővel is, aki az ő hatalmukban van, bebörtönözve, nekik életre-halálra kiszolgáltatva? Hiszen az annyira óhajtott, kért, leimádkozott ellenforradalom első megmozdulására – a válasz a túszok elpusztítása lenne! Hiszen azért szedik őket.
Kétségbeejtő még gondolatnak is, hogy ami a kintlévők felszabadulását jelentené, az a bentlevőknek, a bebörtönzötteknek rémes kivégzését vonná maga után!
Nem lehet, nem szabad még gondolkozni sem, – mert beleőrül az ember.
Ha nem dolgozom intenzíve valamin, ha nem írok – akkor olvasok – csak azért, hogy ne legyen módom, ne tudjak gondolkozni. Narkotizálom magam állandóan...

A FIATAL ZÁSZLÓS SZÖRNYŰ TRAGÉDIÁJA
Borzasztó dolgot mesélnek lépten-nyomon. Egy fiatal kis zászlós, egy jó családból való özvegyasszony egyetlen fia, elvesztette igazoló iratait. Elmegy a Hungária-szállóba, amely most Kun Béla és csatlósainak főhadiszállása. S mint ilyen nagy ívben el van kerítve egész barikádokkal. Bőrkabátos, gránátokkal körülspékelt matrózok, illetőleg terroristák őrzik az egész környéket. A fiatal zászlós bemegy a szállóba, illetőleg a szovjetpalotába, ahol rámordulnak, hogy mit akar? Ártatlansága tudatában mosolyogva jegyzi meg, hogy – elvesztette igazoló iratait, kér helyette másokat. Erre úgy mondják, az egyik, talán vezére a terroristáknak, ráordít: Hogy mer ez a burzsuj-kutya mosolyogni? Majd ráfagyasztjuk a mosolyt az ajkára. „Vigyék a gajdeszba” parancsolja az egyik pribékjének. Ez nagy örömmel elvezeti a szegény fiút. Az özvegyasszony várja egyetlen fiát haza aznap, másnap, harmadnap... Közben szalad fűhöz-fához. Míg végre sikerül megtudnia (nem tudom hogyan és miképpen), hogy most már egész hátralévő életén át nem tehet egyebet, mint várni a találkozásra, – a túlvilágon! Az emberek feneketlen gonoszsága megfosztotta őt élete egyetlen örömétől, reménységétől, mindenekfelett szeretett egyetlen fiától. Meg kellett halnia, mert mosolygott. Ezek, a kiéhezett vadállatokon is túltevő, mert nagyon is jóllakott, két lábon járó bestiák, nem tudják eltűrni a mosolyt egy „burzsuj”-nak az ajakán.
Ezeket csak állandó halálfélelemben, vagy még inkább kínjukban ordítva – szeretik látni.
Ha ma a városban két polgárember találkozik, egyébről sem beszélnek, jobbanmondva suttognak egymással, mint erről a szörnyű esetről. Persze csak akkor, „mikor nem látják, s mikor nem hallják”...
Akiket még nem küldtek gajdeszbe, akik még itt vannak és élnek, azokra is kiterjed a gondoskodásuk. Azon vannak, hogy pillanatra se jussanak nyugalomhoz, békességhez. Kieszelnek mindig valami újabb meg újabb dolgot, amellyel remélik, hogy sikerül megkínozniok őket.

EL KELLETT HAGYNUNK A SZÁLLODÁT
A szállodából kikergetett bennünket a pénzhiány és a vörös őrségnek körülöttünk mindjobban szorító gyűrűje. Már tele van velük az egész szálló. Elhelyezkedtünk úgy, ahogy tudtunk szegény szüleimnél. Őket alaposan megzavartuk. A magunk mindenféle kényelméről – lemondtunk.
Mi takarékoskodtunk, azaz, hogy képtelenek lettünk volna fizetni a lakbérünket. Szüleimet pedig mentesítettük attól, hogy az azelőtt szalónnak nevezett szobát, – amely most már csak bútorraktár, – elvegyék tőlük, természetesen a bútorokkal együtt. S íme, jön a parancs, hogy a K. P. utcában lévő nagy bolthelyiséget, amelyben a mi összes, villánkból megmaradt bútorainkat, óriási szőnyegeinket, zongoránkat, összes holminkat rejtő töménytelen ládáinkat elhelyeztük, 24 óra alatt ürítsük ki! Mert éppen erre a helyiségre van szüksége a „Vörös őrségnek”! Mitévők legyünk? Hová vigyük? Hová menjünk? Mert ahová visszük a holminkat, oda kell magunknak is mennünk! Bármely idegen helyre helyeznők el, egészen bizonyosan elvennének tőlünk mindent! Egy burzsujnak most nem lehet raktárt tartani.
Még csak ez hiányzott nekünk! Van min törni szegény, agyonkínzott fejünket!...
Tanakodtunk barátainkkal, hozzánktartókkal. Az első határozat az, hogy petícionálnunk kell, kegyeskedjenek nekünk pár napi halasztást adni. Mert 24 óra alatt sem a holmikat, sem magunkat nem vagyunk képesek elhelyezni.
A másik lépés az lesz, így döntött a mi tanácsunk, hogy folyamodnunk kell, hogy volt házunkbeli, volt lakásunkból, amely már 11 esztendeje iroda gyanánt szolgál, két szobát, volt szalónomat és hálószobámat megkapjuk és oda bútorainkkal együtt beköltözzünk. Miután azonban, az a valamikor gyönyörűen felszerelt lakás, hála az irodai urak és hölgyek nagy rendszeretetének, a felismerhetetlenségig tönkre van téve, aziránt is intézkednünk kell, hogy kitisztogattassuk a két szobát, mielőtt beköltöznénk.
Hogy micsoda lehangoló számomra, akinek élete egyetlen luxusa, a tiszta, az esztétikailag szép lakás volt, most – a gyönyörű, megbocsáthatatlan könnyelműséggel eladott villa-lakás után, beköltözni összes ingóságainkkal, egy valamikor szintén szép, de azóta teljesen tönkre silányított lakás – két szobájába, – ez talán elképzelhető! S még hozzá elhelyezni azt a sok mindenféle, kerti lakáshoz való bútordarabot – meg azután az igen nagy terjedelmű – bútorokat, szőnyegeket stb. stb.!
Igaz, hogy az embernek most minden erejére, minden idejére szüksége van, hogy a napról-napra növekedő súlyos megpróbáltatásokat, a mindinkább kínossá váló helyzetet elviselni tudja, – tehát talán nem lenne szabad, egy ilyen, sok ember szemében alárendeltebb fontosságú dolgon annyira desperálni. De hát éppen, a már eddig is eléggé megviselt idegek mindenre erősebben reagálnak. Azután meg a lakás, az otthon volt számomra mindig a fődolog.
Mikor is volt a lakásnak, az otthonnak nagyobb jelentősége, mint ma? Hiszen egyebünk sincs már!
Még az utcára sem megy ki az ember szívesen, hacsak nem kell. Színházról, vagy hasonló külső szórakozásokról szó sem lehet, amióta a vörös áradat borít el mindent s ott hagyja minden piszkos iszapját. Hallom, hogy akadnak olyanok is, akik a vörösek ingyen jegyeit meg vásárolják s mennek azzal színházba, moziba.
Bámulom őket, de megérteni nem tudom, hogy képesek erre, hogy van kedvük hozzá?!
Ezzel szemben némi jó hírről is mesélnek. Azaz, hogy ez a „jó” hír, csak a mi, minden elképzelhető rossznál-rosszabb helyzetünkben, relatíve minősíthető jónak. A bolsevistákkali ismerkedés előtt, a lehető legrosszabbnak tartottam volna...

ÁLLÍTÓLAG BUDAPEST ELŐTT VANNAK AZ OLÁHOK
Hogyan is lehetett volna azelőtt elképzelni azt, hogy egy hazafiasan érző magyar ember, örvendetes dolognak tartsa és mondja azt, hogy tudomása szerint a románok Budapest előtt vannak! A legnagyobb csapásnak tartottuk, – és kétségbeestünk volna ezen, – ezelőtt. Míg most, amióta Kun Béla fojtogat bennünket, olyan jól megy a sorunk, hogy ezt a hírt, amelyet a multban borzasztónak tartottunk volna, ma oly kívánatosnak látjuk, hogy el sem merjük hinni, hogy igaz lehet...
Nem merünk bízni benne, hogy ne csalódjunk. Félünk a csalódás keservétől. Félünk (!) attól, hogy a románok még sem fognak jönni! Lehet-e helyzetünknek borzalmasságát jobban jellemezni, mint ezzel a „félelemmel?”

MÁJUS 4.
A hír csakugyan nem volt igaz! Hiába reménykedtünk! A tegnapi tanácskozásban Kun Béláék azt határozták, hogy maradnak. Kitartanak a végsőkig. Az utolsó csepp vérig védeni fogják a tanácsköztársaságot, azaz az ő saját külön, annyira élvezett hatalmukat, pozíciójukat. – Tehát marad minden a régiben.
Ők uralkodnak, mi szenvedünk. S folyik a játék mindaddig, amíg valamely külső segítség, vagy az általunk annyira óhajtott, sokak által annyiszor megjósolt belső összeroppanás, véget nem vet dicstelen, – és nekünk oly szörnyű uralmuknak.
De kérdés, hogy mi magunk ki bírjuk-e várni az időt összeroppanás nélkül, amíg üt végre a mi számunkra is, a szabadulás órája? Ahhoz rendkívüli mennyiségű fizikai, – és lelkierőre és ezeket fenntartó optimizmusra lenne szükség!
No meg azután nagy kérdés az is, hogy a diktátorok hogyan rendelkeznek addig mi felettünk és mi rólunk? Azaz, ez már alig kérdés... Most már mind leplezetlenebbül, mind nyiltabban mutatják ki a foguk fehérjét. Nem tudom, hogy azért-e vajjon, mert túlerősen vélnek ülni megint a nyeregben, avagy éppen ellenkezőleg azért, mert talán tartanak attól mégis, hogy már nem tart sokáig a dicsőségük. Csak annyit tudok, hogy vannak közöttük olyan vadállatok is, amelyek már nem tudják türtőztetni vérszomjukat. Minden áron vért akarnak látni! Sokat! Megfürödni benne, amíg jóllaknak – vele!

SUREK ELVTÁRS „HULLAHEGYEKET” AKAR LÁTNI A POLGÁROK TETEMÉBŐL
Surek elvtárs, igen erősen üti a vasat, hogy: az összes polgári túszokat le kell lőni. „Hullahegyeket akar látni a polgárok teteméből.”

MEGÖLTÉK NÁVAY LAJOST ÉS NÁVAY ISTVÁNT
S mi ilyeneket hallunk, tudunk, nyomtatásban olvassuk, és még tudunk élni?! Mind szörnyűbb híreket hallunk a vidékről is. Tegnap a fővárosban az itt történt szörnyű esetről írtam, ma a vidékről szól a rémes krónika. Návay Lajost, a képviselőház elnökét, rokonával, Návay Istvánnal együtt elfogták Makón, mielőtt a románok bevonultak. Azt mondták, hogy túszoknak viszik őket. Útközben aztán, a Lenin-fiúknak nevezett terrorista haramiák, nagy kínzások közt megölték őket. Előbb azonban sajátmaguknak kellett a sírjukat megásniok!
Ilyen értékes, ilyen valőrös embereket pusztítanak el immár ezek a szervezett gyilkosok a legbestiálisabb módon! Beszélik, hogy miután lemészárolták őket, tetemeiket még puskatussal ütötték, verték és lábbal taposták! Embereket, akiknek semmi, de semmi más bűnük nem volt, mint hogy tisztességes, becsületes, hazafias érzelmű, kitűnő emberek voltak. Az ő szemükben persze, ez a legnagyobb bűn, amiért rettenetesen kell bűnhődni!
De hogy a harctéri „hátrálásuk” elég alapos lehetett, – hál’ Istennek, – bizonyság egynémely intézkedésük. Az összelopott műkincsekből a Szépművészeti Múzeumban akartak kiállítást csinálni. Úgy hallom, leszerelték, mielőtt még a kiállítást megnyitották volna. Úgy látszik, nem akarják ilyen szépen együtthagyni, – az esetleges utódoknak.

FELOSZLATJÁK A TERRORCSAPATOKAT
Még egy – talán kedvezőnek mondható szimptóma: a hadügyi népbiztos elrendelte a politikai terrorcsapat feloszlatását. Ezt nem hiszem, hogy saját jószántukból tették volna. Ha pedig rájuk parancsolt – talán az entente – és ők szót fogadnak, ez annak a jele – hogy talán (adná az Isten, hogy így legyen!) nem érzik magukat túlerősnek a nyeregben.
Ellenben, amíg itt vannak, és ki tudja még meddig lesznek – minden ránk nézve kedvező előjel dacára pusztítanak, kínoznak, – és sajnos – gyilkolnak is tőlük telhetőleg.

MÁJUS 5.
SZOLNOKOT KIÜRÍTETTÉK
A mai újság szerint – a tegnapi nagy Munkás- és Katonatanács ülésén – olyan szavak hangzottak el, amelyek képesek lennének – ismét egy kevés reménységet kelteni bennünk, ha – nem csalatkoztunk volna már annyiszor! Kun Béla beszélt megint. Megvilágította a katonai helyzetet. Ebből a beszédből mi két dolgot tudtunk meg. Mindakettő nagyon üdvös lenne reánk nézve, ha nem lenne megint itt a „ha.” Elmondta, hogy Szolnokot már kiürítették. A románok kezén van. Miskolcon már a csehek vannak. Tehát a vörösök onnan is kipusztultak. Ez az egyik igen kellemes hír számunkra, hogy a dicső vörös hadsereget lassankint kikergetik a vidéki városokból.
Nem kevésbé szívesen halljuk továbbá Kun Béla véleményét, az ő nagyszerű kreációjáról: az agyonkényeztetett, minden földi jóval ellátott vörös hadseregről. „Gyáván menekülő, szétzüllött hordának” nevezi, amely már csak fosztogatni tud. Csak úgy – mint megteremtőjük! Úgy, hogy Budapestet most nem annyira a románok, mint saját csapataik veszélyeztetik. S ezt nem én mondom, hanem Kun Béla. Hála érte a jó Istennek!
Követik e bevezetést a rendes nagy szavalások, a frázisok, a népbolondítás megszokott igéi.
Végül felvetik a kérdést: odaadják-e Budapestet, vagy küzdjenek-e érte? Ő úgy látja, hogy a munkásság körében két felfogás van. Az egyik, a többség irányzata, hogy nem kell védeni, mert a helyzet reménytelen. Nem hajlandók felesleges áldozatokra. A kisebbség – amely az egységes munkásmozgalom alapján áll, úgy véli, hogy igenis védekezni kell.
Ő, Kun Béla, természetesen azon a véleményen van, hogy „meg kell védeni Budapestet minden áron, mert Magyarország munkásmozgalmát, a nemzetközi proletárforradalom dicső ágát, meg kell védeni.” (Ő persze nem viszi bőrét a vásárra a védelemnél. Ellenben annál nagyobb veszélyben lenne akkor, ha nem tanusítanának ellentállást, ha megbuknának. Ő tudja legjobban, mennyi pusztítást, mennyi gazságot, mennyi bűnt követett és követtetett már el, – tehát elképzelheti, hogy ő sem tudná elkerülni a jól kiérdemelt bűnhődést.) Mit bánja ő, ha szeretett vörös hadseregének tagjai sorra pusztulnak is, ha ezáltal csak rövid időre is elhalasztja bukását, megtarthatja hatalmát, – és életét.
Utána Böhm Vilmos elvtárs – szónokolt, persze hasonló értelemben. Végül Heinrich József hadügyi népbiztos kijelentette, hogy nincs is szükség semmiféle határozatra sem, mert ő már Budapest összes gyárainak zászlóaljait mozgósította... Tehát itt van a „ha.” Megint sikerült a népbolondítás. Azaz lehetséges az is, hogy most már nem a szónoklatoknak, a gyönyörűséges földi paradicsomot, s a jó Isten tudja még mi mindent ígérő maszlagolásnak ültek föl, hanem inkább a terrornak, az ellentmondást nem tűrő parancsnak engedelmeskedtek.
Végigjárták a népbiztos urak (akiket a legszomorúbb időkben sem szünetelő budapesti néphumor – már jó ideje „néppiszkosok”-nak nevez, s ezúttal eléggé fején találták a szöget) az összes gyárakat. Feltüzelték, fellázították a munkásokat. Ecsetelték előttük égő színekkel a proletárdiktatúra rájuk váró áldásait. Ezzel szemben a pokolnak szenvedéseit, ha nem tudják azt megvédeni. A választás ilyetén módon – nem is eshetett nehezükre. Paradicsomi gyönyörűségeket már a földön végigélvezni – nem rossz dolog. S ezt az eliziumot megvédelmezni – s a védelemben esetleg elpusztulni, nem rosszabb és nehezebb, talán, így gondolják – mint ha védelem híján Lucifer országa összes kínjaival következnék be számukra már a földi életben. Már t. i., ha a burzsujoké lesz megint a hatalom. S miután ők legjobban tudják, hogy milyen sorsra juttatták ők, illetőleg vezetőik a polgárságot, igen természetes, hogy nem csekély a félelmük, hogyha a kocka fordulna – kis revansot kapnának tőlük. – Azt óhajtom, hogy meg ne tudják valahogyan, hogy a polgárság – az én vélekedésem szerint legalább, – soha oly gonosz, oly lelketlen nem tudna lenni velük szemben, mint amilyenek ők mivelünk. Ehhez a tanultság, lelki műveltség teljes hiánya szükséges, ahol minden fínomabb, nemesebb érzés helyét egyetlenegy, de annál erősebb indulat tölti be, – a feneketlen gyűlölség. S ezt szítják állandóan vezetőik. Ez alá rakják a tüzet mindaddig, míg lobogó lánggal nem ég. És ennél a tűznél sütik meg aztán az ő saját kis pecsenyéjüket is.

A KIS PROLILÁNY SZIMATOL A „SZOVJET-PALOTA” KÖRÜL
Hogy ez a pecsenye a valóságban nem is olyan kicsi, – azt ma már mindenki tudja, még a szemesebb proletár is. A mi proletár-családunk öt csemetéje között van egy kisleány – aki eléggé élelmes, – és lát, hall, – és felfog mindent. Multkor hazajön és újságolja, hogy ott járt a „Szovjet palota”, a Hungária környékén. Ő persze meztelen lábával, – kis kócos proletár megjelenésével – egészen közelébe is férkőzhetik. Őt nem kergetik el a gránátokkal körülspékelt, terrorista Lenin-fiúk. A kidobott szemét – tele volt csupa szárnyas-pecsenye maradványokkal. Olyanokkal és olyan mennyiségben – amilyenről még az elsőosztályú élelmezési-jeggyel rendelkező proletárok sem álmodhatnak – nem mi harmadrendű, C jegyű, gersli-kosztra ítélt polgárok. De jó ez így, csak folytassák. Talán egyszer mégis kinyílik a szeme az elbódított, buta proletárnak! És észre fogja venni, hogy a sokat prédikált, a jelenben szükséges önmegtartóztató takarékosság, kivitelben csak a népre vonatkozik. A vezetők ellenben, általuk sohasem látott, sohasem ismert kánaáni bőséget élveznek, s minden téren orgiákat ülnek.

ÚJBÓL LÁZÍTJÁK A GYÁRI MUNKÁSOKAT
Tehát eredményesen feltüzelték a gyárak munkásait, felszították a gyűlölség lángját. – Mennek a kaszárnyákba a munkások beöltözni – és megvédelmezni, megőrizni, – az ígért boldogságot maguknak, de főképen a véresre szorító bilincseket, – az összeláncolt, letiport polgárság számára.
Mi pedig ezalatt vergődünk kétség és reménység, bizalom, és csüggedés között. Ha még sokáig tart ez a játék, akkor, ha ők pusztulnak is, de minden egyéb is velük pusztul. Akkor már nem lesz mit menteni. S ők ezt akarják. Őrült sietséget, a leggyorsabb tempót fejtik ki a pusztítás művészetében. Ahányszor rosszabbra fordul a helyzetük, mindannyiszor a pusztító rendeletek és cselekedetek zuhataga követi. Látszik, és nem is titkolják, hogy ők azt akarják, hogy az ő bukásuk – vagy futásuk esetén – kő ne maradjon kövön, – amivel a régi rendet vissza lehetne állítani. Azt mondják mindíg a barátaim, hogy igyekezzem kordában tartani idegeimet, uralkodni rajtuk, mert majd nem lesz erőm örülni a feltámadásnak, – a megszabadulásnak! De hiszen ez nem függ tőlem. Ha az ember uralkodni tud az idegein, az már jele – az idegek bizonyos erősségének. S ez nálam sajnos, nem mutatkozik. Azután meg, ki tudja, hol vagyunk mi még attól? Megérem-e én még ezt a – felszabadulást?

MÁJUS 6.
A VÖRÖSÖK VISSZAHÓDÍTOTTÁK SZOLNOKOT
Íme, elég szomorú, hogy mint még eddig mindíg, úgy most is, az én pesszimista felfogásomnak lett igaza! A vörösök visszahódították Szolnokot és úgy írják, hogy megverték a „fehér gárdát”. Én, jóformán azt sem tudom, hogy mi ez? Úgy képzelem, hogy bátor, becsületes magyar emberek, akik talán románadta fegyverrel, – és a saját bátorságukkal (ezt nemigen adhatják azok) nekimentek a vörösöknek, hogy felszabadítsák a gúzsbakötött polgárságot – a vörös átok alól. Hogy ez a maroknyi fehér csapat, amely egy Szolnok városától telik, nem szállhat szembe végleges siker reményével az egész, a még megmaradt országból összetoborzott, vörös csőcselék hadával, az egészen bizonyos. Szép tőlük azonban az akarat, az elhatározás, a nagyfokú bátorság, hogy egy ilyen aránylag – nagy és óriási túlerőben lévő csürhével szembe mernek szállani, életüket a legnagyobb mértékben kockára merik tenni. Áldja meg és tartsa meg őket az Úristen!
Nekünk, a legerősebben körülvetteknek, bezártaknak, megnyomorítottaknak mégis csak nagy könnyebbség, öröm, no meg reménység, hogy valami csekély kis mozgalom már támad a mi sorainkban is. Már nem várjuk egészen ölbetett kézzel, – míg valami külső segítség, – amely szintén csak ellenség, – megszabadít ettől a belső, de még nagyobb ellenségtől.
Ha most nem is sikerült őket kiverniök Szolnokról, – talán majd máskor nagyobb szerencsével és nagyobb erővel támadják őket!
Persze annál nagyobb az ujjongás, a diadalordítás, a vörösök részén...

BÉCSBEN ELFOGTAK MAGYAR ELLENFORRADALMÁR TISZTEKET
Eddig folyton szidták Ausztriát, hogy nem segít a vörösöknek. Azaz pártolja az ellenforradalmat, segítségére van Magyarországnak. Most pedig nagy örvendezéssel közlik, hogy Bécsben elfogtak magyar ellenforradalmár tiszteket. Ezt már sokkal inkább elhiszem! Bécs mostani cselekedetével, hogy becsületes, hazájukat szerető, érte életüket feláldozni kész, magyar ellenforradalmár tiszteket – kiszolgáltat a vörös hóhéroknak – csak következetes marad – magamagához – és a hagyományos osztrák ethikához.
Amit a tegnapi vasárnapról, a kaszárnyákban lejátszódott jelenetekről írnak – azokról még a legnaivabb olvasó is kitalálhatja, hogy mindez szemenszedett hazugság. Minden egyes mondás, amit az „ősz”-munkásnak szájába adnak, kitalált valótlanság. Lehet, hogy ugyanazok gyártják e hazugságokat, akik pár hónappal ezelőtt még – (az összeomlás előtt persze) – a legnemzetiszínűbb tirádákat bocsátották világgá s akik, ha az Úristen segedelmével megint előkerülne a mi drága háromszínű zászlónk – amelyet én oly fájdalmasan nélkülözök, – szent áhítattal borulnának le előtte, és potyogtatnák rá farizeus-könnyeiket.
„Ennek jönnie kellett, mindenki tudhatta, hogy a munka világa nem fog megszületni vajúdás nélkül.” Éppen így beszél a magyar munkás, akár vörös, akár nemzetiszínű zászló alatt!
A sok „lelkesedés” közepette – egy kis panasz, kis disszonancia észlelhető, ami számunkra persze némi biztatást jelent. A „volt tisztek” nem akarnak jelentkezni. Ha tisztességes emberek – hát van-e ennél természetesebb dolog a világon? Nem világos-e, hogy nem hajlandók vezetni egy, leginkább csőcselékből összetoborzott hadsereget, melynek célja letörése, teljes kipusztítása a becsületes, intelligens elemeknek?
Talán csak nem akarnak önként segítő kezet nyujtani az ország polgárságának megsemmisítéséhez?
Mit ér azonban a „lelkes” csapat, ha nincs parancsnoka? Itt ők is kénytelenek belátni, illetőleg bevallani, hogy a láb és a kéz, – de még a gyomor sem elegendő, – fejre is szükség van.
Miután a nem-jelentkezés feletti megbotránkozásuknak kellő módon kifejezést adtak, most jön a parancs, s a fenyegetés, s a mindenféle megtorlásnak ígérete.
Vajjon nem kis reménysugár-e számunkra, ha a vörös csürhének vagy nincsenek parancsnokai, vagy ha vannak, hát olyanok, akiket mindenféle fenyegetéssel, erőszakkal – itthoni mindennemű kereseti forrásuknak megvonásával kényszerítettek erre a szerepre?...

MÁJUS 7.
A románok fegyverszünetet ajánlanak. A vörösök a fegyverszüneti feltételek miatt dühöngenek. A szitkok áradatát okádják a románokra. Gyalázatosaknak, a mindenkori uralkodó osztályok söpredékének, csürhének mondják, s mindenféle egyéb hasonló díszes névvel tisztelik meg őket. Azért, mert a fegyverszünetnek feltétele gyanánt – kívánják a teljes lefegyverezést, a fegyverek kiszolgáltatását az utolsó darabig, az összes muníciót, lovakat, autókat, élelmiszert, – vasúti anyagot, ruházatot, szóval – röviden – mindent, amink csak van. Hát ez borzasztó dolog lenne, – az igaz, ha szegény hazánk szőröstül-bőröstül, az oláhok kezére jutna.
De most jön a legszörnyűbb, a leglesujtóbb, a legborzalmasabb igazság, – hogy az – oláh népség rabszolgájává süllyedni – még mindig jobb, mint Kun Béla pribékjeinek, – Lenin-fiúknak nevezett hóhérlegényeinek szabad zsákmányává lenni.
Volt-e már nemzetnek – még hozzá oly elismerten bátor és hősiesnek – mint a magyar – ily szörnyű választása?! Megérett a gyümölcs, melynek magvát a dicső, – őszirózsás forradalom ültette el. Akkor törték le a nemzetet. Akkor szégyenszemre ellentállás nélkül adta át fegyverét – Károlyiék parancsszavára. S azóta csak süllyedünk, egyre mélyebbre és mélyebbre. Lejjebb, mint ahogy most vagyunk, – már nem lehetünk.
S a választás? Hiszen nem mi választunk, Magyarország – ma, hivatalosan – vörösöket jelent. Ők már választottak is. Ha elfogadják e feltételeket, hát természetesen végük van minden irányban. Ők pedig nagyon is élni akarnak. Hadd menjen a vörös hadsereg, – hadd pusztuljon – ha ezzel meghosszabbítja az ő életüket, az uralmonlévőkét. S kergetnek be a hadseregbe, most már minden nagyobb válogatás és mérlegelés nélkül – minden épkézláb embert. Tiszta szerencse, ha sikerül fehér érzelműeket kergetniök a román ágyuk és gépfegyverek elé!
Mialatt ezeket a nagy mészárlási terveket sütik, főzik, – idehaza – sem hagyják abba az örökös ellenforradalmári szimatolásaikat. Bármi történik is, – ami nekik kellemetlen, amiből azt gyanítják, hogy kezd kinyílni az elbolondított proletár szeme, attól félnek, arról kisütik mindjárt, hogy: ellenforradalmi cselekedet. Bárcsak igaz lenne, bárcsak tartanának már ott, hogy módunkban lenne, – lehetséges lenne tettekben is ellenforradalmárnak lennünk!

FORRADALMI TÖRVÉNYSZÉK ELÉ KERÜL, AKI NEM FOGADJA EL A „FEHÉR” PÉNZT
Bizony, már régebben nem akarják – az általuk produkált hamis pénzeket, a kereskedők, piaci kofák stb. elfogadni. Akárhányszor találkozik az ember falusi házaló-árussal, – és sikerülne végre valami kis elemózsiához jutnia, – de mikor fizetésre kerül a sor – kijelentik – csak – „kék” pénzért. Józan érzékükkel a vörösöknyomta hamisítványt – nem tekintik pénznek.
Most a legszigorúbb rendeleteket bocsátják ki. Forradalmi törvényszékkel fenyegetik meg azokat, akik a „fehér” pénzt, az ő nyomtatványaikat nem akarják elfogadni. Ellenforradalmároknak deklarálják őket, akik okai minden bajnak, mert ők terjesztik a rémhíreket, hogy a 200 és 25 koronás értéktelen, mert nincs rájuk fedezete a Tanácsköztársaságnak. S most már eldicsekednek a sok lopott (ők persze úgy mondják, hogy beszolgáltatott) arannyal és ékszerrel. De tudja a jó Isten, hogy hol van az már? Olyan életmód mellett, olyan gazdálkodás mellett, mint amilyent ők űznek, – mit lehet tudni, hova lett az már? Mert egy dolog egészen bizonyos: hogy amit az ország (az ő országuk) határain kívül szereznek be, – az nem „fehér” pénzért megy. A május elsejei vörös rongyokért sok-sok vagon baromfi vándorolt Bécsbe, – ebből a szegény, kiéhezett országból. Ez érték volt, de nem az ő papírrongyuk. S ha a helyzetünk nem lenne oly kétségbeejtően szomorú, hát szinte nevetni lehetne azon, amit a fáma mesél: hogy az ő, már magában véve is hamis pénzüket, – a Tanácsköztársaság egynémely buzgó műkedvelője – a maga számlájára hamisítgatja tovább. S miután parancs, hogy minden kereskedő, minden árus a vásárcsarnokban, stb.-ben kénytelen ezt a pénzt elfogadni – különben lecsukják, – igen vígan és bőségesen megélhetnek ezek a „műkedvelők”, – hisz igen szépen jövedelmez kisded játékuk. A szegény kereskedő különösen jól jár, mikor valóságos árut kénytelen adni – a hamisított pénz – hamisítványáért.
De ez persze szerintük mind „nem igaz!” Szerintük ezek csak „ellenforradalmi trükkök”.
Hála Istennek, nemcsak az oláhokkal, nemcsak az ellenforradalmárokkal (de strigis vero quae non sunt – sajnos) van bajuk, hanem saját kreatúráikkal is van egynémely kis szórakozásuk. Ezeket mi – a kívülállók rendesen csak a „parancsok” és „rendeletek” révén tudjuk meg. Vagy a sorok között; csak ha már éppenséggel nem kerülhető el a színvallás, – akkor nyiltan, az újságjukból.

HAJBAKAPNAK A VÖRÖS ŐRSÉG ÉS A VÖRÖS HADSEREG
Úgy látszik a Vörös Őrség és Vörös Hadsereg tagjai hajbakapnak egymással. Ők maguk írják a parancsban – hogy „állandó torzsalkodás” – sőt ellenségeskedés van közöttük. Képzelhető-e ez máskép, ha az ember tudja, hogy miféle anyagból sorozódott ez a két díszes és tiszteletreméltó alakulat?! Most tehát megparancsolják nekik, hogy ápolják egymással szemben „a legnagyobb proletártiszteletet és a legnagyobb proletár bajtársiasságot”.
Ha Bőhm úr, a volt gépszerelő, – majd miniszter úr Őkegyelmessége, majd tanácsköztársasági hadseregfőparancsnok, – ezt így óhajtja – bizonyára rögtön így is lesz.
Magunknak még azt óhajtom, hogy mentől gyakrabban, mentől több – ilyen és hasonló parancs lásson napvilágot, – a „Vörös”-ben, meg a házak falain... Nekünk csak jó lehet, ha ennek a demokratizált csőcseléknek a demoralizációja ilyen nyiltan és letagadhatatlanul jelentkezik.

MÁJUS 8.
Dühtől tajtékzanak, mert sikerült a honi pokolból néhány mágnásnak kimenekülnie. Ha meg tudtak szökni, jól tették. Ha pedig igaz az, amivel őket gyanusítják, hogy segítséget keresnek számunkra a vörösök ellen, – akkor áldva legyen érte a nevük!
„Hazátlan bitangok”-nak nevezik őket azok, akik a haza fogalmát soh’sem ismerték.
Integritásról beszélnek most azok, akik a hatalomrajutás előtt ezt ígérték. – Utána pedig kijelentették, még pedig Kun Béla legmagasabb személyében, hogy – integritás, haza s ehhez hasonló elavult fogalmak az ő szótárukban nincsenek. Ők csak a proletár felemelésével – a polgár összezúzásával törődnek, semmi mással.
Legjobban fáj azonban nekik, hogy az általuk összelopott vagyonokból 150 millió – amelyet a bécsi követségre küldtek, eltűnt. Ők persze úgy szeretnék feltüntetni a dolgot, hogy magyar ellenforradalmárok kezén tűnt el ez a nagy összeg pénz. Bárcsak úgy lenne, – akkor legalább Bécsben visszakerülne hozzánk, az ő nagyon nagy zsákmányuknak egy nagyon kis része, amely Magyarország kifosztásából származott.

MÁR VESZNEK FÖL CS. ÉS KIR. TISZTEKET IS A „VÖRÖS”-BE
Most már mindkevésbbé kényesek abban az irányban is, hogy kit vesznek fel a „Vörösbe”. Most már nemcsak hogy beparancsolják a volt cs. és kir. tiszteket is, de ezek közül még azokat is, akiket egyszer már kiszuperáltak. A munkásokat 18 évestől 50 évesekig behívják. Ha nyomban nem jelentkezik, elveszik összes illetményét, élelmiszerjegyét és forradalmi törvényszék elé állítják. Ha ilyen sürgősen, ilyen válogatás nélkül kell nekik mindenáron a katona, akkor minden ellenkező híradásuk dacára sem lehet valami fényes harctéri helyzetük. Mert amennyire nő ezzel az erőszakos szaporítással a katonák száma, annyira csökken a hadseregnek vörös proletár „öntudata”.

MÁJUS 10.
Ha igaz: mégsem volt csak rémlátás, mégsem volt csak rossz lelkiismeret-diktálta félelem, – az ellenforradalom örökös szimatolása! Hála a jó Istennek, vannak még férfiak – akik ezt a nevet megérdemlik! Vannak még olyanok, akik nem tudnak belenyugodni ebbe a szégyenbe, ebbe a gyalázatba, – amelyben élünk! Vannak még olyanok, akik, nem mint a magamfajta, sajnos tehetetlen asszony, – a naplójának sírja csak el kétségbeesését, hanem tettekkel, bátor, vakmerő elszántsággal mutatják ki, hogy hazafiak és férfiak. Az Úristen áldja meg őket! Őrizze meg őket, hogy bajuk ne történjék!

ELLENFORRADALMI MEGMOZDULÁS
Ami gyalázatot fröccsentett Lindner Béla miniszter úr eljárásával a magyar katonatiszti névre, foglalkozásra, azt most tisztára mossák a volt hadügyminisztériumi összekötő tisztek. Ezek a derék, bátor úriemberek összeálltak a volt államrendőrség tagjaival, – hogy megmentsenek bennünket, magukat a vörös átoktól.
Sajnos, nem sikerült! De azért érdemük nem kisebb. Csak végtelenül szomorú, hogy nem használtak az ügynek, – amelynek szolgálatában állottak – férfiúi bátorsággal, sőt vakmerőséggel. Inkább ártottak; mert természetesen, ha az ellenforradalom nem sikerült, akkor jaj azoknak, akik csinálták, jaj azoknak, akiknek az érdekében történt!
Mert nem sikerült, mert elfogták őket szegényeket s így ki vannak szolgáltatva a hatalmonlevők dühös bosszújának, gonosz indulatának.
Mi pedig, szegény, nyomorult polgárok, el lehetünk készülve arra, hogy még szigorúbb, még gyűlölködőbb rendeletekkel fognak bennünket zaklatni, kínozni, és börtönünket még sötétebbé fogják tenni!
Az ellenforradalom vezére Dormándy Géza volt. Családi relációk révén már azelőtt is sok szépet és jót hallottam felőle. Ez a cselekedete is azt bizonyítja, hogy a fáma nem túlzott. Nem ismerem személyesen, de nagyon szeretném a kezét megszorítani. Az első ember, aki végre valahára úgy viselkedik, mint ahogy két hónap óta nem viselkedett senkisem.
Mert, ha október végén lett volna a fővárosban csak egy marék, ilyen kiállítású ember, akkor sem a Károlyi szégyenletes uralmát, sem ennek természetes következményét: Kun Béla förtelmes diktatúráját nem kellene végigszenvednünk.
Dormándy, mint a volt összekötő iroda vezetője, állitólag érintkezésbe lépett az entente összekötő iroda tiszteivel és őket is belevonta a puccs tervébe.
Ezt írják ők. De ha így van, akkor érthetetlen az, hogy miért nem sikerült a merész terv? Nem hiszem, hogy a „nép”, az elvtársak serege, még mindig olyan nagyon rajongana a proletárdiktatúráért, mikor már az igért „paradicsomban” alapos hiányok vannak. Az asszonyok, úgy hiszem, már erősen kiábrándulnak abból a paradicsomból, amelyben a mindennapi kenyérért vagy kis főzelék beszerzéseért órákig kell ácsorogniok, verekedniök.
Hogy hogyan és miként csinálták, hogyan láttak hozzá, micsoda felkészültséggel a szabadítás munkájához – azt én persze nem tudhatom. A Vörös Ujság azt irja, hogy már április 25-re, és május 1-re tervezték az ellenforradalmi puccsot, és hogy Dormándyt már április 25-én őrizetbe vették, majd pedig letartóztatták. A második főszereplő Horváth Győző volt százados.
Állítólag, – úgy mondják ők, – hogy amikor a románok bevonulását Budapestre biztosra remélték a polgárok, egy elvtársuk megfigyelt egy, a Ritz-szállónak éttermében mulató társaságot. Ezek olyan „merészek” voltak, hogy még a Himnuszt és a Kossuth-nótát is elhúzatták a cigánnyal. Kell-e ennél nagyobb merészség, – mint Magyarországon, magyar embernek, a magyar Himnuszt eljátszatni? Csakhogy sajnos, ma Magyarország, – Szovjetország! Magyar emberek helyett, – vörös rablók uralkodnak, – és Himnusz helyett az Internationale járja!
Az elvtársra is persze vörös posztóként hatott a magyar emberek magyar mulatozása. Mindjárt figyelni kezdte őket. Sőt még azt is megvárta, míg hazamennek. És titokban elkísérte őket. Megtudta, hogy hová mennek? Utánuk ment. Letartóztatta és vallatni kezdte őket. Ezek sajnos, úgy látszik nem segíthettek magukon... Vallottak... Beismerték, hogy igenis ellenforradalmat szerveztek. Akkorra – amire a románok Budapest elé érkeznek, meg akarták szállani a várost és katonai diktatúrát akartak teremteni.
Sajnos, e vallomás nyomán, erős küzdelem után, Dormándy társát, Horváth Győzőt is elfogták. Állítólag Horváth és egy zászlós ötven lövést adtak le a körülkerített ház ablakából. De hát a végén mire mehetett két ember, – egy egész csapat karhatalmival szemben? Elfogták szegényeket, és olyanokat is, akikről feltételezték, hogy csak a legcsekélyebb részük is volt ez ellenforradalmi akcióban.
Mi lesz velük? Micsoda kegyelemre, elnézésre számíthatnak, ilyen kegyetlen, embertelen gonoszoknál?
Micsoda ádáz dühhel lehetnek eltelve azokkal szemben, – akik őket a hatalomtól, melyhez annyira ragaszkodnak, akarták megfosztani? Micsoda indulatokat táplálhatnak azokkal szemben, akik őket a sohasem álmodott jólétből – a nyomorúságba, vagy börtönbe – avagy jól megérdemelt akasztófára akarják juttatni? Borzasztóan féltem ezeket a szegény embereket, akik megszabaditásunkra törekedtek.
Azt írják, hogy az ellenforradalmi puccs tervezője Dormándy Géza volt. Félő, hogy a bosszújuk is, legfőképpen az ő személye ellen fog irányulni. Adja Isten, hogy sikerüljön neki valami úton-módon ép bőrrel megszabadulnia – a proletárdiktatúra „igazságszolgáltatásának” karmai közül!

MÁJUS 10.
Lassankint mégis kiszivárog az igazság, már kezdjük érteni, hogy mi történt a bécsi 150 millióval. Meg azt is, hogy miért szidják a Bécsbe szökött magyarokat, miért dühöngenek annyira ellenük?
Valahogyan kezembe jutott tegnap egy Népszava. Én valóban nem is tudtam, hogy ez a lap még a világon van. Azt hittem, hogy azt is kivégezték a polgári újságokkal együtt. De úgy látszik van bennük annyi kegyelet a „Vörös Ujság” szülőanyjával szemben, hogy nem bántják.
A Népszava megmagyarázza, hogy mi történt Bécsben. Az ilyen magyarázat, természetesen mindig az ő szájuk íze szerint történik, de az ember azért valahogyan csak kihámozza belőle az igazságot.

DORMÁNDY GÉZA TERVEZTE AZ ELLENFORRADALMI PUCCSOT
A szegény Dormándy tervezte, de sajnos nem sikerült ellenforradalmi puccs terve – alighanem Bécsben keletkezett. Igen természetes, hogy sokkal könnyebb olyan helyt megindítani egy ilyen mozgalmat, ahol az emberek nem élnek vörös hóhéroknak „spicliktől, kémektől” hemzsegő országában, olyan valóságos rabságban, ahol még moccanni sem szabad, de nem is lehet, – anélkül, hogy észre ne vegyék. A Bécsbe menekült főurakban volt annyi hazafias érzés és emberség, hogy nem érték be azzal, hogy saját személyüket, talán egynémely ingóságaikat is biztonságba helyezzék, hanem gondoltak az otthon sínylődőkre, a tönkretett, kirabolt, napról-napra jobban pusztuló országra, és annak a megmentésén is dolgoztak. Nekik köszönhető, hogy a Bolgár Elek és Fenyő Andor bolsevista „követek” útján Bécsbe szállított, lopott 150 millió szerencsésen eltűnt a „követségi” lakásból. Sőt a követ urakat is letartóztatták és a Ferencrendiek kolostorába hurcoltatták. Így írják ők. Igazat megvallva, nem értem, hogy ilyen bolsevista tolvajokat, akik a szegény ország kiraboltatásából származó óriási pénzeket lopnak ki az országból, miért viszik éppen kolostorba? Nem hinném, hogy a szegény barátok nagyon örülhettek – ezeknek a hazátlan, istentelen tolvajokkal, rablókkal és gyilkosokkal cimboráló, őket minden működésükben támogató alakok vendégszereplésének. Sajnos, nem sokáig voltak foglyok ezek a díszes követ-elvtársak! A bécsi rendőrség, csakúgy, mint a bécsi kormány, alighanem jobban rokonszenvez a vörös hóhéruralommal, mint azokkal, akik meg akarják szabadítani Magyarországot tőlük.
Ezeket a notórius tolvajokat és orgazdákat kiszabadította, bár tudhatta, hogy az a nagy összeg pénz, amelyet Bécsbe vittek, sem nekik, sem megbízóiknak tisztességes úton nem kerülhetett kezükbe. Ellenben csak következetes maradt, mikor mindazokat, akikről ellenforradalmi működést tételezett fel, tehát a tisztességes, becsületes úriembereket elfogatta. Így azután nem csoda, ha a szegény ellenforradalmárok akciója nem sikerült.
Ha Bécs egy kicsit több megértéssel és együttérzéssel viseltetik a „tisztességes” magyarok szomorú sorsával szemben, akkor ma talán sem Dormándy, sem társai nem ülnének börtönben, akkor talán már mi is megszabadultunk volna – a felettünk uralkodó – bennünket nyúzó és tönkretevő – hóhéruralomtól!

MÁJUS 11.
Sajnos, alighanem mégis sikerült nekik megint némi harctéri „sikert” elérniök.
Erőszakkal, terrorral, az agyonszónokolt, elbolonditott proletárnál fenyegetéssel, a borzalmak leírásával, hogy mi lesz, ha alulmaradnak, doppingolták a vörös hadat. S az ellenség, amelyet mi most segítségnek tekintünk, nem haladt előre.
Ők legalább ezt állítják a román offenzíváról.
Ami meg a fehér érzelmű, a vörösbe kényszerített tiszteket illeti, akiknek a mi érdekünkben kifejtendő „működésében” bizakodtam, úgy látszik egyelőre nemigen cselekedhették ezt meg, – érzelmeiknek megfelelőleg
Úgy beszélik t. i., hogy a gyanús érzelmű tisztek alá az ő szempontjukból a legmegbízhatóbb, a legintenzívebb vörösségű munkásokat rendelik. Olyanokat, akik nagyon jól fel tudják fogni, hogy mit vesztenek, ha fordul a kocka; akik teljesen tudatában vannak annak, hogy mit csinál a vörösuralom a polgársággal. Akik nagyon jól tudják, hogy mit csinálnak ők, a közegei, részint parancsszóra, részint önbuzgalomból és hajlamból!

A „VÖRÖS HADSEREG” LEGÉNYSÉGE ELLENŐRZÉS ALATT TARTJA A PARANCSOLÓ TISZTEKET
S így most előáll az a – hadviselésben valószínűleg nem túlgyakori eset, hogy a csapat, a legénység, amely parancsnok nélkül természetesen nem tud működni, figyeli és kordában, ellenőrzés alatt tartja a parancsoló tisztet! Hogy mennyire van ez módjában és mennyire sikerülhet ez neki, – ennek megítéléséhez valóban nem elégséges az én stratégiai tudományom. Úgy képzelem azonban, hogy azt az egyet mindenesetre észreveszik, ha előre kellene rohamozni és ők „Rückwärtskonzentrierungot” kommandiroznának.
Meg azután sajnos, nem a legbátrabb ellenfél jutott osztályrészül a vörösöknek. Hősiességben, megbízhatóságban – ellenségeink nagy koszorújában – a legutolsórangú levélke...
A dicsőség nem lenne túlnagy ezeken diadalmaskodni!
Ugyanaz a rendszer, amellyel a hadseregüket állítják össze, érvényesül a bürokratikus berendezkedésüknél is. Persze itt is, mindent pusztítani, mindent átformálni, mindent saját képükre és hasznukra teremteni – ez a jelszó.
Itt is kénytelenek ahhoz a módszerhez folyamodni, hogy meghagyják a régi állami bürokrácia „nélkülözhetetlen” (tehát még van ilyen is) tényezőit és proletárellenőrzés alatt kényszerítik őket munkára. Szép kis munka lesz ebből! A tudatlan vörös proletár – fogja ellenőrizni, hogy mit és hogyan dolgozik – a gonosz, reakciós bürokrata?! No most aztán jön a legfelsőbb fórum, a Munkástanács, azé a főellenőrzés feladata és joga. De itt is van egy kis baj. Úgy vélik, hogy ezek sem eléggé tiszta proletár testületek. Tehát ki kell dobni belőlük a nem teljesen megbízható, a nem izig-vérig proletár elemeket. S most aztán, némi kis ellentmondással megállapítják, hogy nem is lesz olyan nagy a baj, ha a proletár munkás nem is fogja megérteni teljesen a rendeletet és hibát követ el, mintha ott marad a burzsoá, aki megérti ugyan – de az ellenkezőjét fogja cselekedni.
Ebben tagadhatatlanul van igazság.
De micsoda gyönyörű egy közigazgatás lesz az, amikor sem a „dolgozók”, sem az ellenőrző közegek – nem tudnak mást, nincs egyéb képesítésük – mint gyűlölni a polgárt.
Hja, hogy pusztítani könnyebb, mint építeni, azt egy négyéves gyerek is tudja, – és gyakorolja is ebbeli tudományát. Letagadhatatlan, hogy ezek a „tanácsköztársaságiak” a pusztítás terén rekordot teremtettek.
Azt is tudja mindenki, hogy e téren csodás gyorsan és alaposan működtek. És ezért, ha egyszer mégis bekövetkeznék a mi számunkra a nagy örömünnep, amelyet a Tanácsköztársaság pusztulásának örömére ülnénk, akkor sajnos az örömnek könnyei közé, hullanának bizony a bánaté is! A bánaté – amiatt, hogy tönkretették az ország összes értékét, a jogrendet, az egyeseknek, a polgárságnak minden vagyonát, megsemmisítették a megélhetés lehetőségének még az eszközeit is.
De azért egyre, szünet nélkül az a fohászom: bárcsak már ott tartanánk! Mert természetesen mentől később következik be ez a várvavárt pillanat, annál kisebb a reménységünk, hogy lesz még mentenivalónk. Annál több okunk lesz az öröm könnyei közé, a bánatét is hullatni. S ami mindenek között a legborzasztóbb, hogy egyre gyakrabban hallatszanak a suttogások, a jólértesültek rémhírei eltűnt emberekről, velük elkövetett kínzásokról, gyilkosságokról... Hogy mi igaz, mi nem, ezekből a hírekből azt nagyon nehéz ellenőrizni. Hiszen mi mindnyájan szörnyű módon rabok vagyunk. S a rab sem szokta tudni, hogy a celláján kívül mi történik. Hacsak a közös sétán egy szóval, egy jellel nem adják egymásnak tudtára azt, amiről valahogyan – véletlenségből, valakitől értesültek. Az azonban már egészen bizonyos, hogy a szegény, fiatal kis zászlós, kegyetlen vadállati legyilkolása igaz, nemkülönben a szegény Návayéké is.
Ha semmit sem tudnánk erről a hóhéruralomról mást, csak annyit, hogy egy ártatlan fiatal katonagyereknek gyilkosok fegyverétől kellett elpusztulnia – csak azért, mert mosolyogva köszöntött be a gyilkosok odujába amely ezúttal a Hungária fényes termeibe telepített orgiák tanyája – akkor ez éppen elég lenne ahhoz, hogy fogalmat alkossunk magunknak az ő működésükről és arról, hogy az örökké – úton-útfélen hirdetett világmegváltó eszméiket – milyen úton és módon gyakorolják...
Hogy mindennap telekürtölik ujságjukban a világot azzal, hogy az egész világ, Franciaország, Anglia, Olaszország stb. stb. mind készülődik a proletárdiktaturára, mind forradalmosít stb. stb., azt már annyira megszoktuk olvasni, hogy szinte kevésbbé izgat. És ha néha sikerül egy-egy bécsi Freie Presse-t kézhez kapni, nagy titokban, ennek révén azután megnyugodhatunk, hogy mindebből egy szó sem igaz. Tehát arról, hogy mi nem igaz, arról értesülünk a külföldi hírekből, kiböngészve a bécsi ujságból. De, hogy mi igaz a suttogott borzalmakból nálunk, itthon, arról persze a bécsi ujság sem tud semmit. És ha tudna, akkor sem merne erről referálni. Hiszen a mostani Bécsnek kormánya, ha nem is egészen vörös, de legalább is erősen rózsaszínű. Ennek tanujelét adta a magyar menekültekkel és ellenforradalmárokkal szemben tanusított viselkedésével is.

BUDAPEST AGYONKÍNZOTT NÉPE VICCEKET GYÁRT
De csodálatos fajta ez a budapesti nép! Legnagyobb szorongattatása, megkínoztatása közepette sem szűnik meg vicceket csinálni. Ezekről már igazán el lehet mondani, hogy akasztófahumor mindannyia.
Pld.: hogy finoman mondjam, a „kokottok” intézményét is beszüntették. Persze, ezeknek a „hölgyeknek” a kvalifikációja nem nagyon képesítette őket valami gyors, más keresethez. Kétségbeesésében egyikük elment valamelyik direktóriumhoz kipanaszkodni magát. És kérdezi, hogy mitévő legyen? Az ő kenyerét elvették azáltal, hogy az, ami eddig engedélyhez kötött foglalkozás volt, az most, a Tanácsköztársaság uralma alatt, mindenki szabadon, minden ellenőrzés nélkül gyakorolhatja. A direktoriumi tanács tagja megnevezett a „hölgynek” egy népbiztos elvtársat azzal, hogy menjen el ahhoz, mert az ilyesféle ügyek az ő hatásköre alá tartoznak. Amire a „hölgy” kijelenti, hogy éppen ehhez ő nem mehet el. – Miért? – Mert ezt a népbiztos elvtársat eddig – ő tartotta ki...
Vagy: az emberek példájára, az állatok is szervezkedni akartak s a maguk proletárdiktaturáját óhajtották megcsinálni. Hát persze, náluk is elsők a választások. Ki, mi legyen – de főképpen ki legyen a direktórium elnöke? Ekörül voltak a legnagyobb harcok, és háborúk. Elsősorban természetesen az oroszlán jelentkezett. Eddig is ő volt az első, mert ő volt az állatok királya. Ez a legfőbb ok, hogy most ne lehessen elnök és ne vállalhasson semmi néven nevezendő poziciót, mondták a többiek. Legfeljebb közkatona lehet, és örüljön, ha el nem kergetik, mint a kétlábú királyokat. Erre sorra jelentkeztek a többiek. Mindegyik felsorolta a maga kitűnő egyéni tulajdonságait, amelyek erre a kiváló pozícióra különösképen képesítik. Aztán jöttek a ravaszok, a rókák. Ezek már tanultak az emberi történésekből. Ezek már nem azt hangoztatták, hogy milyenek a képességeik. Tudták, hogy ez abszolute nem játszik ma szerepet állások betöltésénél. Ellenben csak a vörösség! És a lehetőleges bebizonyitása annak, hogy ez nem konjunktura-vörösség, – hanem meg volt már régen – már októberben – már az őszirózsás forradalom alatt. Voltak, akik még rajtuk is túllicitáltak, még ősibbnek mondva vörös érzelmeiket.
Egyszerre azonban megjelent a csimpanz vagy orangutang. (Kénytelen vagyok bevallani tudatlanságomat, nem tudom, melyik a kettő közül a kvalifikált?) „Amióta a világon vagyok, tehát születésem óta vörös vagyok”. Szólt és fordult. És megmutatta testének azt a részét, amelyen ül.
Ez valóban megdönthetetlen argumentum volt. Ez ellen már senkisem mert felszólalni. És most, a választás után az állatok egyhangúan azt kiáltották: „Be a vörösbe!” és megalakult az ő proletárdiktaturájuk is.
Boldog emberek, akik mai megpróbáltatásaink közepette képesek még reá, megvan a lelki egyensúlyuk ilyen „finom” kis történetecskéknek a kitalálására...
A bilincs, melyet kezünkre raktak, mindjobban húsunkba vág.

AZ „UTOLSÓ INGET IS” A VÖRÖS KATONÁNAK KELL ADNI
Már az októberi kormány kirabolta a polgárságot, amennyiben kényszerítették őket, hogy ruháikat, fehérneműiket juttassák a hazatérő katonáknak. Jutott is bőven a ruhákból a házmestereknek, az összegyűjtő közegeknek és még a jó Isten tudja kiknek, csak nem azoknak, akik számára állítólag gyűjtötték.
Most megismétlik a játékot a vörösök. Azzal a különbséggel, hogy most már minden bolt, minden raktár, minden érték, minden vagyon az ő kezükön van, most már úgylátszik mindent elherdáltak, most már csak a polgárságnak az otthonában, esetleg még megmaradt kis készletére vásik a foguk.
Jön a rendelet, hogyha kell, még az utolsó inget is oda kell adni a vörös katonáknak. Mert mi ez ahhoz képest, amit a vörös katona ad s ahhoz képest, amit a proletár ezért kapni fog?
A polgárságnak pedig azt üzenik, hogy adja oda gyorsan, önként fehérneműjét, „ne várja, míg a proletárgyűlölet leveszi róla fekete lelkét fedő fehér ingét!” Ez csak világosan és poétikusan van mondva?!
Szegény szüleimtől összeszedtünk valamit, a magunkéból is minimálisan. Levél kíséretében küldtem el. Megírtam nekik, hogy a háború alatt, amit csak tudtunk, két szekérre valót önként juttattunk a katonáknak. A Károlyi regime alatt parancsra szedtük össze ruháinkat és most pedig már – miután hogy nincs, nem küldhetek többet. Punktum.

NEM ENGEDNEK HIVATALT VÁLLALNOM
Most nyílik meg a könyvtáros-tanfolyam. Szó volt, hogy esetleg én is résztveszek benne, hogy azután kenyeret kereshessek, amely az éhhaláltól megment, ha már minden forrásunk elapadt. Magam is úgy éreztem, meg a családi tanács is úgy határozott, hogy képtelenség lenne ez alatt a regime alatt – bármilyen hivatalt vállalnom. Még olyat sem, amelynek működése a legkevésbé sincs összefüggésben az általuk vallott elvekkel és hitvallással.
Minthogy azonban a vezetőkkeli érintkezés – ismerve magamat és bennem a megalkuvási képesség abszolut hiányát, föltétlenül összeütközésre vezetett volna, még az éhenhalás veszélyét is megelőzte volna – a hivatalvállalás veszedelme.
Ismerőseim, – barátaim közül többen – megpróbálják. Én inkább szembenézek a koplalással.
Már kezdek is leckét venni belőle meglehetős alaposan.

MÁJUS 13.
KÖZVETLEN ISMERKEDÉS A PROLETÁRMUNKÁVAL
Holnap költözködünk... Elkészültünk a takarítással. Hogy hogyan, arról jobb nem beszélni. Nekem most semmi személyzetem nincs. Kénytelenek voltunk egy embert megbízni ezzel, aki évek óta végzi az irodában az ablaktisztítást. Vörös katona most. Persze, úgy intézte el az ügyet, mint ahogy a proletárdiktatura alatt divik. Folytonos szavalás a munkáról, – az intenzív dolgozásról, – ez a teória. A prakszis –, végezze más, sohasem az, aki szaval róla.
Miután az ablaktisztító elvtárs öntudatos proletár és a vörös hadsereg tagja, persze, hogy két lompos elvtársnőt fogadott föl és ezekkel végeztette a műveleteket. Néha – elmentem megnézni, hogy mit csinálnak? De még ez a néha – is sok volt. Az én fogalmaim a tisztaságról kissé mások. – A takarítás az én otthonomban az én ellenőrzésem mellett kissé másképpen szokott történni. Mit használ azonban, ha jelen vagyok? Szólni, kritizálni sokat úgy sem lehet. Inkább majd azután magam helyrehozom a mulasztásokat. Hiszen én nem vagyok proletár! Én sajátkezűleg is dolgozhatom és dolgozom is.
De ami a szobatisztító úr állítólagos „sajátkezű” munkáját illeti, a parkettafényesítést, hát az egyszerűen kriminális volt. Tizenegy évvel ezelőtt a leggyönyörűbb, a legkifogástalanabb padlót adtam át a részvénytársaságnak. Hogy irodába járó urak és hölgyek – milyen vandál módon bánnak el mindennel – ami nem az övék, hát erről, – ez a gyönyörű lakásból irodává előlépett helyiség – köteteket mesélhet, mégpedig a legszemléltetőbb módon.
A parketta – oly zsírfoltos, mintha valamely kocsmának elhanyagolt konyhája lenne. Hogy számos tintafolt is éktelenkedik rajta – ezt talán még inkább meg lehet érteni. Az otthagyott garderobe-szekrények vörösposztó betétein – szándékos bevágások, késsel! Mert ilyenek is vannak. Szinte elképzelhetetlen, hogy egy intézetnél, ahol az alkalmazottak – a kultúra – a műveltség terjesztésének legfontosabb eszközével: könyvvel foglalkoznak – ilyen barbarizmus is lehetséges.

A TAKARÍTÓ ELVTÁRS A FORRADALMI TÖRVÉNYSZÉKKEL FENYEGET
De térjünk vissza a padlóhoz. Mikor a vörös ablaktisztító elvtárs, aki mindenképpen – még a hajzatára nézve is az, benyujtotta borsos számláját, megmondtuk neki, hogy képtelenség ezt kifizetni. Ilyen állapotban nem lehet egy munkát átadni – hiszen a padlóban minden folt, piszok benne maradt, csakúgy, mint a mellékhelyiségeknek finom kőpadlóján. Erre a kedves vörös, aki 11 év óta kereste kenyere egy részét ebben a házban, kijelentette, ha nem fizetjük ki, rögtön megy és feljelent bennünket a forradalmi törvényszéknél.
Én, a magam személyét illetőleg persze sokkal kevésbé ijedtem meg ettől a fenyegetéstől, mint az uram miatt. Eddig sikerült, hál’ Istenek, inkognitóját megőriznie. Ama kevés ismertebb nevű – tisztességes ember közé tartozik, aki még szabadon jár; – Isten mentsen, hogy ilyen dolog miatt – reá terelődjék a vörösök figyelme. – Kifizettük...
Amilyen sok volt a lótás-futás, amíg megengedték, hogy a raktárt egy pár nappal később ürítsük ki, hogy az, összes holmink ne kerüljön az utcára, nem kevesebb volt a hurcolkodás, a kocsiszerzés – a minden lélekzetvételhez szükséges engedély megszerzése miatt. Hiszen maholnap már tüsszenteni sem szabad előzetes engedély és igazolvány nélkül! Ha valakinek ruhájáról leszakad egy gombja, akkor legelőször a házibizalmihoz kell mennie. Ő leadja a véleményét először, hogy igazán szükséges-e ez a gomb? És azután, hogy megérdemli-e az illető, eléggé proletárérzelmű-e, hogy abban a kiváltságban részesüljön, hogy kiállítson neki egy igazolványt, – egy gomb vételére? Ha ezen az első fontos lépésen túl van, akkor az egyik „elosztó-hivatal”-tól küldik a másikhoz – meg a harmadikhoz – meg a jó Isten tudja hányadikhoz. Úgyhogy mire végre a kezében a kívánt gomb, akkor mehet és kezdheti elölről a kálváriajárást egy új ruha, – de még a cipőtalp érdekében is. Mert akkorra már mindakettő elpusztulhatott, mire célt ért a gombbal. És ugyanilyen eljárás van minden anyagi, minden szellemi szükségletnél. Ők, akik annyit szónokolnak tudásról, műveltségről, a proletár szellemi neveléséről, kiképzéséről – éppen úgy megnehezítik, lehetetlenné teszik egy könyv vételét, mint a gombét, vagy mint a szemétlapátét.
Csakhogy az emberek a korgó gyomruk kielégítése végett, lyukas talpuk megcsináltatása céljából, elszenvednek minden torturát! Különböző igazolványok megszerzéséért, végig kilincselnek minden elosztóhivatalt mert muszáj, mert sem üres gyomorral élni, – sem talp nélküli cipőben (ma még!) járni nem tudnak.

VÖRÖS ERNYŐK ALATT AZ UTCÁN INGYEN ADJÁK A BOLSEVISTA LITTERATURÁT
De a szellemi igények kielégítését szolgáló szellemi táplálékra, – a könyv beszerzésére – már nem marad sem idő, sem erő. Inkább lemondanak az olvasmányról – semhogy ennek a kedvéért is – összefutkossák a várost, keresztül-kasul. Valószínűleg nem is bánják túlságosan a diktátorok ezt a szellemi önmegtartóztatást, mert így annál biztosabban ráfanyalodnak a lépten-nyomon, a szabadban, az utcán messzire világító vörös ernyő alatt főleg ingyen árusított – bolsevista-kommunista literaturára. Nincs az a nap, amelyben ujságjukban – fent és lent – kívül és belül, ne hirdetnék: Bucharin, Nikolaj, Lenin, Kun Béla s a hozzájuk hasonló apostolok izgató, lázító könyveit – és szinte ráparancsolnak a proletárra, hogy olvassa ezeket. Ahol csak lehet, az orra alá dugják. S miután a pénznek nevezett fehér rongyból van nekik bőségesen és semmi néven nevezendő portékához nem jutnak ily könnyen, mint ehhez, – tehát veszik valószínűleg és szívják magukba a lelketlen, osztályharcra izgató lázítás mérgét.
Azt írják ma, hogy visszafoglalták Füleket – a csehektől. Ha igaz, hát elég szomorú, mert minden ilyenféle győzelemmel erősbödik poziciójuk. Ha viszont hátrálnak, vagy ki kell üríteniök valamely várost, akkor a mi reménységünk ébredezik.

A „NEUE FREIE PRESSE” KATONAI SZAKÉRTŐJE „MAGYAR” HADSEREGNEK NEVEZI A VÖRÖSEKET!
Vérlázító, hogy akkor, amikor eldicsekednek az ő kitűnő katonai poziciójukkal – amelyet szerintük, hadijelentéseiben meghamisít a cseh és a román, – idézik a Neue Freie Presse katonai szakértőjének cikkét, amelyben ez rektifikálja amazoknak a jelentését – és mindenütt a „magyar” hadsereg állásáról beszél. No hát nagyobb sértés és gyalázat nem érhet bennünket, mintha ezt a vörös csőcseléket magyar hadsereg néven emlegetik. Annyi közük van ezeknek a magyarsághoz, mint akár a sziuindiánoknak! Idehaza a tisztességes – becsületes magyar érzésű embereknek legádázabb ellensége ez a legnagyobbrészt csőcselékből – a lakosság söpredékéből – összetákolt vörös hadsereg! A külföld előtt pedig „magyar” jelzővel emlegetik, – Magyarország megvédőinek tüntetik fel.
S nekünk, szegény raboknak még ezt is el kell szenvednünk. Itthoni sanyargattatásaink mellett, még azt a szégyent is viselnünk kell, hogy külföldön ezek „képviselik” Magyarországot. Ennyire süllyedtünk...
Úgylátszik már ők is, a vezető elvtársak megsokallják, amit a tanulékony proletárok – az „utánzásban” véghez visznek. Amit amazok – nagyban és szervezve csinálnak – az egész megmaradt kis országunk kirablását, azt egyesek, kisebb méretekben persze, kevesebb szervezettséggel – de eléggé fényes eredménnyel gyakorolják. Állandóan látogatják a polgárságot és ürítik ki mindenféle címen és jogon lakását, szekrényeit és viszik el még megmaradt ingóságait.
Miután ez a konkurrencia veszélyezteti az ő kisded játékaik eredményét, és a már egyszer kirabolt lakást, nem igen lehet még olyan nagy hatalomnak sem, mint aminő Kun Béla és bandája – még egyszer kirabolni szigorú rendelet jelent meg – az „önkénykedő üzelmek” azaz rekvirálások ellen. Szóval: lopni, rabolni – csak nekik szabad. Csak azoknak, akiknek kezében a hatalom. A proletár „közkatona” várja meg, míg majd a zsákmányból talán neki is juttatnak valamit. Egyelőre még maguk, családjaik, hozzátartozóik óhajtják a soha nem élvezett jómódot, fényűzést a legalaposabban kiélvezni, az élvezetek minden fajtáját, gyönyöröknek poharát fenékig, az utolsó csöppig kiüríteni.

MÁJUS 16.
KÖLTÖZKÖDÉSÜNK...
Megtörtént a költözködés... Mily szörnyű volt! Legnagyobb ellenségemnek – ha van ilyen – azaz Kun Béláéknak kívánom, hogy ilyesmit próbáljanak –, ilyen helyzetekbe kerüljenek...
Szegény uram meg én – felosztottuk a szerepeket. Persze, most nem valami előkelő, zárt bútorszállítókocsira rakták fel a bútorokat, hanem csak afféle proletár fajtára. Majd én maradtam a raktárban és az uram kísérte a kocsit, majd a második fordulónál én ballagtam a kocsi után ügyelni, hogy az elvtársak még az úton le ne lopjanak róla mindent és az uram ugyanezt cselekedte a raktárhelyiségben! Micsoda egy menetelés volt az! Lépten-nyomon elibénk toppant egy vörösőr. Kinek a bútora ez? Hova viszik? Bizonyára eladni! Még szerencse, hogy a raktár és a „lakás” között nem túl nagy volt a távolság, mert különben nem tudom, hogy bírtuk volna ki ezt – a háromszor végigcsinált torturát. No és azután a lerakodás... Hová? Ha, sajnos, maradt is elég, szép, drága és értékes dolog eladott villánkban –, de azért a megmaradt holmi is természetesen sokkal több volt, semmint két szobában elférhetett volna. És a teméntelen láda! Ha a vörös kopók bármit észrevesznek – ha valamiről úgy vélik, hogy nincs használatban, hát rögtön elveszik, mint fölöslegeset! Tehát a jelszó volt: amit lehet, bezsúfolni a két szobába! Miután ott azonban lakni, élni is kellett, hát nem lehet mégsem tökéletes bútorraktárt csinálni belőle. Megindult tehát a „dugdosás”. Óriási bútorokat, nagy mahagóni ebédlő kandallókat – szalon kandallót, konyhabútorokat, zongorát stb. lakáson kívül kellett elrejteni. Szerencse volt, hogy a 24 év óta nálunk lévő házmester nem bomlott még meg, nem inficiálódott, nem vesztette el tisztességét. No meg a régi, hűséges hivatalnokaink is kezünkre jártak, segítettek. A bútorokat az irodának lehetőleg rejtett, üres helyiségeiben helyeztük el. Egy-egy nagyobb darabot a házban lakó hivatalnokaink vettek lakásukba. A zongorát, amelyet okvetlenül elvettek volna, – ha nincs „használatban” – egy művész barátunknak, a város másik végén lévő lakásába szállítottuk. A ládákat pokoli félelmek – reszketés mellett – a könyvpince-raktárba. A verejték csurgott rólam – mialatt a ládákat leszállították a pincébe. Ha arra jön egy vörösőr, – hát mindennek vége van. Semmit sem szabad megtartani, ami fölösleges. Szerintük pedig, ami raktárban, vagy ládában van –, az fölösleges.
Az egyik kocsit pl. végig kísérte a vörösőr a lakásig, hogy megtudja, igaz-e, hogy oda megyünk lakni és nem eladni visszük a bútort s ezáltal megkárosítani a proletárt. Az idegeim pattanásig feszültek ezalatt a hurcolkodási kálvária alatt. Hogy az ember saját holmiját, mint valami tolvaj, lopva kénytelen elszállítani – a megérkezett bútort, ládát – óriási szívdobogások között, őrült kapkodással elrejteni, a könnyek árját sajtolták ki a szemeimből.
Pedig, mikor már szerencsésen elfogyott az utolsó darab is a kocsiról, amikor már annyira, amennyire lehetséges, el volt rejtve minden – még akkor sem ürült ki egészen a keserű pohár. A megpróbáltatásnak még ekkor – erre a napra sem volt egészen vége!
Mert hát most persze, belülről kellett egy kissé emberséges állapotot teremteni – az ágyakat összerakni, az évek óta a raktárban összecsomagolva fekvő matracokat kiporolni. Beüzentünk az irodai takarítónőknek, hogy jőjjenek és a matracokat a terraszra vigyék ki és porolják ki.
Megjött a válasz: „Ők egyre hallják az esti gyűléseiken, hogy igazgató nincs többé. Mindegyikük legalább is olyan poziciót tölt be, mint „volt” igazgatójuk – tehát nem is tartoznak neki semmiféle szolgálatot végezni! Először így direkte, szemtől szembe kerülve az új renddel, az új erkölccsel, amikor egy utolsórangú senki, akinek egész tudománya, hogy egy seprőt kézbe tud venni – de még azt sem jól –, így mer beszélni az intézet volt igazgatójával, alapítójával – Magyarország kulturájának egyik főfő munkásával, lesujtó hatással volt reám. Azt hittem, hogy összeesem elképedésemben.

SAJÁTKEZŰLEG POROLJUK AZ ÁGYNEMŰT
Erőt vettem azonban magamon. Én az urammal a volt „vezérigazgatóval”, a háznak „volt” urával együtt, kezdtük szépen, sajátkezűleg kihordani és kiporolni a matracokat – az egész ház szemeláttára. Míg végül azután házmesterünk meg nem sokallotta a dolgot és kijelentette a takarítónőknek, hogy ez „mégsem járja” és menjenek kiporolni s miután úgylátszik, a másik szolga, aki az üzemi tanács díszes testületének tagja, nagy kegyesen szintén beleegyezett, – hát megjelent a két nő és most már hajlandó volt porolni. Persze, csak addig, amíg a hivatalos munkaidő le nem járt. S abban a percben, amikor a hivatalnokok készülődni kezdtek, ők is rögtön, csapot-papot otthagyva – elmentek.
Az összes kintmaradt nagy és nehéz karosszékeket magunknak kellett becipelnünk.
Hogy milyen érzelmekkel pihentünk le első nap új „otthonunkban”(!), az az előzmények után könnyen elképzelhető.
De minden nyomorúság mellett az a kis megnyugvás megbékéltethetett bennünket, hogy míg a takarítónő, vagy Rezső, a hivatalszolga – a hármas üzemi tanács jelenlegi tagja, nem is tudták volna – talán, – úgy mint az uram, nyélbeütni a Jókai nemzeti kiadását, avagy a Nagy Lexikont és ernyedetlen munkásságának, képzettségének, tudásának, egyéb termékeit sem – mi – vagy mondjuk én – legfeljebb egy kis fizikai megerőltetés árán – igenis képes vagyok – ha muszáj, nélkülük meglenni és az ő munkájukat sajátkezűleg elvégezni.
S ez is ért valamit.
Arra azonban igazán kíváncsi vagyok – milyen lesz az a kultura, amelyben az irodalmi vállalatoknál a vezető szerepet – eddig takarítással – csomagolással és a csomagok kihordásával foglalkoztatott szolgák töltik be.
Azaz, dehogy is vagyok kíváncsi. Élénken el tudom képzelni és borzadok is tőle és a jövőtől – minden tekintetben.
Szegény szüleim is félnek, hogy mi lesz velük? Most a szalonnak nevezett bútorraktár megint lakó nélkül van. Azt tervezik, hogy az önként, még az ősszel odavett technikust az udvari szobából áthelyezik – a szalónba. Az udvari szobát pedig, amely úgyis a proletárok által megszállt ebédlő és a konyha között van – majd elárasztja a hét tagból álló proletárcsalád.
Szép állapotok náluk is, nálunk is!
Hogy mit akarnak megint, micsoda újabb gonoszság rejtőzik a legutolsó kitalálásukban, – arra még nem jöttem rá. Eddig tudvalevőleg a polgárság összes betétjét zár alá helyezték. Havonta legfeljebb 2000 koronát engedtek kivenni belőle. Ezen intézkedésüknek oka, célja egészen világos volt – mindenki előtt. A polgár koldus lett – ma már körülbelül a koplalók fajtájához tartozik. A proletárnak meg – ha volt is pénze – fehér rongya elég, sohse jutott volna eszébe – csakúgy, mint a multban sem, takarékba tenni.
A paraszt harisnyába, csizmába dugja a pénzét. Vagy ha már túlsok, a magtárban rejti el, néha nagy örömére a falatozó egereknek. A városi elvtárs meg fölfalja, elissza keresetét, legfeljebb még elmozizza, eldáridózza, – vagy családjával vagy anélkül. Ha meg fiatal, csinos asszonya van – nagyon sokszor tarka, divatos, „városi”, „úri” rongyokért megy el a pénz.

A PROLIK BETEHETIK PÉNZÜKET A TAKARÉKBA
És most egyszerre kijelentik a nagy újságot „a szabad betéteket”. Akinek fölösleges pénze van – nyugodtan beteheti – senki tőle elvenni nem fogja – mondják. Ezt a nagyszerű „kedvezményt” azzal magyarázzák, hogy most már csak a proletárnak lehet pénze, – még pedig fölösleges pénze, – mert keresete nagy és vásárolni meg nem igen lehet, mert „a termelés csökkent”. Tehát felszólítják a vörös katonát, a munkást, a földmívest, az ipari proletárt, hogy éljenek e kedvezménnyel és tegyék takarékba a pénzüket.
Nemcsak ők járnak jól, de még szolgálatot is tesznek a proletár uralomnak. Miután a frontra menő hadsereg óriási mennyiségű aprópénzt visz magával – amely ott reked a falvakban, boltosoknál, földmíveseknél stb., most hiány van aprópénzben.
Hát ez hogy lehetséges? Hiszen annyit nyomnak ők éjjel-nappal, amennyi csak jólesik nekik – kis pénzt, nagy pénzt, egyaránt. Vagy talán már a papirosuk is elfogyott volna, már abban is hiány van? Vagy csak ezzel is bolondítani akarják a proletárt, hogy micsoda nagy érték az a fehér rongy – amit fizetés gyanánt kezükbe nyomnak – amiért azonban a kereskedők árut adni vonakodnak?
A jó Isten tudja, én nem, micsoda újabb csalafintaság – rejlik – e mögött, micsoda céljuk – szándékuk van vele?
Azután meg most megint ijesztgetnek azzal a hírrel, hogy az entente tárgyalni óhajt a Tanácsköztársasággal. Miután eddig, hál’ Istennek ez a hír sohasem bizonyult valónak, reméljük, hogy most is így lesz, s csak a polgárság megfélemlítésére kieszelt manőver ez.
Biermann István elvtárs nagy ígéreteket bocsát világgá a főváros élelmezését illetőleg. Ez azt jelenti, hogy most már nemcsak mi, C. jegyű, koplalásra ítélt polgárok ácsoroghatunk órákig, míg a legprimitivebb kis elemózsiához – gerslihez, vagy egy kis salátához jutunk, – hanem már a proletár elvtárs is érzi, hogy a proletárállamban, a Tanácsköztársaság felséges uralma alatt sem fenékig tejföl az élet. Mert mit ér a kilószámra osztogatott fehér pénzrongy – ha nem kapni érte semmit sem, ha még a gyomrukat sem tölthetik meg rendes táplálékkal?
Pedig nekik – a gyomruk, az Istenük. S ha őt nem szolgálhatják kellő respektussal és reverenciával – akkor baj van. Ha ők éltek volna eddig is már olyan koszton, mint mi, akkor már talán régen felfordították volna Kun Béla trónját.
Ha tudnám, hogy ez az eredmény bekövetkezik, nagyon szívesen folytatnám az eddigi – már az éhezéshez igen közeljáró életmódot. Csak szegény édesapámmal nem tudom, mit csináljak? Hogy éljen ő ilyen táplálékkal? Honnan vegyek neki húst, vagy tojást, vagy vajat? Eddig még valahogyan csak telt a pusztánkról annakidején beszerzett tartalékból. De most, fogytán van minden! S az én végtelen kétségbeesésemre, a legnagyobb sonka, amelyet nálunk, az iroda egy sötét szobájának legmagasabb szekrénye tetejére rejtettünk el – nyomtalanul eltűnt!

AZ ELTŰNT SONKA!
Ez volt az utolsó a pusztai szerzeményekből. S mert nagyobb biztonságban gondoltuk – ha nálunk van – mintha szegény szüleim éléskamrájában – ahová bejár a proletárcsalád – elvittük magunkkal és eldugtuk. Szegény édesapám kérdésére, hogy nem fog-e elveszni ott, az uram egészen méltatlankodva válaszolt, hogy mit képzel – mikor senki más nem tud róla – mint József, a házmester és a Rezső szolga – akik feltették a magasba. S íme, most, mikor már égető szükség lenne rá – nincs! Ugy sírtam, mint egy gyermek! Hát hogyisne! Hiszen ez pótolhatatlan veszteség! Rögtön megbízást adtunk a házmesternek, másoknak – szerezzenek ahonnan csak tudnak, bármennyiért egy sonkát! Sajnos, mind a mai napig, eredménytelenül. Nem merem megmondani szegény szüleimnek! Hiszen mi a legjobbat akartuk, de rosszul sikerült!
A házmester József nem tette, az bizonyos. Hát kicsoda – a Rezső? Őt mi roppant tisztességes embernek tartottuk. Soronkívül is, hivatalszolgai dotációján felül is, sok jóban részesítettük. Akkor, mikor még módunk volt erre, az uram garderobejának olyan darabjait kapta – hogy nagyon örülnék, ha az uramnak lenne ma olyan felvennivalója! Hát a proletáruralom – csakugyan, olyan inficiáló, olyan pusztító hatású az erkölcsökre, hogy nem egészen 2 hónap alatt egy becsületes emberből tolvajt, gazembert csinál?
Mert nagy gazság kell ahhoz, hogy egy fiatalember, akinek mindene van, úgyis, mint proletárelvtársnak és még hozzá az üzemtanács tagjának, ellopja egy beteg öreg embertől az utolsó falat húst.
Nem tudok megvígasztalódni ezen! Lótok-futok fűhöz-fához, hogy szerezzek valami megfelelő hústáplálékot szegény édesapámnak. Környékbeli összeköttetéseink nincsenek, ahonnan mégis imitt-amott, becsempészhetnének valamit. Felkeresem majd azokat, akiknek talán van.
Elmegyek ma Maksziányinéhoz. Hála Istennek, végre kiszabadult. Az ő ura, meg az enyém is lótottak-futottak éppen eleget, szegénynek érdekében. Borzasztóan szenvedhetett szegény asszony! Óhajtom hinni, hogy legalább testileg nem viselték meg túlságosan az átélt szörnyű hetek.
Lesz mit beszélnie a szovjeturalom áldásairól, a saját személyes tapasztalatai alapján!

MERT HÚS MÁR ALIG VAN, HÁT CIKKEKET ÍRNAK RÓLA
Jellemzi erősen a mostani regime perfid képmutatását az a cikk is, amelyet a mai Vörösben a „Hús”-ról írnak. Most már úgy látszik a proletár elvtársaknak gyomrát sem tudják pecsenyével úgy megtölteni, mint eddig. Pedig eddig is legfőképpen a magukéra volt elsősorban gondjuk. Most tartanak tőle, hogy a vegetáriánus kosztra kényszerített elvtárs – majd nem lesz olyan lelkes híve a tanácsköztársaságnak, mint ahogy ők azt szeretnék és mint amilyen proletárlelkesedésre nekik – saját uralmuk alátámasztására szükségük lenne.
Azért is, rendes szokásukhoz híven – megint frázisokkal tömik őket. A legarcátlanabbul kifigurázzák IV. Henrik francia király híres mondását a vasárnapi tyúkról – amelyet minden parasztja fazekába kíván. Kigúnyolják a „nagylelkűséget”, a „nagyszívűséget”, hogy csak egyszer egy héten akart a parasztnak tyúkot juttatni. Ők, bezzeg, minden napra fognak adni majd!... Nem kis ravaszság és vakmerőség kell ahhoz, a kapitalista világot, intézményeit, egy népét szerető altruista királyt támadni akkor, mikor ők már olyan helyzetbe juttatták az országot, hogyha így folytatják, akkor maholnap még az általuk annyira kényeztetett, becézett proletárnak is rosszabb dolga lesz, mint bármikor a „vérszopó, kiszipolyozó rabszolgatartó” kapitalizmus alatt volt.
Alighanem maguknak is eléggé alacsony véleményük van a proletártömeg szellemi képességéről, nívójáról, hogy még egyre remélik további sikeres elbolondításukat.
A „talentumok”, a „geniek” útjai is meglehetősen elágaznak, eltérnek a tisztességes polgári emberétől. Amíg az utóbbiak szinte kivétel nélkül, undorral fordulnak el Kun Béla világától, az előbbiek közül sokan szerelmet vallanak Kun Bélának és intézményeinek.
Mert, hogy pl. egyik nevezetes írónk, akinek talentumánál, csak moral insanityje nagyobb, kérdésemre, mikor az utcán találkoztam vele, hogy mit szól ehhez a borzasztó világhoz, azt feleli: „Nagyon érdekes és izgató, mit kívánhat az ember az élettől többet?” azon túlontúl nem csodálkozom. Hiszen ez az ember nevezetes arról, hogy a rosszat l’art pour l’art űzi. Hogy mindenkit megmart, aki közelébe férkőzött, de legfőképpen azokat, akiket rossz sorsuk arra ösztönzött, olyan helyzetbe hozott, hogy vele jót tehettek. Még nőkkel szemben sem tartotta be legkevésbbé sem a minden úriembert kötelező kódexet.
De hogy pl. egy B. L., akit mint írót nagyon becsülök, mint embert nem ismerek, csak annyit tudok róla, hogy jó barátja egy barátunknak, – ha ez behódol a proletárdiktatúrának és ettől kultúránknak olyan kivirágzását várja, „amilyenről még eddig álmodni sem mertünk,” ettől már megdöbbenek, meghökkenek.
Pedig egy az „írói szakszervezethez” intézett és az újságjukban ma reprodukált levelében többek között ezt írja. Tehát még írásban is, nyomtatásban is leadja ebbeli meggyőződését. Mert, hogy tisztességes, becsületes embereket bekényszerítenek fenyegetéssel, terrorral valami szakszervezetbe, ezt sajnos tapasztaljuk, tudjuk.
Ez történt Sz. A.-val is, akit a „Szellemi Termékek Tanácsába” beparancsoltak, működésre, organizálásra. Ő ezt a hivatalt el is fogadta részint kényszerből, részint azon reménységből, hogy sikerülni fog ott ellengőzt kifejtenie és romboló, pusztító törekvéseiket legalább is lassítania, ha már nem lesz módjában egészen megakadályoznia.
Hogy ez így van, hogy ő nem hódolt be gyáván – és gerinctelenül a vörösöknek, ezt nemcsak mi tudjuk, hanem tudja a többi könyvkiadó és könyvkereskedő is, akik titkos összejöveteleket tartanak nálunk és együttesen megbeszélik a teendőket. Már t. i. a „hogy és mikéntjét” az ellengőznek. De talán még a diktatúra urai is tudhatják, hogy az ő tanácsköztársasági érzelmei nem túl megbízhatók, mert ő állítólag, egyre-másra beadja nekik a lemondását, amelyet azok nem hajlandók elfogadni. Sőt, – még azt is mondogatja nekik, hogy ő ellenforradalmár. Ezt vagy nem hiszik, vagy nem akarják elhinni. Szükségük van az ő működésére.
Vagy talán azt gondolják, hogy mert intim barátja B. L.-nak, hithű vörös érzelműnek és erről önként nyilt vallomást tesz, lehetetlen, hogy ne osztozzék annak ilyetén érzelmeiben is...
Én sokat ugratom Sz. A.-t azzal, hogy nem állok szóba olyan emberrel, aki Kun Bélának alkalmazottja s a Tanácsköztársaságnak dolgozik. Magamban azonban meg vagyok győződve arról, hogy ő tőle telhetőleg mindent megtesz a mi érdekünkben, – már t. i. a tisztességes polgári társadalom és kultúra érdekében. Ha már épenséggel mást tenni nem tud, hát legalább is passzív rezisztenciát fejt ki. Valószínűleg azt gondolja, hogy „qui habet tempus, habet vitam”.
Kérdés, van-e még sok „tempus”-unk?

MÁJUS 17.
Újabb diadalmi hírek a cseh harctérről. Azt írják, hogy Egertől északra visszaszorították a cseheket. Felsorolják a hadizsákmányt, a fegyvereket. Még csak az hiányzik! Még csak az kell, – hogy az ellenségtől is kapjanak – illetőleg, ahogy ők írják, vegyenek el fegyvert s ezzel szaporítsák municiójukat, támogassák hadseregüket – hosszabbítsák életüket!
Hogy azonban, hál’ Istennek, mindezek dacára fegyver-feleslegük nem lehet, bizonysága Böhm elvtárs hadseregfőparancsnok távirata a fegyvergyár munkásságához. Kéri őket, hogy a legnagyobb eréllyel és fegyelemmel igyekezzenek fokozni a fegyvergyártást. Egyúttal legnagyobb elismerését fejezi ki nekik eddigi működésükért.

KÉNYSZERMUNKÁLTATÁS
Most megkezdik a „kényszermunkáltatást.” Eddig a szabadon járó elvtársnak – a vörös proletárnak minden hangzatos frázis, szavalás és biztatás dacára se jutott eszébe dolgozni. Elég munkának találták ezeknek a frázisoknak a megemésztését, – meg a köteles örvendezést és ujjongást, a beígért eljövendő földi paradicsom fölött. Most – a toloncháznak lakóit akarják munkára fogni.
Hogy kik tartózkodhatnak most ott, arról fogalmam sincs. Mert akit polgári társadalom, – lopás, csalás, rablás stb. bűntette miatt zár alá tétetett, azokat a Tanácsköztársaság sürgősen szabadon bocsátotta. Úgy vélem, ezek most az ő uralmuknak a támaszai. Ezek már régen gyakorolják azokat az elveket, de főképen cselekedeteket, egyéni akcióképen, amelyeket a proletáruralom rendszerré „rögzített.”
Valószínűleg becsületes polgárembereket csuktak ott le, akik nem hódoltak be és nem hajtottak fejet a Tanácsköztársaság előtt.
Szörnyű dolgok történnek a tanácsköztársaságban. Olyanok, amelyekről nem tudunk. Azokból a borzalmakból következtethetünk erre, amelyek valamiképen – a szereplő – illetőleg szenvedő személyek ismerősei folytán – vagy valami más véletlen révén a fülünkhöz jutnak.
És ezek a borzalmak nemcsak az ellenforradalmi érzelemmel, vagy beszéddel megrágalmazott, vagy meggyanusított szerencsétlen megkínzására – eltüntetésére vonatkoznak. Csinálják ezt „egyéni akcióként” olyan vörös katonák, őrök, stb. is, akik hűséges hívei a proletár uralomnak. Akik tanulékonyaknak bizonyultak és elhiszik, hogy övék a világ, a hatalom – minden. S a polgár csak arra való, hogy ezt a hatalmat rajta gyakorolhassák, hogy legyen valaki, akinek kínzásával – esetleges elpusztításával – megölésével – elszórakozzanak, kedvüket leljék benne.
Számtalan esetről hallottunk már, amikor a polgári családhoz bekvártélyozott „vörös,” a kínzásoknak, szekatúráknak lehetetlen skáláját produkálta – lakásadóival szemben. De amit a napokban – egy ilyen vörös gazember – egy szegény családdal elkövetett, ez már minden képzeletet felülmúl. Az egész városban rendkívüli felháborodást keltett és a híre úgy terjedt mint a futótűz, úgy, hogy a Tanácsköztársaság hatalmasai is megszeppenhettek kissé. Attól tarthatnak, hogy egy ilyen „közismert dolog” mégis kijut a külföldre is, – Ausztriába elsősorban és onnan tovább. S akkor azután hiába szavalnak kifelé, hogy itt micsoda nagyszerű rend és nyugalom van, micsoda nagy megelégedés honol a lakosság körében és mennyire el vannak telve a proletárdiktatúra általános működésétől!
Nem történt pedig egyéb, minthogy egy Vándor Róbert nevű, állítólag igen derék, jóravaló gépkereskedőnél a beszállásolt vörösőr, egy este – szeretőjével – sőt ha jól hallottam – több ilyenfajta hölggyel tért haza. Először nagy dorbézolást csaptak. Azután pedig, – a „hölgyek” számára ágyneműt követeltek a már ágyban lévő háziaktól, – ezeknek hálószobájában. S miután ők ezen módfelett arcátlan óhajnak vagy nem tudtak, vagy nem akartak megfelelni, hát rövid processzust csinált az őr. Úgy Vándort, mint feleségét – egyszerűen agyonütötte!
Ez a proletárdiktatúra erkölcse. Ez a természetes eredménye annak, mikor éjjel-nappal nem tesznek egyebet, mint lázítani, izgatni, gyűlöletet termelni! és ezáltal műveletlen, durva emberekben szunnyadó állati, bestiális ösztönöket felébreszteni, kiterjeszteni!
Hiszen, baráti körünkben is lépten-nyomon hallunk a belakoltatott proletár brutalitásáról, gazságáról – ha szerencsére nem is mindenütt ilyen tragikus – végzetes kimenetellel.
Pl. egy barátunknál, egy kúriai tanácselnök villájában is beszállásolta magát egy vörösőr-házaspár. A beszállásolás oly gyorsan jött, hogy a szegény háziasszonynak nem sikerült előzetesen menteni az elfoglalt szalónból a menthetőt. És ezért másnap le akarta a selyemfüggönyöket szerelni. A vörösőrné őnagysága nemcsak, hogy ezt semmi szín alatt sem engedte meg, hanem – az este hazatérő férjnek kellő méltatlankodással el is panaszolta – a megakadályozott merényletet. Hát hallatlan inszinuáció is, az igaz, hogy egy olyan asszony, aki eddig még talán soha padlózott szobában sem aludt, most kénytelen legyen egy selyemfüggöny nélküli – szalónnal beérni!
A vörösök által rekvirált szoba, a háziak hálószobája mellett volt, ahol minden szót át lehetett hallani. S így egészében élvezhették a vörösőr válaszát is, amelyet feleségének panaszára adott. Igen rövid volt. Kérdés alakjában történt.
– Miért nem fojtottad meg?!
Ez volt, ennyi volt az egész!
Micsoda alvás eshetett ott, azután, ezeknek a vörösöknek tőszomszédságában?!
Úgy képzelem, ha ugyan valaha lesz szabadulásunk ebből a pokolból, akkorra megtelnek a tébolydák, – de talán még előbb is...

AZ ELKÜLDÖTT SZAKÁCSNŐ – LAKÓTÁRS LESZ
Egy úriháznál szolgált egy szakácsnő – akinek szekatúráit – a proletár-paradicsom megteremtése óta – már nem lehetett elszenvedni. El kellett küldeni. S mi volt erre a válasz? Összeállt a szeretőjével, azaz kommunista ritusú házasságot kötött, rekviráltatta magának a legszebb szobáját annak a háznak, ahonnan mint szakácsnőt kitessékelték. És feljelentette és elvétette az éléstárnak egész készletét, amelyet ő mint szakácsnő jól ismerhetett. Most itt él egy család kifosztott éléstárral. Ellenben egy fedél – és örökös kémkedés és megfigyelés alatt egy közönséges, gonoszlelkű, kilökött cseléddel és szeretőjével...
Hát élet ez?!
Ezek után már valóságos szerencsének tartom azt, amit eddig bizony nem tekintettem annak, – a mi vándorcigány életünket.
Amióta azt a bolondot elkövettük, hogy villánkat eladtuk – majd penzióban, majd hotelben laktunk, majd utaztunk, majd szegény szüleimnél bujtunk el – a nagy otthontalanságunkban. Míg a mostani letelepedésünket is egy nagy iroda kellős közepén, a maga ezer hátrányával – minden elképzelhető kényelem, cseléd, még cselédtartás lehetősége nélkül is, úgy, hogy még az iroda portása is én vagyok, mert a 11 év alatt odaszokott emberek – a most bezárt ajtó és fölébeírt útbaigazítás dacára, mindig csak ezen akarnak bemenni s éjjel-nappal itt csengetnek – mindezek dacára, még ezt is szerencsésnek tartom. Már t. i. százszor jobbnak, mintha a volt villánkban, amely dimenziójánál és berendezésénél fogva inkább palotának volt mondható – brutális, durva, – gyilkolásra is kész vörösök közvetlen közelében kellene élnünk.
Megint egyszer a kommunista kultúra terjesztéséről referálnak. Megkezdte működését a „Szellemi Termékek Terjesztési Csoportja.”
Vajjon mivel kezdik? A világirodalom mely kincseit terjesztik elsősorban? Melyek azok a könyvek, amelyeknek élvezésétől a szegény proletár meg volt fosztva? S melyek azok, amelyeknek olvasása, most, számára annál nagyobb gyönyörűségeknek forrása lesz?
Ez a most alakult „Csoport” nagyobb városokban és a front mögötti jelentősebb helyeken, állandó központokat létesít. Ezeken kiosztják a boldog proletárnak, nem pénzért, mint a gaz kapitalista uralom alatt, hanem „ingyen” – a könyveket! Bizonyára Goethevel vagy Shakespeare-rel vagy Byronnal kezdik? Avagy talán Arany Jánost, vagy Jókait méltatják arra, hogy az oly sokáig szellemi táplálékot nélkülöző proletár – első olvasmánya legyen? Dehogyis! Megkapják igenis, ingyen a Vörös Ujságot, meg a Népszavát, a Proletár Hadsereget, no és az összes, „számára készült” könyveket, füzeteket. Lásd a mindennapi verklit, Lenint, Trockijt, Bucharint, Kun Bélát és hasonló gyöngyeit a litteraturának.
No, kedves Szellemi Tanácsnok urunk, pardon elvtársunk Sz... – mit szól ehhez?
Lehet, hogy azt szólja, hogy csak küldözgessék ezeket a könyveket, folyóiratokat, juttassák inkább ezeket a vörös elvtárs kezei közé – semhogy valódi gyöngyöket szórjanak szét és engedjenek elpusztulni.
Nem tudom, hogy ezt mondja-e, mert én igen ritkán látom őt. Nagyon el van foglalva: nappal a „vörös működéssel,” este az „ellengőzzel.” Meg aztán nem is lenne jó, ha valami proletár érzelmű elvtárs észrevenné – hogy túlsokat érintkezik – be nem hódolt elemekkel. A nappali működés, a nyilvános, a másik – a titkos. Adja az Úristen, hogy az ereje, az esze révén, az utóbbi, a titkos működése teremje meg a minden tisztességesen gondolkozó ember által óhajtott gyümölcsöt, hogy megmentse az ország kultúráját és ennek eszközét – a könyvet.
Azonfelül sok becsületes könyvkereskedő teljes vagyoni pusztulását is megakadályozhatja, – ha sikerrel működhetik.

MÁJUS 18.
ARADON MAGYAR KORMÁNY ALAKULT
Istenem! Tőlük tudjuk meg, a Vörös Ujságból, hogy Aradon magyar kormány alakult. Oh, a boldog aradiak! Bárcsak már mi is itt tarthatnánk! Bárcsak eljönne már a mi szabadulásunknak perce is! Próbáljuk meg azonban, hogy ne legyünk hálátlanok. Hiszen, ha ott vége van a vörös rettenetnek, ha ott magyar érzelmű, hazafias gondolkozású férfiak kapták kezükbe a kormány rúdját, hát ezt bizonyára nem azért csinálták, hogy éppen csak ott szabadítsák fel a polgárságot, csak ott vessenek véget a „kommunizmusnak” elkeresztelt borzalmaknak.
Hinnünk kell, s az ember oly szívesen hiszi, amit óhajt hinni, hogy minden erejükkel azon lesznek, hogy áldásdús, megváltói szerepüket az ország többi részére is – tőlük telhetőleg kiterjesszék.
Hogy nem olyan csekélység, mireánk nézve sem az az aradi felszabadulás, ezt láthatjuk a mai Vörös Ujságból. Tajtékzó dühvel mennek neki az új kormányalakitásnak. Ami gyalázó szó van a szótárban, azt mind rájuk fröccsentik.
Ha valaki lekicsinyel – semmibe sem vesz egy dolgot, azon nem izgul fel, nem dühöng így. Amennyire örömmel tölt el bennünket e hír, – annyira megijeszti őket. Úgy remélem, legalább is ezt következtetem a szimptómákból. Azt írják, hogy több Tisza-korbeli főispán is van a miniszterek között. Gróf Károlyi Gyula, Kintzig báró, Solymossy Lajos, ahogy ők mondják „Tisza pribékjei”. Ez minden esetre csak megnyugtató, reményt keltő lehet, ha olyan emberek akarnak hozzálátni feltámasztásunkhoz – akik együtt működtek a nagy vértanuval – a szenttel, – Tisza Istvánnal! Talán szállott beléjük valami az ő lelkéből, talán ők együtt, a többi nyolc miniszterrel, tehát tizenketten, fognak tudni olyasvalamit produkálni, ami méltó lesz a Tisza-utódokhoz. Olyasmit, amit Ő tett volna helyzetükben! Az ő helyzetükben? Ezt, még elgondolni is lehetetlen. Ha Tisza István él, – ha a világtörténelem e páratlan mártírja – legönzetlenebb hazafia nem pusztul el gyilkos bérencek golyójától, akkor egészen bizonyos, hogy nem süllyedünk idáig. Ezeréves fönnállásunk óta voltunk bajban, gondban eleget. Pusztított bennünket mindenféle veszedelem. Éltünk másfélszázados török iga alatt. – Keresztül gázolt rajtunk a mohácsi vész, – de ilyen piszokban – saját országunkbeli, ilyenfajta söpredéknek a hatalmában, annak kénye-kedvére kiszolgáltatva, nem éltünk még soha!
Nem volt az véletlen, hogy a „vértelen őszirózsás forradalom” éppen ezt az egy embert pusztította el! Tudták ők, hogy mit tesznek. Csak ez az egy ember volt útjukban, – mert ha ez megmarad, sok minden nem következik be! Legkevésbbé Kun Béla uralma!
Tudták ők jól, hogy mint Sámsonnak a fürtjeiben, a jelen Magyarországnak ereje Tisza Istvánban van. Ott levágták a fürtöket, itt eltették láb alól – a hőst, a meg nem alkuvót, a nagy embert! És csak ezután tudtak elbánni Magyarországgal. Sámsonnak megnőttek a fürtjei és olyan erőre kapott újra, hogy az általa rombadöntött épülettel ellenségeit is eltemette. Szegény, megdicsőült Tisza István nem támadhat fel testi mivoltában! De a lelke talán éledez! Talán üzent a túlvilágról, talán annak a sugallata szállta meg az aradiakat és annak a behatása alatt cselekednek. Adja a jó Isten, hogy úgy cselekedjenek, – hogy Tisza István ott a magasban meg legyen elégedve velük, mert akkor nekünk sem lesz okunk panaszra!
Manifesztumukban, mindazt a szépet és jót ígérik nekünk, ami, immáron két hónap óta mindennapi imádságunk, fohászunk tárgya.
Fő és egyetlen céljuk persze – a bolsevizmus megsemmisítése, – a magyar alkotmányos kormányzat helyreállítása. Hogy ezzel az akcióval – ha Isten segítségével sikerül – együtt jár a rend, – az élet – vagyoni – és egyéni szabadság helyreállítása – ez csak természetes. – Ezt ígérik ők, ezt várjuk tőlük. És, hogy ettől félnek mostani szörnyű zsarnokaink is, – ez világos. Emiatt tombolnak – emiatt átkozódnak és emiatt kegyetlenkednek még fokozottabb mértékben, mint eddig
Dühüket, az aradi polgárság megmozdulásán, a nekik kiszolgáltatott Budapesten akarják kitölteni. Szitkozódásaik áradatában – hotelkormánynak nevezik az aradi minisztériumot. Mert szerintük Bécsben a szállodák telve vannak elmenekült arisztokratákkal és mindegyikük ellenkormányt alakít. Minden szállodának megvan a maga ellenkormánya. És az aradit is, ennek folytán, csak egy szálló keretén belüli szervezkedésnek mondják. Adja Isten, hogy mentől előbb rácáfoljon ezen állításukra – az aradi kormány!
De hogy a proletároknak szóló – a polgárság ellen irányuló – lázításuknak nagyobb nyomatékot adjanak – a legborzalmasabb képet festik arról a helyzetről, ami beáll, ha valahol a tanácsköztársaság kénytelen visszavonulni és a polgárságot visszahelyezik jogaiba.
Fülekről írnak rémmeséket, hogy mi minden történt ott, mikor a vörösök be, – a csehek meg kivonultak, nyolc napi ott-tartózkodásuk után. T. i. hogy mi mindent követtek el az utolsó percben, mielőtt otthagyták a várost. Ha megtették volna mindazt, amivel vádolják őket, még akkor is érthető lenne, némi viszonzásául a vörösök leírhatatlan kegyetlenkedéseért. De ezt ők állítják, tehát eo ipso nem igaz. Hangulat-csinálás, hogy a vörösök acélozzák meg minden erejüket, szedjék össze minden energiájukat, hogy „hasonló sorsra” ne jussanak.
Ellenben ők most már nem is titkolják, sőt szinte eldicsekednek vele, hogy hogyan bántak el a „fehér gárdistákkal” – Füleken.

BÓRA DEZSŐ FÜLEKEN „FEHÉR GÁRDÁT” SZERVEZ
Bóra Dezsőnek nevezik azt a derék, becsületes embert, aki Füleken egy 8 tagból álló fehér gárdát szervezett. Ezeket felszólították a vörösök, hogy adják át fegyvereiket. Ők akkor állítólag tüzeléssel válaszoltak. Ma a salgótarjáni statárium válaszolt szegény Bóra Dezsőnek. Őt magát halálra, társait meg a jó Isten tudja hány esztendei kényszermunkára ítélte.
Most már egy-némely kegyetlenkedésüket, – ők maguk hozzák nyilvánosságra. Ez hozzátartozik mostani taktikájukhoz. Meg vannak ijedve – tehát ők is ijesztgetnek. Hadd lássa a nyomorult polgár, hogy mi történik vele azon a területen, ahol – sajnos, – még ők az urak, ha moccanni mernek!

POGÁNY JÓZSEF SZÍNDARABJÁT ADJÁK ELŐ A NEMZETI SZÍNHÁZBAN
Mialatt a fronton folyik a küzdelem, – azalatt a diktatúra egyik legutálatosabb alakja irodalmi, illetőleg szerzői babérokra pályázik. A Nemzeti Színházban adatja elő „Napoleon” című darabját. Hát persze, hogy előadják, ha ő kívánja! Persze, hogy agyontapsolják a színházban – agyondícsérik az újságban. Ki merne vele ellenkezni? Ki merné őt kritizálni? Őt, aki magát, úgy mondják, legalább is oly nagynak és oly nagyra hivatottnak tartja, mint darabja hősét. Óriási strébernek mondják, pöffeszkedőnek – szörnyen önhittnek és külsejében is igen visszataszítónak.
Hogy milyen a darabja, azt mi persze nem tudhatjuk. Valaki, aki hallott róla, azt mondja – hogy nem jó. Dehát jó darabot írni s ugyanakkor az életben Napoleont cselekedeteiben is másolni akarni, a világ urává lenni, kicsit sok és terhes feladat, – még Pogány József elvtársnak is!

MÁJUS 20.
Legfeljebb 30 deka húst kapunk egy hétre. Én tegnap először jutottam, hosszú idő után, ehhez a kis húshoz. Bevallom szégyenszemre, hogy kis küzdelmembe került, – este, hogy meg ne süssem magunknak – a villany-resón. A gyomor már nagyon követelte húsevő jogát. De persze, nem maradt felül a küzdelemben. Elvittem szegény édesapámnak. Neki nagy szüksége van reá. Meg azután, ha a legjobb szándékból történt is, de mégis bűnösek vagyunk – a sonka ügyben. Soh’sem hittem volna, hogy olyan szörnyű helyzetbe jussunk, hogy egy nyomorult darab hús, egy sonka elvesztése miatt, könnyeket hullassak! De mikor az a darab hús pótolhatatlan és nem az enyém volt, de szegény édesapámtól rabolták el...
A házasság kérdésében is kezdenek egy kissé visszakocsizni. Már eddig is a legnagyobb anarchiát, káoszt, erkölcstelenséget teremtették különböző rendelkezéseikkel. Állítólag, a „nő felszabadítását” célozták. Elérték pedig a férfiak teljes szabadságát e téren, a nők teljes kiszolgáltatásával szemben. Órák alatt kötöttek házasságot, ugyanolyan gyorsan bontották.
Paradicsomi állapot volt ez valóban a férfiak számára – mert a „házasság” etikettje alatt libertainkedhettek annyit, amennyi csak jól esett nekik. A megúnt feleséget, egyszerűen otthagyták és mentek tovább. A „megkívánt” nőt pedig ép olyan egyszerűen elvették. Tudták, hogy ez az „elvétel” jóformán semmire sem kötelezi őket. Nem több ez ma, mint ami azelőtt volt: házassági ceremónia nélkül: „Szabadszerelem”.
Csakhogy még a proletárok között is akadt imitt-amott olyan nő is, aki megkívánta azt a terhes ceremóniát, amelyet akkor házasságnak neveztek, s amelyet a férfiú – igen sokszor nem volt hajlandó teljesíteni. S ilyenkor az „ügy” abbamaradt. Ma egészen bátran „házasodnak” nyakrafőre – pillanatfelvételileg. A volt házasság – meg a mai úgy viszonylik egymáshoz, mint a „művészi képmás” – meg a „gyorsfénykép.”
Sőt még a mi ismeretségünk körében is akadt egy férfiú, aki bár távolról sem proletár – mert igen gazdag gyáros volt, hasznot húzott a Tanácsköztársaság e „jótéteményéből.” Felesége és felnőtt gyermekei vannak. Ő maga nem szép, nem fiatal, és igazán nem rendelkezik valami különösebb nőhódító tulajdonsággal. Válni szeretett volna, de nem volt rá ok. Azaz, – ha oknak nem nevezzük, hogy egy másik nő, egy fiatalabb, jobban tetszik neki. Illetőleg, a másik nőnek jobban tetszene magát ezzel a gazdag emberrel elvétetni. S ez a férfi boldogan hiszi el, hogy bár már nem fiatal, stb. azért mégis csak hódított. És örömmel honorálja – férfiúi kvalitásai kellő felbecsülését – házassággal.
A férfi tehát otthagyta az asszonyt, a családot, elvált, házasodott – úgy ment minden, mint a parancsolat.
Azonban, úgy látszik, hogy az a nagy könnyűség, amellyel elválni és új házasságot lehetett kötni, már nagy bajokat csinált a proletárság körében. Talán már lázadoznak az – otthagyott, idősebb, vagy csúnya proletár-feleségek – akiket férjeik becseréltek fiatalabbakra, – szebbekre. Már pedig a Tanácsköztársaság hatalmasai még a nőben sem szeretik a lázongó proletárt. Igaz, hogy férfiak kezében van a fegyver, de asszonyaik szájában viszont a nyelv. S ezek ezzel a fegyverrel gyakran felveszik a versenyt amazokéval. Hogy egy proletár asszony mit tud ezzel a fegyverrel produkálni, azt – tudjuk mindannyian, akik valaha vásárolni jártunk csarnokokba, a Dunapartra, – vagy fát hordattunk, szóval – valami efféle foglalkozást űző hölggyel közelebbi érintkezésbe léptünk.
S azért is, ezúttal a megalkuváshoz, az 50%-os kiegyezés politikájához folyamodnak. Ne rontsák azoknak sem a kedvét, akik az új helyzetből hasznot húztak, vagy akarnak húzni. De ne haragítsák magukra azokat az elvtársnőket sem, – akik bizony rosszul jártak vagy járnának az expressz-házasságok és válások idején.
Rónai Zoltánnak jutott ma a feladat, hogy a Vörös Ujságban vezércikkben kerülgesse e kérdést. Ott mondja el nézetét, kifogásait a volt kapitalista házassági jogról, válásról, stb. Ott magasztalja a proletárdiktatúra vivmányait – e téren is. De úgy véli, hogy nem olyan egyszerű a helyzet, nem olyan könnyű az átmenet. Szóval azt akarja elérni, hogy a kecske is jóllakjék – a káposzta is megmaradjon. Kis visszakozást fuvat.
Szükség van most nagyban a proletárkatonára, annak lelkes, öntudatos, vörös érzelmére, nem szabad tehát gyengíteni a „lobogó lelkesedését” holmi asszonyi sirámokkal, izgatásokkal, a proletárdiktatúra rendeleteivel szemben.
Szóval „einlenken”.

ÚJABB LETARTÓZTATÁSOK
Letartóztatták Dietz Károly volt főkapitányt. A legszalonképtelenebb kifejezésekkel pocskolják le őt s az egész rendőrséget.
Először az „urakról” mondják el már túlontúl ismert nézeteiket. A mágnásokról, gentrykről, s a többi „agyalágyult, munkásnyúzó, paraszt-kizsákmányoló, dőzsölő úri csirkefogóról.” Azután meg a szegény rendőröknek mennek neki. Elnevezik őket: „a legtipikusabb, a legobscurusabb csirkefogóknak, sötét gazembereknek, a proletárok vérét kitaposó pribékeknek, gyáváknak, meghunyászkodóknak, a burgeois uralom legrondább szemetének, proletárvéren kéjelgő, bandita csőcseléknek, stb.”
Úgy látszik összeültek a szerkesztőségükben és összeszedték, egyberakták a proletárdiktatúra egész szókincsét, hogy haragjuknak – felháborodásuknak méltó – és írásban is maradandó kifejezést adjanak.
És maga az „ellenforradalom?”
Annyiszor és olyan sokat „fedeznek föl” mostanában, hogy már – sajnos – kezdek újra nem bízni abban, hogy ilyenek ismét valóban lennének.
Most állítólag Rákospalotán keletkezett. Egy Szabados nevű kereskedő házában tartották volna titkos gyűlésüket a volt rendőrség vezetői.
Már minden szépen elő volt készítve, először Ujpest, azután Budapest elfoglalására az általuk szervezett fehér gárdával és akkor – minden óvatosságuk dacára – egy kis vigyázatlanságuk – nyomra vezette őket. Így írják „ők”.
Ez a kis vigyázatlanság pedig nem volt egyéb, minthogy Szabados kereskedő elárulta az anyósának, hogy készül valami – és ő ezt a hírt persze nyomban tovább adta.
No már ez alig hihető, hogy egy ilyen szörnyen komoly és nagy horderejű és veszedelmű dologban, amilyen ma egy ellenforradalmi kísérlet, intelligens, tanult úriemberek – egy olyan ember házában gyűlésezzenek, egy olyan embert avassanak be legtitkosabb terveikbe, akinek megbízhatóságáról, diszkréciójáról nincsenek legteljesebben meggyőződve. Nagyon jól tudják mind, hogy életükkel játszanak. Sőt, hogy a legborzalmasabb kegyetlenségű halál vár az ellenforradalmárra, ha a dolog kitudódik, vagy nem sikerül. Tehát a legprimitívebb kötelességük magukkal szemben, meggyőződést szerezni arról, hogy a beavatandók között sem áruló, de még csak pletykázó sincs.
S most, nagy diadallal mesélik, hogy Szabadosnak – és anyósa pletykázásának köszönhetik az ellenforradalmi szervezkedés fölfedezését.
Persze börtönbe dugták mind a szegény gyanusítottakat. Képzelhető, hogy milyen sors vár rájuk – még ha nem is igaz az, amivel gyanusítják őket.
Ámbár, talán lehetséges, hogy most már némely emberben (csakúgy, mint bennem) oly nagy a kétségbeesés és elkeseredés, hogy már annyi türelmük, vagy önuralmuk sincs, hogy a kellő óvatossággal, körültekintéssel járnának el akkor, mikor ilyen, elsősorban saját életükbe vágó nagy és súlyos akcióba kezdenek.
Ha így lenne, akkor csak az Uristen kegyelmét kérném számukra, – mert a vörös hóhérokét ugyancsak nem remélhetik.

MÜNCHENBEN MEGBUKOTT A TANÁCSKÖZTÁRSASÁG
A sok izgalom, szomorúság közepette egy örömhír: Münchenben három heti uralkodása után, megbukott a tanácsköztársaság! A fehér gárda leteperte őket!
Boldog németek, akikben még volt annyi erő, energia, hogy maguk, önerejükből képesek voltak a kígyó fejére lépni, azt széttaposni. Nem kellett külső segítséget várniok, kérniök és mint nekünk, sajnos, ebben hiába reménykednünk. Igaz, hogy az ő országuk nagyrésze nincsen ellenségtől megszállva, mint a mienk. Tehát, ha náluk fel is üti valahol fejét a vörös métely, még mindig marad az országnak elég, nem inficiált területe is, amely azután a szorongatott országrész segítségére siethet.
Valószínűleg így történt most is. Mert az igazságot teljes egészében nem tudhatjuk. Semmiféle közvetlen értesülésünk nincs – legfeljebb, ha néha sikerül valakinek becsempészett bécsi ujsághoz jutnia. Ilymódon talán a jövőben megtudhatjuk a közelebbi részleteket, hogy hogyan és miként történt e dolog, s hogy ment végbe a szerencsés München – felszabadulása.
Az azonban bizonyos, – kivehető az ő híradásukból is, hogy nagy és véres küzdelmek folytak vörösök és fehérek között. De mégis, – hála érte az Uristennek, – meg a derék, bátor, fehér németeknek, – hogy ezek kerekedtek felül.
Hogy erősen kiszínezik, saját céljaiknak megfelelőleg írják le a burgeois újabb uralomrajutását, a fehér terror vérengzését – ez csak természetes. Erre szükségük van elrettentő példaadás okából. Hadd lássa a proletár, hogy mi történik vele, ha nem sikerülne hatalmuk fenntartása.
De a sorok között ott van a memento, a „burzsuj” számára is. Hogy mikor a fehérek kezdték szorítani a vörösöket, hány polgári túszt – végeztek ki ezek!... Ez a szörnyű, a rettenetes Damokles-kard a fejünk fölött. Ezért ugrok ki ijedten az ágyból éjjel, ha reccsen egyet a parketta, vagy ha úgy vélem, hogy a mi kapunk előtt állt meg a terroristáknak az éji csöndben vágtató, rémítő, vérfagyasztóan sivító autója.
Mert a túszok elhurcolását, a rekvirálásnak nevezett rablásokat, illetőleg fegyver, ékszer, stb. tiltott dolgok után való kutatást mindig éjjel végzik. Akkor biztosan otthon találnak mindenkit. Álmából, ágyából felriasztott ember kevésbbé tud védekezni, gondolatait összeszedni. És végül azért, mert így félelmetesebb, brutálisabb, gonoszabb a dolog...

MÁJUS 21.
Aradról Szegedre költözött a magyar kormány. Hogy miért tették? Nem tudom, fogalmam sincs erről. Talán az oláhok nem úgy viselkedtek velük, mint kellett volna? Talán Szegeden a franciáktól több megértést és segítséget remélnek? Talán jó ez nekünk? Közelebb vannak mindenesetre – s így talán a segítség is közelebb van. Csupa talán, csupa bizonytalanság a jövőt, – csupa reszketés a jelent illetőleg...
Érdekes kis rendelet van ma az újabban kibocsátott rendeletek tömkelegében. Roppantul jellemző a proletárra és arra a világra és annak a világnak az erkölcsére, amelyben ő az úr, amelyben ő van felül és amelyben az ő kedvéért történik minden.
Tudvalévő, hogy mindaz, amit pénzben, értékben, élelemben a diktátorok saját hasznukra, élvezetükre és dőzsölésükre fel nem használnak, minden, de minden a vörös katonának jut. Hatalmuknak ő a támasza, tehát őt is támogatni, kényeztetni, becézni kell. A többi éhenhalhat, nemcsak a burzsuj, de még a tisztességes munkás is, ha a hatalmasoknak közvetlen hasznuk nincs belőle.

MEGRENDSZABÁLYOZZÁK A VÖRÖS KATONÁT
S íme, most mégis szívük kegyeltjét, a vörös katonát kell megrendszabályozni – és parancsban felszólítani, – hogy abból a sok mindenféle illetményből, amellyel elhalmozzák pénz- és természetbeliek alakjában, juttasson valamit a családjának is! Mert „sok panasz alakjában” jutott tudomásukra, hogy a fronton, vagy lakóhelyén kivüleső helyőrségben lévő vörös katona semmit sem juttat a családjának!
Ime, a proletár erkölcs, a most annyit megénekelt proletárszív!
Ezek után majd kevésbbé fogják merni írni azt, a multban sem igaz dolgot, hogy a proletár asszony lelkesen biztatja, bátorítja a frontra készülő urát. Akkor sem volt igaz! Ma, amikor tapasztalja a vörös katonafeleség, hogy még csak nagy anyagi előny sem háramlik ebből őreá –, még kevésbbé!
Pláne, hogy már ott tartanak, hogy direkte bepanaszolják urukat és parancsolójukat, hogy a távolban teljesen megfeledkezik a család iránti kötelességéről. Bizonyára van ott nekik egyéb szórakozásuk – és egyéb alkalmuk a pénzköltésre, semhogy az otthoniakra kellene gondolniok.

MÁJUS 22.
MISKOLC ÚJRA A VÖRÖSÖKÉ!
Miskolcot visszafoglalták a vörösök! Kiverték onnan a cseheket. Istenem, ha ehhez az utolsó mondathoz hozzáfűzhetném azt az egy szót, – hogy: a magyarok! Milyen szép, milyen boldogító dolog lenne az, ha mindenünnen országunkból, ahol cseh, oláh, rác és horvát fosztogat, kirabol és elnyom bennünket, – kikergethetnők az ellenséget, a kis rablókat. Ha ott is így mondhatnánk, hogy kivertük őket!
És ezzel szemben ott tartunk, hogy búsulnunk kell azon, hogy: Miskolcról kiverték a cseheket! Mert nem a magyarok verték ki, de a vörösök. S ezeknél nagyobb ellenségünk nincs. El kell szenvednünk, nemcsak magát a szomorú tényt, hanem még az ő örömujjongásukat, diadalüvöltésüket is. S az ő diadaluk – egy újabb stációja a mi kálváriánknak. Egy újabb lökés visszafelé a sötétbe, – a kétségbeesésbe. Eltorlaszolása a legcsekélyebb reménysugárka áthatolásának is.
Most, hogy úgy találják: van mit ünnepelniök, és ezúttal valami kézzelfogható eredményt is tudnak felmutatni, egészen leírhatatlan és reprodukálhatatlan hangon és módon szólnak a polgársághoz. Mindennap, a „híreket” megelőzőleg van egy kis cikkecske. Nem is egészen egy hasáb. Látszólagosan semmi különös tartalommal. Olyan helyen és olyan formában, mint ahol és ahogyan a polgári újságokban annakelőtte valami napihírről egy kis elmefuttatást írtak.
Most ez igénytelen formájú kis íráson keresztül „üzennek” a polgárságnak. És hogy milyen irányban és hangnemben intézik ezt az üzenetet, azt fölösleges elmondani. De megdöbbentő a jólértesültségük és kémrendszerük kifogástalan működése. Tudnak mindenről! Nemcsak a leghalkabb suttogásról, de még talán a ki nem mondott, keletkezőben lévő gondolatról is. Hiszen azt nem is oly nehéz tudniok, hogy a polgárság titkon mit gondol, mit beszél róluk, mit kíván nekik?
Most azt olvasom ki belőle, hogy dacára az ő nagy „diadaluknak”, valaki, vagy valakik merészkedtek nekik nem kedvező híreket terjeszteni, vagy csak egyszerűen kimondani.
S erre azután olyan módon válaszolnak, hogy ezt olvasva, az ember rosszul lesz, a szó szoros értelmében az útálattól. Nem hiába, finom embereknek a fegyvere is finom.

A PROLETÁRDIKTATÚRA STÍLUSA
Csakúgy hemzsegnek a cikkben a következő épületes kifejezések: „Egy nagy erkölcsi gennyedés kicsordult edénye ez a város. Itt olyan bűze van a lelkeknek, hogy a szájuk mozgásától is dögletes a levegő. Sárral, gennyel és piszokkal bekenhettek itt mindent, – de tovább így nem mehet,” „A szájuk még mozog és a bűz, mely belőle ömlik, elviselhetetlen. Az egész fertő, ami ez a város volt, naponta kiömlik ezeken a szájakon. Mindent beköpnek és beszennyeznek” stb. Végül pedig: „Akinek a szája még megmozdul, azt el kell némítani. Át kell adni a forradalmi törvényszéknek. Ártó féreg, el kell tiporni azonnal. Aki proletár és az ilyenre nem lép rá kímélet nélkül, az áruló.”
Ime, ez a proletárdiktatura nyelve, stílusa. Ha valaha megszabadulnánk ebből a pokolból, ezt a kis írást szedhetnők elő, ha pillanatfelvételt akarnánk adni mindarról a szörnyűségről, amelyet átszenvedtünk. Ebben benne van az egész alantas nívójuk.
És mindezt olyan napon mondják, írják, amikor állítólag óriási győzelmet arattak. Pedig hát az embernek az a természete, hogyha valami nagy öröme, boldogsága van, akkor jobb, megbocsátóbb, mint máskor szokott lenni. Jobban szereti a barátait, kevésbbé gyűlöli az ellenségeit. Dehát ez a megállapítás az „emberi” lélekre vonatkozik, tehát korántsem reájuk!
S hogy annyira tombolnak, dühöngenek, valami fülükhöz jutott, ártatlan kis megjegyzésen – az óriási diadaluk nagy napján, azt a reménységet kelti bennem, hogy ez a diadal a valóságban talán mégsem volt olyan óriásilag nagy!

MÁJUS 23.
Varga Jenő már kezd rájönni arra, hogy „földi paradicsomot” teremteni, egy országot fenntartani, minden „elvtársnak” a legnagyobbfokú boldogulást és prosperálást biztosítani, mégsem lehet csupa utcaseprővel és zsákhordozóval. A testi munkásé ma a vezetőszerep, úgy mondja. De azért megállapítja a mai vezércikkében, hogy mégis némi szükség van a szellemi munkásra is, pl. a gyárakban tisztviselőkre is. S ezért nem tartja helyesnek, hogyha a munkások a gyárból önkényesen kidobják a mérnököket. S ezúttal csodálatos nyiltsággal mondja el, hogy azért züllött le Oroszország a proletárdiktatura első évében annyira, mert a szellemi munkások: mérnökök, vegyészek, művezetők, vasúti tisztviselők, állami tisztviselők megtagadták a munkát, vagy szabotáltak. Ennek folytán a viszonyok annyira elfajultak, hogy a szovjetkormány kénytelen volt óriási fizetéssel, amerikai és más idegen mérnököket és szervezőket „csalogatni” Oroszországba.
Derék, becsületes orosz emberek, – vértanuk voltak azok, akik mertek szembehelyezkedni a szörnyű terrorral, – csakhogy hazájukat azzal szolgálják, hogy nem szolgáltak, nem dolgoztak a szovjetnek. Gerinctelen népség lehet az odacsalogatott „idegen, aki a neki ígért óriási” fizetés fejében résztvesz egy ország tönkretevésében, segédkezet nyujt egy óriási birodalom polgárságának, szellemi munkásságának, – lakossága legértékesebb részének elpusztításában.
Sajnos, úgylátszik, nálunk a szellemi munkások nagyobb részében nincs meg a hajlam a vértanuságra. A mindennapi kenyérért, vagy pláne húsért – kommunista munkára is kaphatók. Ezzel el is dicsekszik Varga elvtárs. Nálunk, úgy mondja, azért tudta a proletáriátus minden zökkenő nélkül átvenni a termelést (mondja ő, – a hatalmat, mondom én, mert termelésről még szó sem lehet), mert a szellemi munkások egy része őszinte lelkesedéssel (ez bizonyára nem igaz), nagy tömege pedig minden ellenkezés nélkül állt a proletárdiktatúra szolgálatába. És nyilt ellenállás seholsem fordult elő.”
Ennél a dícséretnél – nagyobb szidalom, nem érhet bennünket, magyarokat.
Hiszen talán, bennem is akadna valami kis képesség, amelyet értékesíthetnék. – Beválthatnám valamiféle kis tudásomat A. jegyre, amely mindenesetre sokkal jobban gondoskodik a gyomor igényeiről, mint a B. és C. élelmiszer-jegyek. Ezekre már semmit sem kapni. Elsősorban persze az A. jegyeket elégítik ki. Akkor az én gyomromnak sem kellene összehúzódnia, – fájnia az éhségtől.
De Isten mentsen ettől! Erre, én képtelen vagyok. Sokkal kisebb baj, ha a gyomra fáj az embernek az éhségtől, mintha meggyőződése árubabocsátásáért – önmagát kénytelen megvetni.
Csöppet sem sajnálom azokat a „mérnököket, tisztviselőket” stb., akik szolgálni akarták a proletárdiktaturát, és akiket most kidobálnak a proletárok. Jól teszik. Egyebet sem érdemelnek ennél. Hogy mondja a magyar közmondás? „Aki korpa közé keveredik, azt megeszik a disznók.” Hát itt nem eszik meg, – hanem kidobják őket, hogy ők ne ehessenek sem a korpából, sem egyébből. Mit érne az egész proletárdiktatura, ha a proletárnak még az az élvezete sem lehetne, hogy kilökje és éhezni lássa és megkínozhassa a polgárt?
Bizonyára igen rossz vért fog szülni proletárkörökben, hogy Varga elvtárs ma kimondja, hogy mégis szükségük van a megvetett szellemi munkásra is a gyárakban. Ő maga vallja, hogy népszerűtlen dolgot cselekszik, mikor ezt az igazságot kimondja, de ha nem teszi, – és nem fogadják meg intő szavát – t. i. a kidobások beszűntetésére vonatkozót, „akkor válságba kerül a proletártermelés”.
Hiszen egyik forrása ez reménységünknek. Ha kívülről nem kapunk megfelelő, bennünket felszabadító segítséget, hát a „válságba került termelés” – a felfordult világ, – a henyélő, csak dorbézoló emberek, a semmihez sem értő testi munkások – fogják majd az ő uralmukat felborítani, a tanácsköztársaság gyönyörűséges, közhasznú működését beszüntetni, szóval az általános összeomlást előidézni...

A KÓRHÁZI FŐORVOS SEPRI A FOLYOSÓT
Lehetetlen dolgok történnek, olyanok, amelyeken valóban mulatni lehetne, ha nem a saját húsunkba vágna. A napokban történt, hogy valamelyik kórháznak a főorvosa megérkezik, – és egy volt szolgát, most egyenrangú elvtársat kérdőre von, miért nincs a folyosó összesöpörve? Amire az elvtárs azt feleli, ha nem tetszik neki, vegyen söprűt és söpörje össze. A professzor úr szót fogad, meg is teszi. Re bene gesta, bemegy a szobájába.
Egy idő mulva benyitnak hozzá. Nagy ijedten kérdezik, hogy miért nem végzi a rendes körútját? Nagyon várják már a betegek. A tanár elvtárs kijelenti, hogy nem megy. Ő már elvégezte a maga dolgát. Egy félóra mulva ismét jönnek, hogy X elvtárs szörnyen rosszul van, jöjjön hamar hozzá. „Menjen a János!” Ez a „volt” szolgaelvtárs. Ő elvégezte már ma a seprést helyette, menjen az, – és operálja meg X elvtársat. A vége a históriának, hogy könyörgésre fogták a dolgot. S miután emberéletről volt szó, és a főorvos ember volt, és nem proletár, – akinek legnagyobb élvezete a polgár kínzása – s ha lehetséges, elpusztítása – a seprés után elvégezte még ráadásul a saját dolgát, az orvosét is, az operálást!...
Nem szűnnek meg kéjelegni a miskolci győzelem fölött. Egyre-másra írják a referádát, a lélekemelő, megható, nagyszerű momentumokról – bevonulásuk alatt. Tagadhatatlan, hogy van fantáziájuk! – És bátorságuk sem csekély – a hazugságok terén. A vörös zászlók örömteljes kitűzése éppen olyan igaz lehetett ott, mint nálunk volt, ahol legfeljebb, egy-egy elégedetlen házmester vagy vice érzett egy kis elégtételt afölött, hogy no, most bosszankodik a háziúr. De még ezek sem mindenütt. Pl. itt van a mi házmesterünk, aki jóravaló derék ember és már eléggé megszedte magát. Mint házmestert, proletárnak minősítették s így nem vették el tőle birtokát, – vagyonát. Annak dacára, mégis szörnyen elégedetlen a helyzettel. Abba még csak belenyugszik, hogy a ház tulajdonosa, és a részvénytársaság alapítója – vezérigazgatója – a vállalat lelke – vele egy rangban van, egy fizetést élvez. De hallatlan igazságtalannak, fellázítónak tartja, hogy a vicéné leánya – az Aranka, aki alig pár éve van a vállalatnál, – ő vele egyenrangú legyen állásban és fizetésben...
Az uramnak a napokban „magas” találkozása volt. Én ugyan megfelelő borzalommal vettem erről tudomást. Nem ismerem Magyar Lajos ujságírót. Csak annyit tudok róla, hogy a nemzeti tanácsban már vezető szerepe volt. Most aktív kommunista. Ennyi nekem éppen elég... Az uram szerint meggyőződésből az. De hát az uram javíthatatlan, boldog nagy idealista! Ezt bizonyítja egész pályája, egész eddigi élete.
Én részemről eddig csak egy meggyőződéses kommunistáról tudok. Egy olyanról, aki ezeket az elveket és nézeteket csakis felebarátai javára, az egész emberiségnek boldogítására vallotta, hirdette. Ez Jézus Krisztus volt. De ő az egyenlőséget, az igénytelenséget, amelyről prédikált, a saját személyén kezdte. Főképpen mindenekelőtt és fölött, nem gyűlöletet, hanem szeretetet hirdetett. Nem rombolni, törni, zúzni, – de építeni, alkotni jött. Ő maga volt az önzetlenség, a jóság, a szeretet, az önfeláldozás. Az emberiségért életét is feláldozta, odaadta.
A mi (!) kommunistáink szeretet helyett gyűlöletet hirdetnek. Önzetlenség helyett saját zsebükre harácsolnak. S a keresztrefeszíttetést, a mártírhalált nagy kegyesen átengedik nekünk. Azt a mi számunkra tartogatják. Ha valami csoda folytán keveredett volna közéjük egy naiv, valódi, becsületes, meggyőződéses kommunista, látva, hogy milyenek a társai, rögtön ott hagyta volna őket. Az nem vállalna velük és az ő cselekedeteikkel közösséget. Megütközéssel, undorral válna ki közülök.

AZ URAM MEGMONDJA NÉZETÉT A KOMMUNISTA ELVTÁRSNAK
Magyar Lajos azonban bent van, köztük van, hatalmon van. Ennek dacára leereszkedett az uramhoz, aki nagyon is kint van, hála az Istennek, s így a hatalomtól is szörnyen messze esett. Szóbaállt vele. Az uram a „nagy megtiszteltetést” azzal honorálta, hogy elég vakmerően közölte Magyar Lajossal abbeli véleményét, hogy „megbuktak”. M. L. kérdőjellé görbült. Hogy merészeli, mily jogon és mily alapon, ma – hatalmuk mézesheteiben ezt a rájuk nézve szörnyű állítást kockáztatni? „Mert nem dolgoznak, nem produkálnak semmit sem. Ezért buknak meg! A maguk munkásai elvárják, hogy a másik dolgozzék. Még a legintelligensebb, legműveltebb elemnél, a nyomdásznál is csődöt mond a kollektív munkáltatási rendszer. Nem értik meg, nem alkalmasak erre. De beszéljenek a tények, a számok. A mi nyomdánkban e héten kifizettek a vállalat terhére 96 ezer koronát és kerestek ezzel szemben 3200 koronát. Ehhez már nem kell kommentár.”
„Majd teszünk róla”, mondja M. L.
És csakugyan, röviddel utána, fegyelmi rendeleteket ragasztottak az üzemek falaira, részben felvilágosító, részben fenyegető tartalommal.
Mindez nem használ semmit sem. Még az sem, hogy „Szociális termelés” cím alatt külön lapot alapítottak a kollektiv munka áldásainak ismertetésére. Ezt az összes üzemekben terjesztik.

MÁJUS 24.
Dienes László elvtársnak nagyon fáj, hogy Varga Jenő megírta – mennyire szüksége van a testi munkásnak, – a szellemi munkás működésére, s hogy ezek nélkül nem tud virágozni a proletárállam. Ő rögtön kisüti, hogyha nincs meg a tisztviselő és a munkás között a kellő egyetértés, az természetesen kizárólag a tisztviselő hibájából van így. És újból természetesen ez utóbbiaknak kell megváltozniok, mert ők amúgy is gyanusak a proletárok szemében. S nagyon kifogásolja, hogy ez a felszólítás nem fordul elő Varga elvtárs vezércikkében. S itten, a rendes szokásuk szerint – gyalázza a polgárságot és a zsoldjában álló hivatalnok-sereget.

DIENES LÁSZLÓ ÓHAJTJA, HOGY A PROLETÁR GYŰLÖLJE A HIVATALNOKOT
Legjellemzőbb és letagadhatatlanul bizonyos következetességre vall – amit ezután mond, t. i., hogy a „munkásság animozitása a hivatalnokokkal szemben nemcsak jogosult, – és természetes, hanem baj volna, ha nem volna meg! Csak hadd gyűlöljön ma még a proletáriátus! Tehát a végkövetkeztetés mindig – az izgatás, a gyűlöletre való felbiztatás. Épülhet-e föl ezen az alapon állam? Lehet-e, szabad-e tisztességes embernek ezekkel együtt, az ő érdekeiket védve, működni?

ÚRIEMBER ANYAGI ÉRDEKBŐL KOMMUNISTÁVÁ LETT!
De érik az embert nagy meglepetések is. – Egy barátunkkal – akit mi úri-, magunk közé tartozó embernek tartottunk, találkozik a napokban az uram. Miről beszélnek, vagy suttognak ma az emberek, ha egymással találkoznak? Hát persze, hogy a helyzetről. De nevezzük X-nek ezt az urat, – neki nem volt szüksége arra, hogy suttogjon. Mert az uram elképedésére – mint első, és egyetlen – persze – ismerőseink körében – magasztalni kezdte a proletárdiktaturát. Az uram nézte, hogy józan-e, nem hibbant-e meg? Szóval kutatta, hogy mi a baja? S erre kisült, hogy X úr nagyon meg van elégedve a proletár-terror uralkodásával, mert őt most már kinevezték egyetemi tanárnak, amit eddig hiába várt. Az elérhető legmagasabb fizetést kapja. Fényesen élhet. Szóval megvették. Ezt már nem ő mondta. Ezt mi állapítottuk meg nagy elszörnyűködéssel. Mi és mindazok, akik vele eddig érintkeztek, őt ismerték, és tehetségeért, tudásáért becsülték. Persze, a belsőbben, mélyebben fekvő dolgok, a jellemszilárdság, a lemondani tudás nem olyan átlátszók, nem olyan könnyen ítélhetők meg a mindennapi életben és érintkezésben. Ahhoz már megfelelő alkalom és megpróbáltatás kell, hogy ezeknek a fajsúlyáról az ember magának fogalmat alkosson.
No – X. barátunk nem állotta ki a próbát. Nagyon, de nagyon szomorú benyomást tett mireánk az ő nagy vígsága. Levert bennünket az a tény, hogy egy művelt, tanult ember, behódol pénzért, anyagi előnyökért egy olyan világnak, ahol kimondottan és valóságosan az utcaseprő és a zsákhordó játszák a főszerepet. Ahol nyíltan hirdetik, hogy a szellemi munkás csak tolerált alak, – és ez is csak akkor, ha nekik közvetlenül szükségük van reá.
Az uram bement vele a kávéházba. Ott rögtön pendantja is akadt az újonnan felesküdt proletár elvtársnak. Mi ezt szerencsére nem ismertük. Elég, ha egy ilyen hogy gyöngéden mondjuk – megalkuvó akad – a mi körünkből. X. úrnak kollégája volt és hasonló elégedett, boldog állapotban leledzett. Ez a feleségével volt a kávéházban. Egyik csokoládét rendelte az asszony a másik után. Ugy látszik hamar és alaposan ki akarják élvezni új helyzetük előnyeit. És boldogan nyujtják gyomruknak a már csak proletárnak kijáró és telő élvezeteket. Kifelé meg mutathatják – az éhező polgárságnak fényes helyzetüket. S ez is csak ér valamit?
Megundorodva tárgyaltuk este ezt a dolgot. Eddig a proletárok, a tanulatlan szellemi, lelki műveltség nélküli emberek viselkedésén volt, sajnos, elég alkalmunk, módunk megütközni. De hogy közénk tartozó úriembereket vegyen le lábáról, a tisztességi bázisról egy olyan rezsim, amelynek támasztó pillérei, oszlopai, Kun Béla, Szamuelly, és a többiek, ezt nem képzeltük volna el, ezt nem hittük volna el, ha nem ők maguk, személyesen árulják ezt nekünk el.

MÁJUS 25.
Május vége felé közeledünk. S az idő olyan csúnya, hideg, borult, hogy azt hinnők, a télnek megyünk neki. Az Úristen, úgylátszik, nem tart bennünket érdemesnek arra, hogy a napot süttesse reánk. Milyen igaza van! Ha elmegyek szegény szüleimhez, összeszorul a szívem... Ez a szegény idős ember, az édesapám, mindennemű rendes táplálék híján – tehát belsőleg sem kellőleg fűtve, plaidekbe bepakkolva – hideg szobában ül. Mert abban a szobában, amelyet a proletár-terror kegyeskedett meghagyni nekik – nem működik a kályha. A jól működő kályhával bíró szobák a proletárcsalád birodalmához tartoznak.
És, hogy az ember nem tud segíteni rajta, ez szörnyű... Töröm a fejem éjjel-nappal, mindhiába. Csak legalább kiderülne, csak sütne a nap! Igaz, hogy mi a mostani lakásunkban viszont, normális időjárás mellett már áprilistól kezdve oly meleg van, hogy kibirni alig lehet, mert reggeltől estig – odatűz a nap. De nem bánom, imádkozom mindennap az Úristenhez, hogy legyen bár a poklok pokla nálunk, de ne lássam többet fázni szegény szüleimet...
Nekik persze nem mutatom, de sírva megyek el tőlük.
A rombolás terén újság, hogy kínzóink rászabadítják most a proletár-gyerekeket a város legszebb tereire, kertjeire. Fáj nekik, ha van még valami szépség ebben az agyongyötört városban – ha van még valami – amin a fázó, éhező, megkínzott polgár szeme örömmel pihenhet meg.

BÖHM ELVTÁRS TAGADJA, HOGY ROSSZUL BÁNNAK A CSEH FOGLYOKKAL
Böhm elvtárs, hadseregfőparancsnok viszont szükségesnek tartja, hogy „Hadseregparancs” formában védekezzék „az ellenforradalmi hazugságok” ellen. Gaz ellenforradalmárok azzal rágalmazzák meg őket, hogy rosszul bánnak a cseh hadifoglyokkal! Hogy is lehet ilyesmit képzelni? Hiszen a csehek az ántántnak – illetőleg a franciáknak becézett kegyeltjei! Ezeket csak nem engedi bántani a Tanácsköztársaság? Külföldiekkel – természetesen saját jól felfogott érdekükben kesztyűs kézzel bánnak.
Csak az a kérdés, hogy hogyan viszik véghez ezt a művészetet, hogyan csinálják azt, hogy a durva, műveletlen, talán már természeténél fogva is rosszindulatú, – de folytonos mesterséges izgatással már kegyetlen vadállattá kifejlesztett vörös katona – egyszerre leküzdje minden kínzási hajlamát, emberséges emberré váljék, amikor egy cseh hadifogollyal áll szemben? A polgárral, az „ellenforradalmárral” szemben kiélheti teljesen vad ösztöneit. Alkalmazhatja egész skáláját az emberi gonoszság-kifundálta gyötréseknek – ez nem csak szabadsága – de kötelessége is! Hol van azonban a fék? Ki képes ezt gyorsan elébetolni, amikor egy hadifogollyal, hogy úgy mondjam: „egy győzelmi objektummal” áll szemben?
Böhm tagadásával szemben egészen bizonyos, hogy a „gaz ellenforradalmár” alávaló hazugsága, sem nem alávaló, sem nem hazugság.
Hanem igazság az a nagy félelem, hogy a „nagy ellenségek” közül valamelyik észre találja venni, hogy egy „külföldihez” mertek hozzányúlni – s ő erre felemeli a kisujját, és összemorzsolja őket.
Ettől félnek mindig! Innen az ő nagy humanizmusuk (ha ugyan nem blaszfémia ezt a szót velük kapcsolatban alkalmazni), amellyel külföldi alattvalóval bánnak.
Ellenben Szegeden – mégis csak mozog valami. Mi persze, úgy erről sem tudhatunk közvetlenül semmi bizonyosat sem, mint bármiről, ami a bennünket körülvevő véres, ma húsunkba vágó vörös gyűrűn kívül van. Mi csak azt tudjuk, amit ők írnak, – s amit a sorok között megtanultunk kínunkban, keservünkben olvasni.

PROLETÁRHAZUGSÁGOK A SZEGEDI RÉMURALOMRÓL
Most mennydörögnek a szegedi ellenforradalmárok „rémuralma” ellen. Szörnyűséges dolgokat mesélnek, hogy a magyar polgárság a román, cseh és francia segítséggel – hogyan torolja meg a proletárok forradalmát. Ez bizonyára éppen olyan igaz, mint amilyen valóság minden, amit ők állítanak. Most pl. legutóbb a vörös katonának jó bánásmódja – a cseh hadifogollyal szemben.
De még ha igaz volna is, hogy némi megtorlással élnek, hát csoda lenne ez? Hát nem-e a legtermészetesebb dolog a világon – hogyha kezük közé kerül a vörös hóhérok, a polgárságnak gyilkosai közül valaki, hogy azzal érdeme szerint bánnak el? Azaz egészen érdemük szerint nem bánhatnak el velük, mert a polgári törvénykönyvben nincsen a megtorlásnak – a büntetésnek olyan neme, amely csak távolról is megközelítené az ő szadisztikus kegyetlenkedéseiket, emberhez nem méltó bánásmódjukat – a karmaik közé jutott szerencsétlen polgárral. Nem beszélek arról, amit mind hangosabban suttognak: a parlament pincéjében történő borzalmakról.

EMBERTELEN DOLGOK TÖRTÉNNEK A MARKÓ-UTCAI FOGHÁZBAN
A kiszabadult túszok, pl. barátnőnk M. D.-né is szörnyű dolgokat mesélnek arról, hogy mit művelnek, hogyan bánnak a markó-utcai fogházban a rabokkal, a tisztességes úriemberekkel! Milyen különleges gonoszsággal eszelik ki a kínzásokat! Leviszik őket a vesztőhelyre, – falhoz állítják, a halálfélelem minden kínját elszenvedtetik velük. S ekkor kijelentik, hogy közbejött akadályok miatt – ezúttal elhalasztják a kivégzést. S ezt a gyönyörűen kitalált, fenkölt, nemes lelkekre valló műveletet, – egy és ugyanazzal a szerencsétlen áldozattal – többször is megismétlik.
Vagy a túszok zárkájának közvetlen közelében lőnek agyon, vagy akasztanak embereket. Úgy, hogy – a haldoklónak egyetlen nyögése, egyetlen jajgatása, egyetlen sóhaja se vesszen el – anélkül, hogy a bezárt túszok végig ne hallhassák ez embernyúzó szörnyetegek művét, a szegény mártíroknak kínszenvedését! Főmesterüknek, Cserninek kijelentése, kifejezett óhaja, hogy „vadállatoknak kell lenni a burzsujjal szemben.” S ők ez óhajnak híven megfelelnek.
Vannak azonban kisebb epizódok is, amelyek eléggé megvilágítják, eléggé jellemzik a proletárdiktatúrát és annak végrehajtó közegeit, a terroristákat. Olyanoktól tudom, akik saját személyükben voltak eléggé szerencsétlenek, megismerkedni ezzel a pokoli fajzattal!
Tudvalevőleg az Andrássy-út és Teréz-körút sarkán lévő Batthyány-palotát foglalták le maguknak a Lenin-fiúk, a terroristák. Ott helyezkedett el, a főúri palotában, a legnagyobb luxus, legraffináltabb ízlés közepette ez a részeg, piszkos, durva, kegyetlen tengerész söpredék. Szemben velük, az Oktogon másik sarkán lakik egy úri család – két apró gyerekkel. Mit tudnak ezek a boldog apróságok arról, hogy mi a proletárdiktatúra? Mit tudják ők, hogy van tanácsköztársaság? Mit tudnak a kis ártatlanok terroristákról, a diktatúra hatalmát védő vad vérebekről? Eddig legalább nem tudtak minderről semmit sem! Játszadoztak erkélyükön és a szemben lévő ablakban katonákat látnak. Gyermeki tempóval szamárfület mutattak nekik naiv tudatlanságukban. De óh jaj, csakhamar megtanulhatták, és ha életben maradnak, annak végeig nem felejtik el, hogy micsoda ördögi fajzat, emberi formában a terrorista. Pár perc sem telt el és két állig felfegyverkezett terrorista becsönget a lakásba. „Hol vannak a gyermekek?” kérdik a halálra rémült anyától. Mikor ez igen természetesen nem akarja megmondani, mindketten pisztolyt fognak reá. Elképzelhető a megőrjítő helyzete a boldogtalan anyának. Vagy kiszolgáltatja gyermekeit ezeknek a vadállatoknak – vagy – árván maradnak, anya nélkül, apró gyermekei. Ez utóbbi veszedelem bizonyos és elkerülhetetlen. Hogy a gyermekekkel mit csinálnak, az még nem olyan világos. Tehát szörnyűséges, belső lelkitusa után – behívta a gyermekeket.

A TERRORISTÁK RÉMTETTEI
Olyan bestiális kegyetlenséggel ütötték, vertek az apró gyermekeket, hogy a szerencsétlen anya csak a kezdetét láthatta. Egy jótékony ájulás megóvta őt a további, borzalmas, szívettépő látványtól, szeretett gyermekei félholtra-verésétől. Hogy felépülnek-e, megmaradnak-e a gyermekek, azt még nem lehet tudni. Valamint azt sem, hogy az életbenmaradásuk esetén micsoda, egész életre szóló emlékük fog maradni ezután a terrorista „látogatás” után?!
Ez a Tanácsköztársaság stílusa... És még ezek beszélnek polgár-kegyetlenségről, fehér terrorról! Ezekkel versenyezni, ezen a téren, sem a jelenben, sem a jövőben soha, de soha nem fog tudni – polgárember!

FÖRTELMES PLAKÁTOK
Förtelmes, kiabáló plakátjaik is – egyre szaporodnak a házak falain. Egy övig csupasz, vadállati arcú katona puskáját lövésre tartva rohan előre. „Be a Vörös Hadseregbe” a felírás. Vagy: Egy gyermekét karján tartó megéra (talán kölcsön kérte, mert nem valószínű, hogy ezzel az arccal normális úton jutott volna hozzá!) parancsoló mozdulattal kergeti a férfiakat harcba; felírás: „Feleségeitekért, gyermekeitekért előre!”
Vagy a nagy hazugság plakátja: Egy halálfő egy tőrrel keresztül-spékelve. Felette világít a szovjetcsillag: „Az alkohol meghalt! Ne engedjétek feltámadni”

MÁJUS 26.
Tegnap este voltam szüleimnél. Szegény édesapám nem érezte egészen jól magát. Sajnos, telefonom nincs, nyugtalan vagyok miatta, majd megkérem Sz. Jolánt az irodából, hogy menjen el és kérdezze meg, hogy hogyan van ma reggel? Később, ha elszabadulok, majd persze magam megyek. Még szerencse, hogy a hivatalnokok és hivatalnoknők nagy része derék, tisztességes ember kiket nem sikerült a tanácsköztársaságnak elbolondítania. Nem hódoltak be a vörös elveknek, nem inficiálódtak a vörös métely által.
Nagyon becsülöm kiváltképpen ezt a Sz. Jolánt, aki maga sem volt valami gazdag leány, – tehát szó sem lehet arról, hogy vagyonát síratja – avagy a diktatúra bukásával annak visszakapását reméli és mégis teljesen hozzánk szit, velünk együtt utálja a proletáruralmat, velünk együtt imádkozik, hogy mielőbb vége szakadjon.
Teszi ezt egyszerűen – természetes jó érzéséből kifolyólag. Fínomabb lelkületű, jó családból való leány, – hogyan is érezhetné jól magát ebben a világban – ahol az embereknek a legalja került legfelülre? Pedig anyagilag talán még előnyösebb a helyzete most, mint azelőtt volt. De mit ér ez – azzal szemben, hogy pl. bárhova menne is, szórakozás, üdülés szempontjából, sehol egy jobb arcot, egy fínomabb lényű, vagy megjelenésű embert nem láthatna – hanem mindenütt csak a legvulgárisabb külsejű-belsejű és viselkedésű emberekbe botlana.

JÚNIUS 11.
ÉDESAPÁM ELVESZTÉSE...
Úristen mi volt a vétkem, hogy így büntetsz?... Mit követtem el, hogy ennyit kell szenvednem? A szívem megszakad a fájdalomtól, nem látok írni könnyeimtől.
Két hete, hogy nem írtam! E két hét története csupa borzalom, csupa kín, csupa kimondhatatlan szenvedés!
Eddig is sírtam, búsultam az országunkat ért csapások, a közös bajok, gondok, szenvedések miatt.
Eddig is reszkettem a félelemtől, hogy mi lesz mindannyiunkkal, aggódtam, hogy mi lesz velünk? Az utóbbi kérdésre már megadta a sors, a kegyetlen, – a szörnyű válaszát.
Mialatt pazaroltam erőmet, egészségemet, könnyeimet, mások bújában-bajában való részvéttel, orozva közeledett és terített le a nagy, a súlyos, a legegyénibben – saját személyemben érintő – borzasztó csapás!
Elvesztettem annyira szeretett édesapámat és majdnem édesanyámat is... Csak pár nap óta tudom, hogy anyám felgyógyul...
Máskor az írás könnyített rajtam. Most, hogy az elmúlt két hét szörnyű eseményeit kellene leírnom – úgy érzem, hogy tinta helyett szívem vérébe mártom a tollamat.
Az egész szívem egy nyitott seb. Sohsem hittem volna, hogy az fizikailag is igaz, – ha az ember azt mondja, hogy a szíve fáj. Most, – valósággal kínzó, éles, metsző fájdalmat érzek benne. Sokszor azt hiszem, kiszakad és berontok éjjel az uram szobájába azzal, hogy nem bírom tovább...
Pedig, amennyire csak lehet, visszatartom magam, minek terheljem őt is szegényt az én nagy, nagy kínommal.
Igyekszem magam elviselni, mert kell, hogy elviseljem, mert most szükség van reám...
Május 26-án délelőtt díványon fekve találtam édesapámat. Ez már magában nagyon megijesztett, mert nem emlékszem, hogy mikor, vagy egyáltalában láttam-e őt nappal feküdni?
Megnyugtattak, hogy csak egy kis gyomorrontás. Ott maradtam egy darabig, azután hazamentem az uramhoz, hogy őt ellássam. Délután újból siettem szüleimhez. Nagy bajjal rávettük édesapámat, hogy feküdjék ágyba. Az orvos is ezt tanácsolta. Miután kissé gyengének találtam, nem volt nyugtom hazamenni, ott maradtam éjjelre. Másnap, mikor az orvos jött – legnagyobb rémületemre – rossznak találta szegény édesapám állapotát. Mi laikusok csak azt láttuk, hogy étvágya nincs és gyönge. Ő azonban, valami, a diabetessel összefüggő komplikációt konstatált. Valamit, ami veszedelmes. Kétségbeestem, de nem volt szabad mutatnom szegény édesanyám előtt. Bent voltam, amennyit csak lehetett, szegény édesapám ágyánál. Próbáltam mulattatni, amivel csak tudtam. Elmondtam neki, hogy most már ne féljen, bűnünket jóvá fogjuk tenni. Van egy fiatalember az uram irodájában, akinek vidéki rokonai vannak. Ez el fog utazni és mindenféle jókat fog magával hozni nekünk is! Lesz hús, lesz tojás, lesz minden!
S mialatt én nevető arccal és szájjal mindezt igérgettem szegény édesapámnak, – befelé vasmarokkal szorította a fájdalom a szívemet. Az orvos megdöbbentő sötét diagnózisára gondoltam és arra a rettentő eshetőségre, hogy mire ezek az általam felsorolt, régen nélkülözött elemózsiák meg találnak érkezni, – az Úristen mentsen meg tőle – talán már nem veszi hasznát szegény édesapám...
Életemben először játszottam komédiát – nekem belsőleg szörnyűséges tragédia volt...
Persze a második éjjel is ott aludtam a díványon. Azaz dehogy is aludtam, csak feküdtem néha. Folyton felugráltam és szaladtam nézni, hogy hogy van, hogyan alszik? Reggel, aránylag elég jó benyomást tett, – sőt, miután szegénybe belediktáltunk egy kis ételt, délben, – utána látszólag elég nyugodtan aludt. Boldog voltam, hogy jól alszik. Reménykedtem, hogy erőre kap, összeszedi magát. S azért is este az uramat hazaküldtem lefeküdni. Ott úgysem volt hely számára. Még alig volt egy negyedórája, hogy elment, – mikor valami különösebb sóhajt hallok az ágy mellett. Megfogom szegény édesapám kezét – jéghideg. Ugyanekkor jön az orvos – és kimondja a rettenetes szót – a szörnyű négy betűt, – azt, hogy „vége!” Nem lehet leírni a fájdalmamat... Szegény jó édesapám pár perc mulva megszűnt lélekzeni. Nekem meg a lelki szenvedés elvette minden erőmet, ott estem össze az ágyánál.
Hiszen én azt hittem, reméltem egész délután, hogy jobban van, hogy az álomból erősödve fog felébredni. S íme, arra kellett eszmélnem, arra a szörnyű tudatra ébrednem, hogy az, amit én erősítő alvásnak véltem, – az már olyan álom volt, – amelyből sajnos, nincs többé ébredés! Meg kellett értenem a borzasztó valót, hogy soha többet nem fogja felnyitni szemét és én nem fogom többet láthatni – nefelejtskék szép szemeit, amelyek az utolsó percig, – az utolsó elalvásig megőrizték változatlanul, fiatalos fényüket, színüket...
Nem tudom más ember hogyan bír el ilyen tragikus pillanatokat? Hogyan képes elszenvedni, túlélni azt a percet, amikor olyan valaki, akit szíve egész odaadó szeretetével szeretett, megszűnik élni? Micsoda más ezt kimondani, vagy leírni – ahhoz képest, amit az ember érez, mikor ezt átéli...
Először történt életemben, hogy egy hozzám ennyire közelálló és ennyire szeretett lényből előttem szállt el a lélek. Először éreztem a szenvedésnek azt a paroxizmusát, – amit ez a szörnyű folyamat kivált az emberből. Azt hittem, hogy megszakad bennem is valami. Úgy éreztem, hogy egy darab élő húst vágtak ki belőlem és folyik a sebből a vér feltartóztathatatlanul, szünetlenül. Úgy éreztem, hogy a legjobb lenne, ha békében hagynának ott a földön – alig derengő öntudatommal, nem költögetnének és mehetnék együtt édesapámmal...
Már világosan nem tudom, hogy történt, hogy volt, hogy ki szaladt az uramért? Mikor jött meg? Csak annyit tudok, hogy bejött a szobába a proletár-család is. Mint már említettem, nem voltak éppen rossz emberek, de ezúttal bizonyosan nem a részvét hozta be őket, hanem inkább a „látványosság” utáni vágy. Ez még maradványa a proletárdiktatúra előtti időknek, amikoris nem jutott ki nekik annyi mindenféle földi jóból – moziból, színházból stb. Beérték tehát egy-egy szép temetéssel is, s ha ez nem akadt, jó volt nézni – egy-egy haláleset alkalmából – a hátramaradottak kétségbeesését is. Sőt – arra emlékszem, hogy még a suszterné is, aki azelőtt maga volt az alázat, most azonban nagyon is nagy rangban van, érzi és érezteti hatalmát, mert a legvadabb, a legvörösebb házbizalmi proletár nála lakik – még ő is bejött és szorgoskodott körülöttem. Az az érzésem volt ekkor, ismerve az ő megváltozott érzelmeit és viselkedését (avagy talán éppen a mostaniak a valódiak és az előbbi volt a komédia?), hogy talán csak élvezni jött be a polgár-család kínját – szenvedését.
Mikor egy-egy pillanatra, a fájdalom önkívületéből eszmélni tudtam, (hogy gondolkozni, ezt nem mondhatom, mert ez több lenne, mint amennyi a valóságnak megfelel) feltűnt nekem szegény édesanyámnak – az őt ért súlyos, nagy csapás alkalmából, a természetével, túlérzékenységével – s a nagy szeretettel, amellyel édesapám iránt viselkedett – össze nem egyeztethető csodálatos nyugalma. A legrettentőbbnek képzeltem az ő fájdalmának kitörését, – s íme még engem biztattak a szobábanlévők, hogy legyek erős, nézzem édesanyámat – és vegyek példát róla, hogyan tudja ő legyűrni szenvedését. Nem voltam abban az állapotban, hogy ez nekem kellőkép feltűnhetett volna. S hogy beszélnek-e s hogy mit, hozzám, – azzal sem voltam tisztában.
A fájdalom annyira megviselt, hogy semmi iránt nem volt érzésem és érzékem. Nem tudom, nem észleltem, hogy mi történik körülöttem.
Az sem tűnt fel persze, – hogy édesanyám odajött a dívánhoz és megcsókolt. Sőt, mondhatnám, hogy némi ingerültséget váltott ki belőlem, mikor szegény édesanyám – a fülembe súgta, hogy a szép gyémánt ékszerét – amelyet, mint többször mondta természetesen nekem szánt – hova rejtette el?!
Szinte megütköztem azon, hogyan képes most, ebben a szörnyen tragikus pillanatban ilyesmire gondolni! Bánom is én, hogy az hol van, törődöm is én azzal – válaszoltam. Később sajnos megértettem, megleltem a magyarázatát – e megjegyzésének! Feküdtem félönkívületben. Míg egyszerre csak nagy járáskelés, kiabálás tolakszik öntudatomhoz.
Az a szó üti meg a fülemet, hogy „méreg.” Erre minden fizikai erőmet összeszedve – felugrom. – Tudni akarom, hogy miről van szó? Mert borzasztó félelem, sejtés járja át halálosan megkínzott szívemet, agyamat. Már szaladnak orvosért, mentőkért! Már tudom az újabb tragédiát, az újabb rettentő csapást, mely engem ért! Már megértem édesanyám imponáló nyugalmát. Mérget ivott...
Megvárta édesapám utolsó lélekzetét... Rögtön indulni akart vele, utána. Előre eltökélt szándéka volt. Előre gyüjtötte össze a veronált. Mindent elkészített arra az esetre, ha édesapám itthagyná őt.
Ahogy tervezte, úgy véghez is vitte. Ott ült a karosszékében és aludt, mire megtudtam, hogy mi történt. Nem csodával határos-e, hogy nem őrültem meg ez éjszaka?
Közel voltam hozzá. (És vagyok még ma is!)
Bámulatos és minden elismerésre méltó gyorsasággal jöttek az orvos és a mentők egyszerre. Rögtön gyomormosást végeztek. Annak a reménységnek adtak kifejezést, hogy életben tarthatják. Én el voltam tökélve, ha nem sikerül megmentenünk, – utánuk megyek.
Mily borzalmas, Dante poklának szörnyűségeire emlékeztető volt ez az éjszaka! A halott édesapám az egyik szobában! A félig halott, – élet és halál között lebegő, öntudatlan édesanyám – a proletár által elfoglalt szalónban – egy orvos felügyelete alatt, – mi a középen!
Én az őrületnek a mesgyéjén. Mikor jött a reggel – szegény, drága édesapámnak a temetésével kellett uramnak foglalkoznia – intézkednie. Még itt is, még ennél a tragikus eseménynél, – itt is megmutatta a proletárdiktatúra, hogy mit tud. Megmutatta, hogy mily hallatlanul gonosz tud lenni még akkor is, amikor úgyis már porig van sujtva a szerencsétlen polgári család. Hiába volt minden utánajárás! Hiába volt minden összeköttetés, protekciókeresés a vörös diktátoroknál. Semmi szín alatt sem engedték meg, hogy szegény édesapámat a Kerepesi-temetőben, az általa már régesrégen megvett sírba temessék.
Ha valaha majd meg akarják határozni, hogy mi a rosszaság – „l’art pour l’art”, cél nélkül, ok nélkül, akkor annak magyarázatául ezt az esetet el lehet mondani. Ebből meg lehet érteni! Mert ha az élő polgárt kínozzák, nyúzzák, mindennap újabb és újabb dolgokat találnak ki megnyomorítására, hát ezt, – ismerve őket, szadisztikus hajlamaikat, még meg lehet érteni.
De mit akarnak – egy szegény halottól, aki már befejezte földi szenvedéseit? Nem elégszenek meg azzal, hogy az ő uralmuk vitte sírba? Még azt sem akarják megengedni, hogy ott pihenjen, ott kezdje meg örök nyugalmát abban a sírban, – amelyet még életében szerzett meg magának és feleségének? Még azt a kis darab földet is elirígylik tőle? Nem elég az nekik, hogy még életében elvették tőle házát, pénzét, minden vagyonát, most, hogy kiszenvedett szegény, még attól a kis darabka földtől is megfosztják, amelyet örök pihenőül szemelt ki magának? Mi hasznuk belőle? Mit érnek vele, azzal, hogyha mi kivisszük szegény édesapánkat a világ végére, a rákosi temetőbe, mikor itt vár rá, már régen a dupla sírhely a Kerepesi-temetőben? Égbekiált megtorlásért, ennyi rosszaság, ennyi gonoszság!
Mialatt szegény édesapám örök pihenője körül folyt a nagy izgalom, a még mindíg súlyos, mély álomban lévő édesanyám sorsa, állapota marcangolta a szívemet.
De eljött orvos-barátunk. Újból megvizsgálta és arra az elhatározásra jutott, hogy édesanyámat el fogja vitetni a kórházába. Lehetetlen egy ilyen nagy ápolást igénylő beteget ebben a proletároktól megszállott, minden kényelemtől megfosztott lakásban ápolni. Kénytelen voltam belátni, hogy igaza van, bármennyire fájt, izgatott a tudat, hogy még csak közel sem lehetek hozzá, – nem láthatom abban a percben, mikor végre felnyitja szemeit. És délben megjelentek az egyik szobában a férfiak, akik elvitték az én jó apámat – örökre, – a soha vissza nem térésre, – a halottasházba! A másik szobában a mentők, – akik az én félig halott édesanyámat szállították kórházba. Ha Kun Bélának életében csak pár olyan órája, napja lesz, mint amilyen nekem most az utolsó két héten bőségesen kijutott, akkor már némileg meg leszünk bosszulva! És még azzal tetézték a kínok kínját, hogy napokig nem engedtek kimennem édesanyámhoz. Az orvos azt állította, hogy neki ártana meg elsősorban – ha – magához térve engemet – s az én izgalmamat, fájdalmaimat, megtörtségemet látná.
Harmadnap, hála az Úristennek, magához tért. Most azután már nem törődve tilalommal, semmivel sem, nem bírtam ki tovább és kisiettem hozzá. És most már természetesen mindennap. Micsoda látogatások voltak ezek! Micsoda idegroncsoló, pusztító, megerőltető komédiázások! Lehetőleg nyugodtan, mosolyogva beszélgetni vele, – mikor az erővel kitörni akaró könnyeket kellett el nyomnom – látva szörnyűséges gyönge állapotát!
És maga a helyzet! Az édesanyám az ő mimóza-természetével, az ő örökös visszahúzódási vágyával, hajlamával, az ő magányszeretetével, – most kórházban, idegen emberek közt! És persze proletárdiktatúrában vagyunk!
Orvosunk minden protekciója dacára nem volt egyedül egy szobában! Mindez úgy tűnt fel előttem, mint egy szörnyűséges rossz álom, – amelyből – várom – de hiába várom, az ébredést!
Mindennap kiszaladtam szegényhez a világ végére. De persze eleinte csak pár percig volt szabad vele, nála lennem. Később, mikor már kissé megerősödött – tovább és tovább. Hogy a nap többi részében mit csináltam, nem tudom. Halálos fáradtságban és kimerülésben éltem. Minden erőmet elvette a szenvedés és az erőlködés, hogy leküzdjem a fájdalmamat, legalább is annyira, hogy képes legyek a reám váró súlyos feladatnak megfelelni. Mert az orvos szavai szerint is erő és sok-sok türelem kell szegény édesanyám állapotához.

ÉDESANYÁM HAZATÉRTE
Szerencsésen – hála érte az Égnek és az orvosunknak – hazahoztuk. Meg kellett látnia azt a lakást, ahol annyi esztendőt töltöttek együtt a legnagyobb ragaszkodásban – szeretetben édesapámmal. – Immár apám helye üres, de a lakás tele, keresztül-kasul proletárral! Micsoda szívettépő látvány volt ez! Még idegen számára is! Hát még arra – aki maga is közvetlenül is súlyosan érzi a veszteséget, a szeretett apa elhúnytát! És még hozzá szenved – az élő, az éppoly közelálló, az édesanya fájdalmán keresztül is – vele és miatta is!

BORZALMAS NAPOK
Én persze mostan – kivéve az éjszakát, egész nap ott vagyok. A háztartást én látom el. Szegény édesanyám oly gyenge, oly rettentően apatikus – hogy semmire sem képes. Hiszen szegény, még a nagy lelki fájdalmán kívül is, hogy annyira szeretett urát elvesztette, minden más tekintetben is óriási módon érzi hiányát élete támaszának. Ő hozzá volt szokva egész életében, hogy mások támogassák. Mint szüleinek legifjabb gyermeke, a nálánál sokkal idősebb nénjei kényeztették. És még férjhezmenetele után is egészen az ő – hogy úgy mondjam, fennhatóságuk alatt állt, úgyannyira, hogy szinte teljesen elvesztette minden önállóságát. Még a legcsekélyebb háztartási vagy személyi bevásárlást – rendelést stb. sem végzett tanácsuk vagy közreműködésük nélkül. Mikor azután a főtámasz, a legidősebb nénje, egy végtelenül jó asszony, meghalt – akkor azután persze, ezt az üresen maradt szerepkört is szegény édesapám töltötte be.
S most, itt maradt, ez a végtelenül gyenge kis palánta, – amely mellől a pusztító vihar elsodorta – kettétörte támaszát. Pedig intellektus, műveltség tekintetében, párját ritkítja. Öt nyelvet beszél. Sokat és alaposan tud. Nem tudnék egyhamar megnevezni asszonyt az ő korában az ő tudásával, műveltségével, sőt még alapos zenei képességével sem.
Sajnos, mindennek most nem veszi hasznát. Csak sírni tud, – kétségbeesni és kétségbeejteni engem is, nemcsak fájdalma szemlélésével – de az örök, mindíg visszatérő szemrehányásával: Miért voltunk oly kegyetlenek? Miért hívtuk mi őt vissza – ebbe a rettenetes, szörnyű világba? Miért nem hagytuk elmenni, pihenni az édesapám mellett?
Ezt kell egy szerető gyermeknek folyton hallania! S amellett még a mindennapi élet követelményeiről gondoskodnia – egy olyan világban, – ahol ez napról-napra nehezebb feladattá válik. Nekem kell most az aránylag kicsi konyhába kimenni, azon keresztül járni, ha az éléskamrába akarok jutni. A konyha pedig tele van a héttagú proletárcsaláddal – meg a vendégeikkel.
Nekem, – a tisztaság, a rend fanatikusának, nekem kell ezt a proletárlégkört szívnom, az ő rettentő rendetlenségüket látnom, a pusztítást, amelyet bútorban, ajtókban, padlókban véghezvisznek! És hallgatni! Ügyelnem kell, hogy valahogyan fel ne bosszantsam őket, mert ezt azután mi szenvednők meg. Ők ma inkább urai a mi lakásunknak – mint mi! Aminthogy mindenütt, minden relációban ők az urak és mi vagyunk a megtűrtek. Addig, amíg hajlandók megtűrni bennünket. Odabent pedig arra kellett ügyelnem, hogy szegény édesanyám valahogyan ne tudja meg, mi történik odakint! Milyen állapotban vannak szobái, ebédlője, konyhája és cselédszobája stb.! Az a tiszta, rendes lakás felismerhetetlen! Mindenütt hever – ragad valami! S miután a héttagú család azt gondolja, hogy ők még nem elég szépszámúak, estefelé jönnek a lányoknak – a proletár kisasszonyoknak udvarlói, a gavallérok is, hogy jobban benépesítsék a konyhát. Meg azután a proletárasszony, mint szakácsnő! Ő azt el sem tudja képzelni, hogy valakinek annyira takarékoskodnia kelljen a készletekkel, mint most nekünk.

JÓL ÉLNEK A PROLETÁROK
Ő még mindíg bőségben él. Az ura hoz, kap, mindenféle címen és jogon, majd ezt, majd amazt. Még akad a proletár doppingolására – a vörös alkalmazottak számára egy és más. Azután hoznak az udvarlók, – akik bizonyára vörös katonák – szintén holmi zsákmányt, – elemózsia alakjában. És végül, ha már nem telik oly bőven, ha mindezek dacára nincsen annyi disznó – libapecsenyéjük stb., mint amennyi eddig volt – akkor az asszony felül a vonatra – elutazik valahová vidékre, – a hazájába, – és megrakodva tér haza. Neki szabad utaznia, neki szabad hoznia. Őtőle még eddig nem veszik el, amit hoz. Mert hisz ő, illetőleg családja – a vörösök alkalmazottja. Ha egy ilyen zsákmányoló körútról visszatér – hát akkor valóságos lakodalmat csapnak. Miután sajnos kénytelen vagyok a konyhánkba kijárni – hát látom azokat az evési orgiákat, amelyeket ilyenkor véghez visznek.

A PROLETÁR EBÉDJE
A napokban egy ebédre megsütöttek egy egész nagy hízott libát, több, mint egy kiló borjúpecsenyét, palacsintát, szóval – nagy vagyont a dolgok mai értékében. Nem beszélve arról, hogy számunkra – polgáremberek számára – az ilyen kulináris élvezetek – a mese, az elérhetetlenség birodalmához tartoznak. De ez jellemzi a proletárt. Ismerem őket, erről az oldalukról régen. Ha van valamijük, ha szert tesznek ilyen prédára, – akkor mindent egyszerre elpusztítanak. Akkor jókedvűek – megelégedettek a világ és a maguk sorával. Másnap azután, ha már mindent elpusztítottak, akkor jön a nagy elégedetlenség, – a zúgolódás, a panasz. Mert az ő kódexük úgy szól, hogy nekik mindíg, mindennap jussuk van arra, hogy a legkiválóbb falatokat juttassák gyomruknak. S amit keresnek, azt eleszik és elisszák. S ha nem keresnek annyit, hogy úgy élhessenek, mint ahogy a polgáremberek közül a legkevesebb élt vagy evett, még a multban is, akkor ők, szegény kiéheztetett és kiuzsorázott rabszolgáknak tartották és mondták magukat. S ilyenkor zúgolódnak, elégedetlenkednek – sztrájkolnak. A gyomruk az Istenük. S aki segítségükre van abban, hogy annak áldozhassanak – az az ő emberük. Ha nem, akkor vesszen! Pusztuljon el!
S mint már többször említettem volt, ez némileg az én reménységem is, hogy csak addig fog szólni az „éljen” Kun Bélának, ameddig neki sikerülni fog – kielégíteni a gyomrukat. Míg, ha már felélték ennek a kis elzárt Magyarországnak élelmét – és nem tud a proletárdiktatúra kellő reverenciával lenni – gyomruk követeléseinél és igényeivel szemben, akkor a vörös proletár nem fogja tovább támogatni uralmukat. Nagyon meg fog fakulni érzelmének vörös színe! Én legalább is így remélem, hogy ez fogja összeomlásukat is előidézni.
De most még egyelőre – ennyit és ily jókat esznek a mieink! És nekem a napnak, mely amúgyis elég kínt tartogat számomra, nem a legkevésbbé kínos momentuma, mikor az ebédet kell megbeszélnem és kiadnom a hozzávalókat – a proletárasszonynak. Mindent kevesel, amit kiadok. S magyarázó megjegyzéseimre, hogy mi nem vagyunk proletárok, – nekünk nem telik, – azt válaszolja, hogy van még – ebből vagy abból az éléskamrában. Igen ám, csakhogy ha mi ezt a keveset, amink még van, zsírból vagy egy kis szárazfőzelékből stb. egyszerre megesszük, akkor aztán koplalhatunk. Mert nekünk nem fog éléskamránk újból megtelni, készletünk szaporodni, mint a maguké. A mienk csak fogyhat. És ő – ezt nem érti meg, már t. i. azt, hogy legyen valami a kamrában, amit az ember nem eszik meg – de mindjárt és egyszerre! És én, kénytelen vagyok elgyötört idegekkel, – a szívemben óriási fájdalommal, ideállni mindennap, – és küszködni a proletárasszonnyal, hogy valamicske maradjon még a kevésből, amink van, holnapra is.
Mialatt én átéltem eddigi életem legsúlyosabb, legfájdalmasabb tragédiáját, elvesztettem édesapámat és majdnem az őt önként követni akaró édesanyámat is, mialatt mi kínos, keserves küzdelmet folytatunk a halállal – hogy legalább őt el ne ragadja tőlünk, azalatt a Tanácsköztársaság nem szűnt meg továbbra is folytatni pusztító, romboló munkáját. Nem szűnt meg folytatni hazugságait. Egyre hangoztatja hadseregük diadalmas előrenyomulását, az orosz hadseregnek fényes győzelmeit. Eldicsekszik egész Európa proletárságának „megmozdulásával”, szóval csupa vágyat öltöztetnek a valóság köntösébe.
Kétségbe kellene esnünk a legnagyobb mértékben, ha mindez igaz lenne! Olyan általános kommunista mozgalomról számolnak be azonban Angliában, Olaszországban, Csehországban, Franciaországban, sőt még Hollandiában és Bulgáriában is, olyan sokat állítanak, hogy ez már szinte megnyugtató. Ennyi már nem lehet igaz! Reméljük, hogy mindebből semmisem igaz!

SZABADONBOCSÁTJÁK A TÚSZOKAT
Ellenben, ha igaz az, amit ma Kunfi írt, hogy az összes túszokat szabadonbocsátották, akkor ez az egyes személyek, családok és hozzátartozóik számára felette örvendetes dolog, – de a helyzetünkre vonatkozólag megdöbbentő tünet.
Ismétlem, ha igaz, hogy ezt megcselekedték és főképpen, ha az indok is igaz, amelyből állítólag tették, akkor bizony nagyon szomorú a jelen és a jövő perspektívája is. Mert Kunfi azt írja, hogy ezekre a túszokra csak akkor volt szükség, amikor a román hordák megtámadták őket. Amikoris ennek a támadásnak átmeneti, pillanatnyi sikere lángralobbantotta a polgárság lappangó, ellenforradalmi hajlandóságait és reményeit.
Most azonban már olyan erősnek érzik magukat és a vörös hadsereg fegyelmét, olyan nagyszerűnek a teljesítményeit, hogy erre nincs már szükség. Szerinte éppen a túszok szabadonbocsátása jelképezi a burzsoá teljes gyöngeségét és a szovjeturalom megerősödését.
Ha így lenne, hát szörnyű lenne! De én már kétségbeesni sem tudok. Én annyit szenvedtem az elmult két hét alatt, hogy nincs erőm – és képességem további szenvedésre. Teljesen kimerültem.
Azonban alighanem itthon belül nem áll oly fényesen a dolguk, mint „állítólag” kint a fronton. Nagyon biztatják a proletárasszonyt a türelemre, kitartásra, az élelmezés körül mutatkozó hiányoknak elszenvedésére – ma, szemben a fényes, nagyszerű jövővel, amikor is „ki fog virágozni az elnyomott emberek megváltó tavasza.” Az én tapasztalatom szerint – amint én ismerem a proletárasszonyt, nem igen fogja sokáig beérni kézzelfogható, alapos mennyiségű és minőségű elemózsia helyett még a legszebb, a legsallangosabb frázissal sem.

KÖNNYFAKASZTÓ PARÁDÉ
Igaz, hogy még a frázisokon kívül parádét is nyujtanak a népnek. Csakúgy, mint a gyűlölt és legyalázott burzsoá a multban a katonasággal, – ők most más híján, a vörös őrséggel csinálnak nagy parádékat a Vérmezőn. Csakhogy, szerintük, amazoké „állati szigorral elért buta fegyelem volt”, ezeké „páratlan, nagyszerű, gyönyörű proletárteljesítmény”.
Olyan gyönyörű volt a látványosság, hogy az elitecsapat fölött szemlét tartó Kun Béla, Haubrich és Szántó elvtársaknak – könny szökött a szemükbe! Ugyanezeknek az elvtársaknak, akik mosolyogva tudják nézni ártatlan polgároknak megkínoztatását, sőt még kivégeztetését is, persze csak akkor, ha azok olyan súlyos bűnt követtek el, hogy pl. ők is mosolyogni mertek, mint pl. az a szerencsétlen kis zászlós!
Igy tehát elképzelhető, milyen gyönyörű lehetett az a könnyfakasztó parádé!
Az én meggyőződésem, hogy ezeknek a gyöngéd, finom érzésű elvtársaknak a lelkét, az eddig elkövetett gazságaikon, bűneiken kívül, még egy gyilkosság is terheli. Ha nem is közvetlenül, de ők az okai szegény édesapám elpusztulásának! Ha ők nem kerülnek uralomra két és fél hónappal ezelőtt, akkor nem fekszik ma a hideg földben szegény édesapám!
És a legszörnyűbb a dologban, hogy ez nemcsak az én hitem, de erős meggyőződése édesanyámnak is! S a veszteség fölötti nagy fájdalmával lépést tart a lelkifurdalása, az önmarcangolása. Egyre azt hajtja, hogy mi éhen hagytuk veszni szegény édesapánkat. Én ugyan roppant igyekeztem ezt a gondolatot kiverni fejéből, de hozzáteszem, hogyha úgy is lenne, ahogy nincs, akkor sem tehetnénk magunknak szemrehányást. Legfeljebb ennek a gonosz rablóhadnak, amely most a markában tart, és sanyargat bennünket.

MÁR BEVALLJÁK, HOGY KÜSZÖBÖN AZ ÉHSÉG
Az elmult hét valamelyik napján (én igazán nem tudom mikor és mi történik, annyira zavaros még a fejem az átélt és sajnos, meg nem szűnő szenvedésektől) nagy vita volt újból a proletárgyomor érdekében. Kezdik már nyiltan bevallani, miután hiába is tagadnák, hogy küszöbön áll az éhség. Hogyan is lehetne ezt letagadni, mikor mindennap órákig ácsorognak az emberek, hogy a legminimálisabb táplálékot beszerezhessék! Hogy ez az ínséghez közelálló helyzet, végtelenül izgatja a proletárasszonyokat és kitöréseket idéz elő náluk, éppen olyan természetes, mint az, hogy Kun Béla az elkeseredésük nyilvánítását, burzsoá bujtogatásnak tudja be. Illetőleg igy mondja. Mindenesetre igen eredeti módon akarják a helyzetet szanálni. A természetes segítség a koplalás ellen – élelmiszer beszerzése.
Az entente és a bennünket környező nemzetek, nem hajlandók megsegíteni, egy mondjuk, icipici kis francia vagy angol hadsereggel. A segítségnek azt a negativ formáját választják, amely igazán nem túlságosan erőlteti meg őket, hogy élelmiszerblokád alá helyeznek bennünket. – Ha igaz, ez is jobb a semminél! Ezzel alaposan gyöngítik a vörös uralmat.
Míg a Tanácsköztársaság így gondolkozik: azért kevés az elemózsia, mert sok az éhes ember. Ha kevesebben lennének, több jutna egyre. Több élelmet nem adhatunk, fogyasszuk a fogyasztók számát.
Küldjük el a burzsujokat! Ez Varga Jenő elvtársnak, a népgazdasági elnöknek felfogása és ideája. Szóval a polgárságtól szeretne valamiképpen megszabadulni. Halomra lövetni, halomra öletni őket, mint ahogy szeretnék, mégsem lehet. Nagyon közel vannak a határok és a kártyájukba néző ellenséges szomszédok. Tehát, most egyszerre a nyaralást akarná „megkönnyíteni” nekik. Kegyeskednék, úgy mondja, e lakásokat a rekvirálástól mentesíteni. Milyen nagylelkűek lettek egyszerre!
Eddig, ha valaki csak kimozdult a lakásából, bizonyos lehetett afelől, hogy mire visszafordul, már megszállva találja. És íme, most már biztatják őt a huzamosabb faluzásra. Azért nem hinném, hogy akadna olyan valaki, a „polgárság” között olyan együgyű, aki lépre megy és bízik az ő ígéretűkben.
Kun Béla azonban teóriákkal, elvekkel és szónoklatokkal akarja jóllakatni szeretett híveit.
Szokatlan nyiltsággal bevallja, hogy igenis „éhség van”. Nagy előadást tart az élelmezési politikáról.
Párhuzamot von a kapitalista és a proletár élelmezési politika között. Természetesen minden előny itt van, minden hátrány ott volt. És ha mégis, ennek dacára baj van az ellátás körül, ennek csak az az oka, hogy nem szakítottak teljesen „a kapitalizmusból reájuk maradt élelmezési politika hagyományaival”.
És igyekszik bebizonyítani, hogy az éhségnek nem a külpolitika, nem a blokád az oka. Mert, úgy véli, hogy a szomszédban, Ausztriában, nincs még proletárdiktatura, tehát blokád sincs és mégis éppen olyan nyomor van. Hát először is, ez nem igaz, mert ott nincs olyan nyomor. Másodszor pedig a nagy szónok elfelejti azt a kis igazságot, hogy Ausztria sohsem volt egy magát önerejéből fenntartó agrárország, sőt igen alaposan, erősen támaszkodott és rászorult a mi terményeinkre is. És most, hogy mi – a legerősebb blokád alatt vagyunk, elszakítva még Magyarország legtermékenyebb területétől is, természetesen a vörös határok között élőknek sem jut a mindennapira –, nemhogy még mi adhatnánk a szomszédnak is.

SZAMUELLY KÜLÖNVONATÁN TÉSZTAKÉSZÍTŐ SZAKÁCSOT IS VISZ
Szamuellyről, a bestiálisok között a legbestiálisabbról mesélik, hogy különvonatán, amelyet vidéki kirándulásaihoz használ, külön tésztakészítő szakácsot is visz magával! Ferenc József magyar király és osztrák császár ezt nem tette soha. De ez a, valami ghettonak is a szemétdombján született utolsórendű alak – szükségesnek tartja ezt. Mert hát ő súlyt helyez a tésztára, a fínomra, a frissen készítettre, – a szakács művészetére.
Kun Béla is, miután magát, uralmát és a Tanácsköztársaság működését ártatlannak jelentette ki az éhség előidézésében, elfogadta Varga Jenő ideáját – Budapest tehermentesítését. De ő nemcsak a polgárságot akarja kitessékelni. Ő a forradalom szempontjából is kitűnő dolognak tartaná, ha a munkanélküli proletáriátus is elmenne a falvakba. Óriási eredményt remél ettől. Először is átvennék a szervező munkát, a felvilágosítást végeznék. Azután az élelmiszer Budapestre való felhajtását csinálnák. A parasztok közötti agitáció erre is alkalmas volna. És végül, Budapest is megszabadulna tőlük. Hát nem nagyszerű, nagy perspektivájú dolog lesz ebből?

KITESSÉKELIK A POLGÁRSÁGOT BUDAPESTRŐL
Nagy tisztogatást akar végezni a közellátási népbiztosságnál is. Szerinte ott sokan szabotálnak. Egész sereg hivatalnok van ott, aki halálos ellensége a diktatúrának, és még hozzá nem is nélkülözhetetlen szakember. A nélkülözhetetleneket meg akarja jól fizetni.
Az ácsorgás kérdésén – úgy véli, hogy nagyon könnyen lehet segíteni. A rajonírozást akarja megcsinálni. Különböző színű jegyrendszert akar behozni. Persze, elsősorban azoknak akarja biztosítani az élelmiszerekhez való hozzáférését, akik dolgoznak az igazi proletariátus javára. Tehát valószínűleg, sőt bizonyosan már a jegynek a színe is el fogja árulni, hogy az, akinek a kezében van, burzsuj. Annak tehát nem kell semmit sem kapnia, annak nem kell ennie. Pusztuljon el, magától az éhségtől. Ne várja, míg elpusztítják más módon... S hogy ez nem valami inszinuáció részemről, azt világosan elárulja Kun Bélának az a kijelentése, hogy – „halálos bűn lenne a proletariátussal szemben – holmi szentimentálizmusból – eltérni a különböző színű jegyek rendszerétől.”
Bármiképpen is fordul a dolguk, akár diadalittas harci híreket közölnek, akár az éhség kopogtatásáról kénytelenek tudomást venni – és elhárításáról konferálni – a szegény burzsuj tarthatja a hátát.
A szemesebb, az eszesebb proletárok kezdik észrevenni már, hogy az ígért paradicsom teljes mértékben megvan ugyan, de csak a vezetők számára! A vörös izzás hőfoka kezd alábbszállni. A diktátorok gondoskodnak tehát arról, hogy ha jelen helyzetükkel nincsenek megelégedve, rettegjenek a jövőtől – ha nem támogatnák őket kellőképpen – és újra polgáruralom következnék.

RÉMMESÉK A FEHÉR GÁRDA KEGYETLENKEDÉSÉRŐL
És ebből a célból és okból állandó rovat újságjukban – a fehér gárda kegyetlenségéről szóló rémmesék sorozata. Amint valahonnan kénytelenek elmenekülni, akár kis falucska az, akár város, rögtön jönnek a hiteles értesítések, a megbízható hírek, – hogy a visszatért reakciós „urak” micsoda szörnyű kegyetlenkedéseket vittek véghez a szegény ártatlan vörösökön!
Legutóbb Makóról szól az ének. Amit az ottani fehér terrorról írnak, az – hitem szerint – tisztán fantáziájuk szüleménye. De, sajnos, szomorú valóság az, amit a terroristák a gazságok terén elkövetnek. Ezekből a borzasztó, szörnyű cselekedetekből –, amelyeket az ő embereik, az ő parancsukra visznek véghez – kovácsolják a szörnyű hazugságot, hogy mindezt a fehérek követik el, ha egyszer felülkerekednek. Úgy remélik, hogy sikerül megijeszteni a proletárt. Azt akarják elhitetni vele, hogy bármennyire is elégedetlen most a sorsával, sőt még ha koncedálják, hogy oka is van az elégedetlenségre, tartsa még mindíg jobbnak és kívánatosabbnak a mai helyzetét amannál, amely okvetlenül bekövetkeznék, ha ki nem tartana a vörös, most már kissé hiányos paradicsom és ennek kreálói, az ő uraik, parancsolóik, – a diktátorok mellett.

ÖSSZELOPOTT KÖNYVEKBŐL KÖNYVTÁR
A könyvtárakat is szervezik. Kijelentik, hogy Budapesten lesz a világ legnagyobb szocialista könyvtára. Összelopott könyvekből akarják létrehozni. Megcsinálják a nagyszerű tervet hozzá, – a jövő zenéjét.
Ha nem tudnók amúgy is – ha nem ismernők, sajnos, eléggé alaposan rendszerüket, akkor megvilágítaná ezt egy kis hírecske, egy kis figyelmeztetés a mai hírek között!
Miután több hasábos cikkben – leírják, hogy milyen lesz a Tanácsköztársaság könyvtára, – a hírek között forradalmi törvényszékkel fenyegetik meg a könyvkereskedőket, ha nem hajlandók az összes általuk kívánt könyveket ingyen odaadni.

A KÖNYVEKET MEGMENTŐ ÖTLET
No, Sz. A. barátunk most mutassa meg, mit tud! Mert ha minden kereskedőnek minden készlete az ő kezeikbe kerül, akkor azután Isten legyen nekünk irgalmas, még arra az esetre is, – ha megszabadulnánk tőlük. Csak pusztulás, csak rom maradna utánuk. Az uramnak volt ezirányban egy elég fényes ideája. Mikor úgy volt, hogy az ő intézetüket is ki fogják rabolni, felment X. elvtárshoz és jóakaró tanácsot adott neki. Nem való a „népnek” a kezébe a kötetlen könyv. Majd elébb beköttetik s úgy szállítják. Az elvtárs helyeselte a gondolatot. Az uram is meg volt elégedve az elért eredménnyel. Mert: qui habet tempus...
Nekünk nem élet ugyan ez a mostani, de a könyveket talán mégis megmenthetjük arra az időre, ha valami csodával határos módon meg tudnánk valamiképen menekülni – mi, meg az ország szörnyűséges helyzetünkből...
Érdekes, hogy annyit hazudnak az elvtársaknak, a szavakkal agyonudvarolt népnek, hogy a végén talán már maguk is elhiszik – amit hazudnak.
Pl. mikor Rudas László mereng el a „munkásság és tisztviselő” témája fölött. Azt állítja, hogy a magyar proletariátus „belefáradt” az őszirózsás polgári forradalom sikertelenségébe, magához ragadta az államhatalmat és kimondotta a proletárdiktaturát. Közöttük és a magyar intelligencia között nem volt meg az az éles ellentét, amely az orosz forradalomban a proletáriátus forradalmának kitörésekor rögtön mutatkozott.
Ez, ha igaz lenne, örök szégyenünk lenne!
De nem igaz! Sajnos, az igazság sem szebb ennél. Gyávák és tehetetlenek voltunk. Gyávák az „őszirózsás forradalom”-nak nevezett csőcselék-lázadásnál. Akkor szereltettük le magunkat. Akkor nem fejtettünk ki semminemű ellenállást. Akkor pecsételtük meg jövendő sorsunkat. Ami azután következett, amiben most élünk, mostani szégyenletes, szomorú, szánalmas helyzetünk, természetes következménye akkori nagy gyöngeségünknek, a rettentő hosszú, vérvesztő háború-okozta elernyedtségünknek. Az elgyöngült, rosszul táplált, kimerült test sem tud ellentállni holmi betegségi infekcióknak. Ugyanez a nemzet sorsa. Gyöngék, elesettek voltunk. A bacillusok, a ronda, pusztító bacillusok elárasztották testünket. Nem volt elegendő erős, piros, egészséges vérünk ahhoz, – hogy a szükséges ellenmérget kiváltsa és leküzdje a miazmák pusztító hadjáratát. Igy volt! Ez az igazság! Nem éppen dicsekedni való. De semmiesetre sem igaz az, hogy nem volt „éles ellentét”. Hogy a „burzsoá kiejtette tehetetlenül a gyeplőt kezéből”, ez annyiban igaz, hogy erőszakkal kiütötték a kezéből. De hogy a burzsoázia egy része rokonszenvvel fogadta volna ezt a forradalmat – ez már úgy vélem, erős elkanyarodás az igazság ösvényéről!
Nem mondom, hogy nem akadt egy pár meghibbant agyvelejű. Vagy pl. olyan, mint X. Y. „barátunk” és hozzá hasonlók, akik úgy vélték, hogy tudásukat, képességüket a burzsoá-társadalom nem méltányolja kellőképpen, hogy ők többet és egyebet érdemelnének – tehát elkeseredettek, elégedetlenek voltak s mint ilyenek, minden felfordulást szívesen láttak, minden olyan új alakulatot örömmel üdvözöltek, amelytől sorsuknak, pályájuknak emelkedését és tehetségüknek fényesebb díjazását remélték. Ezek talán örültek a felfordulásnak. Sőt egészen biztosan dicsőítik ma a diktaturát, mikor tőle a remélt fényes javadalmazást megkapták.
A ma urai pedig elég ravaszok ahhoz, hogy kihasználják saját terveikre, céljaikra – ezeket az eltévelyedetteket, ezeket a – mindenre kaphatókat. Ezek – kellenek nekik hatalmuknak alátámasztására, – példa statuálására. Hogy mondhassák: íme, ezek a burzsoákhoz tartoztak és mégis, milyen meggyőződéssel pártoltak át hozzánk! Ez megéri nekik azt a csomó fehér rongyot, amit nekik fizetnek, s amelyből nyomnak annyit, amennyi csak jólesik nekik. Megéri a különböző kinevezéseket, amelyekben őket részesítik s amelyek nekik semmibe sem kerülnek s az illetőknek, akiknek nyujtják – úgylátszik, olyan örömet szereznek, hogy – csakúgy zengik a tanácsköztársaság dicsőségét.
Mindamellett nem zavartalan a hatalmon lévőknek öröme. „A halálraítélt kapitalista társadalom ránkmaradt ideológiája befurakodik az új társadalmi szervezetbe”, mondják ők. „A proletárdiktatúra még sokáig nem lesz képes a tőkés gazdasági intézmények kommunista átszervezésével együtt az ezekből az intézményekből fakadt gondolkodást is a fejekből kiverni”. Jó és egész stílusuknak megfelelő kifejezéseket használnak.

AZ ELVTÁRSAK EGYMÁSKÖZT IS MARAKODNAK
Hála az Istennek, hogy már az elvtársak egymás között is marakodnak. Ez jó nekünk! Ha még csak egyetértés sincs közöttük, – a Tanácsköztársaság dédelgetett, becézett alkalmazottai között, akkor mi reménykedhetünk, hogy ez is talán hozzá fog járulni – hogy mindnyájunk által annyira óhajtott dicstelen bukásuk egyszer mégis csak bekövetkezzék!
Se eledel – se produkció, se egyetértés! Csak rablásból, csak lopásból – még egy kommunista társadalom se tud exisztálni örökké. Már csak azért sem, mert a végén mégis csak elfogy a lopni- és rabolni-való. S akkor már nem fog egyéb hátramaradni, minthogy egymás közt rendezzenek kommunizmust, egymást rabolják ki.
Rudas László elvtárs úgy véli, hogy: „a testi munka tulajdonképpen éppúgy szellemi munka, mint az általában úgynevezett szellemi munka”. És ezen állításának alátámasztására idézi nagyban Marxot, „Kapital” című munkájából sorol fel idézeteket, részleteket.
Hát ez mind igen szép dolog elméletben, amit itt részint, mint sajáttermésű bölcseséget, részint a források megnevezésével ad elő. A prakszisban azonban kitapasztalhatták már az elvtársak, – nem is egyhelyütt, nem is egyszer, – hogy az orvosprofesszor úr, ha muszáj, meg fogja a seprőnek a nyelét is és egészen bizonyosan jól elvégzi ezt a munkát is. A szolga elvtárs meg tudja ugyan tagadni a seprés lenézett műveletét, de az operációt a betegen mindannak dacára nem volt képes végrehajtani.
Ez bizonyos: akármennyire igyekeznék is Rudas elvtárs Marx segítsége igénybevételével – a szellemi munka értékét lefokozni és a szellemi munkást produktumával együtt a fizikai munkás és teljesítménye alá helyezni.
Május 31-iki lapjukban (mert hiszen én akkor képtelen voltam még az ujságolvasásra is és csak most nézem át, hogy mi minden történt azalatt és azóta?) újból az ellátás kérdését bolygatják. Mindenfélével próbálkoznak. A rendeletek csakúgy teremnek, mint a gomba – eső után, de kevesebb hasznot hajtanak.
Most a vörösőrség országos főparancsnoka „rendelkezik”. Szigorú rendelet ment a vidéki direktóriumokhoz, amely egyszeriben véget fog vetni a sok visszásságnak, amely az élelmiszereknek Budapestre szállítása körül felmerült.
Félreértésnek minősíti a vidéki elvtársak abbeli cselekedetét, hogy nem engedik az élelmet Budapestre szállítani.
Szegény, ártatlan vidéki direktóriumi tagok, csak a jó erkölcs nevében cselekedtek így! A kommunista államban nem szabad árdrágításnak, üzérkedésnek előfordulni. És miután ők attól tartottak, hogy megtörténhetnék, hogy a felküldött áruval mégis ezt cselekednék, tehát visszatartották az árut, nem engedték, hogy felutazzanak vele Budapestre.

PARANCS A VIDÉKNEK, HOGY JÖJJÖN ÉLELMISZER!
A vörösőrség főparancsnoka kijelenti, hogy majd ügyelni fognak – hogy ily „bűnök” el ne követtessenek. Ellenben élelmiszer „jöjjön”, mert ha nem, akkor a jó erkölcsökre annyira ügyelő direktóriumokkal szemben a közellátási népbiztosság teljes szigorral fog eljárni!
Rabinovits József elvtárs felsorolja, hogy mi mindent végeztek. (Tudjuk úgyis, pusztítást, rombolást!) Elhenceg azzal, hogy tönkretették a latifundiumokat, a gyárakat, a bányákat, házakat, a kereskedelmet. Kivették a hozzáértők kezéből és elpusztították. „Ezt” ő már nem mondja így, de mi látjuk, tudjuk, érezzük, hogy így van.
Azt mondja szóról-szóra: „A fegyház, az iskola és az egyház (jó kis csoportosítás!) romokban hever a proletariátus lábainál. Hatalmas energiával szétzúzta őket a munkásság, szét kellett zúznia, hogy helyébe saját érdekeinek megfelelőt alkosson.” Eldicsekszik azzal is, hogy milyen mérhetetlenül gyűlölik őket a polgárok, nemcsak a mieink, de az egész világéi is. De ez a fogcsikorgatás csak erősebbé teszi őket, s ezzel csak siettetik pusztulásukat. „Csak segítsenek továbbra is világromboló munkánkban”. Hát ez csak őszinte beszéd? Ehhez már nincs mit hozzátenni. Nem kevesebb nyiltsággal teszi hozzá ő maga, hogy: „Nyiltan bevalljuk, hogy a diktatúra, az erőszak minden eszközével akarjuk siettetni a nemzetközi proletariátus felszabadulásának szent ügyét”!

A PROLETÁRDIKTATÚRA STATISZTIKÁJA A BŰNÖZÉSRŐL
És ezután jön a proletárdiktatúra statisztikája a bűnözésről – Budapesten. Klasszikus valóban az ő összehasonlító statisztikájuk – az idei és a tavalyi bűnözések között.
Hát nem kómikus az, hogy diadallal konstatálja, hogy az idén sokkal kevesebb bűneset fordult elő, mint tavaly?
Mindazok a bűnök, amelyekért a régi polgári társadalomban – a legszigorúbb büntetések – fogház, fegyház jártak ki, t. i. a lopásért, rablásért, gyilkosságért, most azok nemcsak büntetésmentesek, hanem – erényszámba mennek. Mert ezek alkotják a Tanácsköztársaság fundamentumát. Ezeknek a cselekedeteknek köszöni létét és fennmaradását.
Szervezett tolvaj- és rablóbanda az egész vezetőség. A prolik természetesen nagyon élvezik, mikor azt hallják, hogy a polgárság vagyonának, pénzének, ékszerének elvétele, elkobzása, micsoda nagyszerű proletár-teljesítmény! Elismerés, köszönet jár érte, szemben a mult elévült, elavult felfogásával, amikor ugyanezekért a cselekedetekért fogházat, fegyházat kaptak.
De ha egyszer mégis túlságba viszik az egyéni akciót a lopás terén és ezzel megkárosítják a vezetőséget, mert azoknak jut akkor kevesebb a zsákmányból, – megesik, hogy mégis törvény elé kerülnek. S ilyenkor egészen élvezetes kis vallomások hangzanak el! A multkor történt egy tárgyaláson, hogy a tolvaj prolit kérdi a Tanácsköztársaságnak egy „bírája”, hogy a lopott hol mit hová vitte? Amire a „vádlott elvtárs” egészen nyugodtan azt feleli: „Ugyanoda, ahová a multkor vittük, mikor a bíróelvtárssal együtt loptunk!”
Nem kacagni való, hogy nagy elismeréssel konstatálják, hogy sem pénzhamisítás, sem házassági szédelgés nem fordult elő – az ő uralmuk alatt? Hát lehet, vagy kell-e ott pénzt hamisítani az egyesnek, mikor ezt elvégzi, ezt a hamisítást maga a Tanácsköztársaság! Nyom pénzt annyit, amennyi csak jól esik neki! Ezért azután senki ezt a pénzt elfogadni már nem akarja, vásárolni nem lehet vele. Minden fenyegetés dacára, csak kék pénzt fogadnak el, vagy árut, áruért cserébe. Érdemes lenne ezt a pénzt hamisítani?
No és a házasságszédelgés! Hát szükség van ma erre? Sokkal több fáradságba került azelőtt a házasságot „szédelegni”, mint ma, a mai szovjettörvények szerint „in optima forma” nyélbe ütni.
Az üzemi balesetek száma is lényegesen csökkent, „szerintük”. Ezt is elhiszem! Ha nincs munka, ha nem dolgoznak, ha nincs üzem, – akkor természetesen „üzemi” baleset sem lehet.
Egy helyen vall be szaporulatot a bűnözések terén. S ez igen jellemző rájuk, pláne az indokolása. A tavalyi három közvagyon-rongálással szemben, az idén negyvennyolc eset volt. Igen természetesen, hogy mikor a műveletlen, a barbár proletárt rászabadítják a legszebb privát kertekre, gyönyörű palotákra, – hát kiéli, kitombolja vandál hajlamait, amelyeket jól felhizlalt az állandó, szünet nélküli izgatás, bujtogatás a polgárok és vagyona ellen.
Ezt azzal magyarázza és menti a statisztikus, hogy vannak proletárok, akik még nem értik át teljesen, hogy a Tanácsköztársaság minden magánvagyon köztulajdonbavételét végrehajtotta. „Még mindig azt hiszik, hogy a házakat, kerteket, a parkokat meg lehet rongálni, mert az nem az övék”.
Hát nem gyönyörű magyarázata, és mentsége ez, a proletár nemes cselekedetének, a csodás paloták remek, szemet-lelket megörvendeztető szépségű kertek, parkok, lelketlen pusztításának?
Vagy pl. hogy egyetlenegy hatóság elleni erőszak esete sem fordult elő.
Csodálatos dolog! Azelőtt a rendőrnél pl. volt valami kis fegyverecske, de a csirkefogónál, a betörőnél sokkal több. Ma mindenki fegyvertelen! Csak a hatósági közegek vannak nyakig felfegyverkezve, – kézigránátokkal – és minden lehető és lehetetlen fegyverrel vannak ellátva. Próbáljon bárki, még a legvakmerőbb is, – hatóság elleni erőszakot „kifejteni”, ezekkel szemben!
És így lehetne végigmenni az ő egész műsorukon – ízekre szétszedni és kimutatni, hogy milyen szörnyen indokolt az ő nagy elégedettségük, büszkeségük a proletárdiktatúra „rend-teremtésével” szemben!
Merőben új rendnek nevezik ezt egy másik elmefuttatásukban. Egy anonymus író azt fájlalja cikkében, hogy az új rend mellett, az emberek még a régiek. „A kapitalista rendtől vannak lelkük mélyéig megmételyezve. Annak pusztulásával természetesen el kell tűnnie annak az erkölcsnek is, amely az embert kijátszotta embertársa ellen, amely csak a mások rovására elért, vagy kierőszakolt előnyökben tudott elismerést és jutalmazást szolgáltatni”. Miután elszórakozik egy darabig ezzel a témával – segítségül véve természetesen, mint mindig Saint Simont és Marxot, stb., arra a konkluzióra jut, hogy az új társadalomban mindenki képességei szerint fog dolgozni, mindenki szükségletei szerint lesz ellátva. No, ebből azután gyönyörű világ lesz – a praxisban! Saint Simon és Marx, ha ugyan ők maguk is komolyan vették amit hirdettek, ideáiknak ilyetén megvalósításán, amilyenre ezek a diktátorok képesek lesznek, egyre csak foroghatnak a sírjukban.
Éppen olyan világot élünk ma, éppen olyan altruisták, nemeslelkűek az emberek ma, egyáltalában a prolik különösen, hogy teljes erejüket, képességüket meg fogják feszíteni, hogy a köznek önzetlenül szolgáljanak, hogy az államot felvirágoztassák – tudásuk, erejük javát leadva és ezért semmi egyéni, külön ellenszolgáltatásra nem számítva! Hja, ha ez lehetséges lenne, az nagyon szép és jó lenne, – de akkor csupa önzetlenségnek, csupa jóságnak, csupa Jézus Krisztusnak kellene a földön járnia.
Mert még ha akadna is a mai világban egy-egy valóban idealista, valóban nemes, fenkölt gondolkozású, áldozatkész ember – aki igenis hajlandó lenne munkáját, tudását, képességét, teljes önzetlenséggel a köznek szentelni, nagyon hamar rájönne arra, hogy bolondot cselekszik. Mert az embereknek tömege kihasználná őt, a munkáját – és ráadásul még ki is nevetné őt, hogy ő dolgozik, de mások, a lusták, a henyék, a herék látják hasznát.
Hiszen a mai szorgalmasok – talán akkor is dolgoznának, míg a mai lusták egészen bizonyosan, akkor még lustábbak lennének, még kevesebbet csinálnának, mint ma, mikor nem maguknak kell mindennapi kenyerüket megszerezni, de az állam gondoskodik arról, hogy meg legyen mindenük, amire szükségük van.
Talán a Holdban, vagy a Marson, ha ugyan vannak élőlények, akkor berendezkedhetnének ezen az alapon de a mi földgolyónkon – a mi embereinkkel – a legnagyobb utópia – ez a gondolat.
S hogy mennyire nem hiszik ők maguk sem, hogy az, amit hirdetnek, keresztülvihető – mutatja a sorok között, de még magában a sorokban is, a mindenféle kisebb-nagyobb megalkuvás. „Mindenki egyformán dolgozzék, képessége szerint, mindenkinek összes szükségleteiről egyformán fognak gondoskodni”.
Édes Istenem, mit tudják ők, hogy tudják azt megítélni, hogy mennyi munkát képes valaki teljesíteni, mennyi az ő képessége, pláne szellemi munkánál? Herczeg Ferencnek meg fogják parancsolni pl., hogy írjon egy ilyen és ilyen drámát, ennyi és ennyi felvonásból álljon és ennyi meg ennyi idő alatt szállítsa?! Vagy Zala Györgynek, hogy szobrot mintázzon, parancs szerint és az időtartamot is meghatározva. Avagy szimfóniát fognak megrendelni egy zeneszerzőnél – hasonló módozatok mellett? Mert hogy valaki hány öl fát tud egy nap felvágni, még azt sem lehet egészen pontosan megállapítani, mert az igen természetesen függ – az illető erejétől, tüdejétől, testi, meg talán lelki energiájától is. De egy szellemi munkást, egy produkáló művészt, pl., legyen az akár költő, író, festő, szobrász, építész, vagy zenész, kommandóra dolgoztatni, – és azt hinni, hogy kontrolozni lehet, vajjon amit produkál – az a tőle telhető legtöbb és legjobb-e, az tökéletes abszurdum.
Éppen ilyen tökéletes abszurdum a jutalmazás: „melyet a köz is egyenlően fizet, – mindenkinek összes szükségletéről egyformán gondoskodik”, és most jön már a megalkuvás, – „bár a szükséglet mértéke az egyesek különböző fizikuma és hajlama szerint ugyancsak különböző lesz.” No úgy-e, hogy a mondat első felében állítottnak a lehetetlensége, – kitűnik a mondat másik feléből, – amelyben ők maguk koncedálják, hogy mégis, a kommunizmusban is – a nagy egyénítlenítés országában is – a dolgozók jutalmazásának mégis csak egyéninek kell lenni.
Hát akkor már nagyon közeledünk az átkos kapitalizmus légköréhez, – és nagyon távolodunk az isteni fenséges, kommunizmus – egyenlőség-hitvallásától. Az a lényeges különbség azonban mindenesetre megvan, hogy a kapitalizmus idején – kiki annyit, úgy dolgozott, amennyit tudott, vagy akart és szerzeményét – úgy használta fel, úgy osztotta be, ahogy az neki a legmegfelelőbb volt, egyéni ízlése, hajlamai szerint.
Míg most, tegyük fel, hogy ők elismerik valakinél, hogy a munkájának a legjavát adta, hogyan tudhatják, hogy mennyi és milyen irányú az ő szükséglete?
Vagy talán az is meg fog szűnni, el lesz tiltva, hogy az embernek egyéni ízlése – kívánsága legyen. Ha X abból amit keres – vagy feleslegéből – a moziba, vagy színházba megy – vagy egy fényes lakomát rendel magának – akkor nekem sem lesz szabad mást cselekednem, más ízlésűnek lennem, – és a fenti élvezetek helyett magamnak egy szép könyvet vennem? Tehát tökéletes gyámság alatt, testi-lelki rabszolgasorsban leszünk? Semmisem lesz a mienk? Még a levegőt is kölcsönbe kapjuk?
Hiszen majd minden nyelvben megvannak azok a közmondások, amelyek világosan dokumentálják, hogy mennyire ki van fejlődve az emberekben – az egyéni bírásnak a vágya, a saját tulajdonnak megbecsülése. A német azt írja a házára – „Klein, aber mein”, az angol „my house is my castle”, a magyar „az én házam az én váram, vagy minden kakas úr a maga szemétdombján”, stb. stb., szóval, ez mindazt jelzi, mindazt dokumentálja, hogy az embereknek örök vágyódásuk – kívánságuk, hogy legyen valamijök (lakásuk, házuk, bármilyen kicsi, de egészen az övék). A magyar parasztnak leghőbb vágya, hogy legyen legalább egy talpalatnyi földje, hogy a kunyhója a saját földjén álljon, – hogy a kenyerét saját termésű „élet”-ből süthesse.
A könyvbarát – nem elégszik meg a kölcsönkapott könyvekkel – a saját könyvtárában, mint saját tulajdonát szereti azokat látni, élvezni. Az emberek legnagyobb részének vele született vágya, természete, a magántulajdonnak intenzív óhajtása. Azért dolgozik, küzd, hogy szerezzen magának, családjának, bútort, lakást, otthont, ami az övé egészen – ami kizárólag az ő meg a családja rendelkezésére áll s ami felett szabadon, korlátlanul – teljhatalmulag rendelkezik úgy életében, mint elhúnyta esetére is. S hogy pl. a magyar parasztnál messzire ki van fejlődve ez az érzés, bizonyítja az, hogy directe lenézi, lekicsinyli azt, aki nem lakik saját házában. Egyszer Debrecenben egy civis lakodalmat tartott. És nem hívta meg a házban lakó – nem emlékszem már rá – miféle nagy urat. Mikor szemérehányták neki és kérdezték, hogy miért tette ezt? azt felelte, hogy csak nem fog meghívni az ő úri portájára gyütt-ment embert, aki még csak nem is a saját házában lakik?
Így van beidegződve az emberek lelkébe a magántulajdon – megbecsülése.
Ha kimegyek pl. a Margitszigetre, élvezem a remek parkot, rózsákat, a bokrokat, a fákat, az egész nagy művészetet, melyet ott a kertészeti tudomány kifejtett. Nagy esztétikai gyönyörűséget szerez nekem. Órákig el tudom nézni. De a magam pár szimpla bokrát és fáját, a sajátkezű ültetvényeimet, amelyeket magam ápoltam, magam gondoztam, magam öntöztem és szabadítottam meg a kertevő élősdiektől stb. stb., – azokat szeretem. Szeretem őket igenis! Lesem repeső szívvel rügybeborulásukat tavasszal. Bámulom, élvezem levelük sárgulását, rozsdavörös, barna és mindenféle csodás színpompát kifejtő metamorfózisukat – az ősszel. Mint utolsó felvonást, – a levelük hullatását, elmúlásukat megsiratom. Szinte fáj nekem a növényeknek, az én növényeimnek a pusztulása. Mert a szívemhez vannak nőve, – mert az enyémek!
S én úgy vélem, hogy éppenséggel nem azok a legrosszabb emberek, – sem érzésben, sem jellemben, akik így ragaszkodnak tulajdonukhoz.
Sőt ellenkezőleg! Akárhányszor megfigyeltem még a prolik körében is, hogy mentől tisztességesebb, becsületesebb, jóravalóbb emberek voltak, annál nagyobb súlyt helyeztek a „tulajdonukra,” bútorra, lakásra, rendes konyhafelszerelésre. Csak az iszákos, haszontalan, lusta emberek, azok igazán nem törődtek azzal, hogy van-e valamijük, vagy sem? Csak egy tulajdont respektáltak, de ezt annál mélységesebben és ez a gyomruk volt.
S miután mentől rendetlenebb, haszontalanabb az ember, annál gyakrabban van kitéve a költözködés örömeinek, természetesen annál kevésbé bánja a „nincstelenséget”, a „magántulajdonnak” ilyetén hiányát.
A magyar paraszt is, ugyancsak szereti a földjét, a házát, a marháját. Semmit sem jobban ennél. Talán a hazaszeretete sem egészen független ezeknek az ingatlanainak a szeretetétől. S mikor hazáját megy megvédeni, – bizonyára nem kis szerepet játszik agyában az a tudat, hogy ezzel az ő saját külön otthonát, saját tulajdonát is megvédelmezi.
De hát ezeknél a tanácsköztársaságiaknál nem szabad szeretni sem a magántulajdont, sem a hazát, sem Istent, mert náluk nincs sem tulajdon (már mint a tömeg, az elvtársak számára! A maguk számára annál inkább van!), sem haza, sem Isten! Csak őket kell szeretni, a diktátorokat. Őérettük kell dolgozni, őérettük a Vörös hadseregben – piros vérüket hullatni. Csak azért, hogy ők élhessenek, dőzsölhessenek, uralkodhassanak és kényük-kedvükre – kegyetlenkedhessenek!
Miután már a magasba, – becses fülükhöz is eljut a proletár asszonyok szitkozódása, a Tanácsköztársaság iránti jókívánságaiknak intenzív kifejezése az órákig tartó ácsorgás alatt, – amelyet egy kis főzelék vagy bármily primitív kis ennivaló miatt véghez kell vinniök, természetesen azt sütik ki, hogy erről is csak a burzsoá tehet. No nem arról, hogy ennivaló nincs! Mert hogy nincs, ezt már ők sem merik tagadni. Hanem annak is a polgár az okozója, hogy a munkásasszony, a szeretett prolihölgy szitkozódik. Igenis! Legújabb találmányuk, hogy a burzsuj asszony munkásruhába öltözik s ebben megy közéjük és bujtogatja őket. Mert hiszen már harmadik hónapja, hogy ők uralkodnak! És a burzsujnak csak koplalni, tűrni szabad az ő lehetetlen kínzásaikat. Tehát az élelmezési politikába kevéssé van a burzsujoknak beleszólásuk, aminthogy az élelemnek nincsen meg a burzsujhoz vezető útja.
Már pedig én úgy vélem, hogyha pl. én az én ma meglevő utcai toiletteim közül bármelyikben kivonulnék az utcára, bizonyára sokkal kevésbbé lennék divatosan öltözve, mint akárhány proliasszony. A szövetje nem rossz az enyémnek – mert még erősen békebeli – de az a fazónja is. Míg a proli elvtársnők annyit keresnek – annyi fehér rongyot kapnak fizetés gyanánt, hogyha egyszer megnyílik egy üzlet, és van még benne valamiféle portéka – azt mind megvehetik!
Tehát az én részemről nem lenne álruha, az egyszerű, divatját mult öltözet és valószínűleg még sok más polgártársnőm részéről sem. Míg ami a bujtogatást illeti, hát erre éppenséggel semmi szükség sincs. Bujtogat maga a tény, a faktum, hogy hosszú órákig kell sort állni, míg egy nyomorult kis tökre, vagy salátára szert tehetnek. Ehhez nem kell bujtogató kommentár. Ez beszél magáért.
S ezt nem tudják ellensúlyozni, a mindennapi kifogyhatatlan diadalmi hírekkel, úgy a román, mint a cseh frontról. S azonfelül persze, a dicsőséges orosz hadseregnek nagyszerű előrenyomulásáról regélnek. Ez azonban messze van – még ha igaz is a távolban. Az éhség meg közel, – itt van – és egészen bizonyosan igaz!
Folyamodnak ugyan mindenféle taktikához. A vörös katonák hozzátartozói – külön elosztóhelyen fognak kapni élelmet. Ezzel az intézkedéssel – két legyet akarnak ütni egy csapással. Először is azt a kevés elemózsiát, ami még van, a vörösök között akarják elosztani, hogy ne legyenek teljesen elkedvetlenedve, másodszor meg azt akarják elérni, hogy még kevesebb jusson a burzsujnak. Van azután még egy harmadik szempont is, még pedig az, hogy ne álljanak órák hosszat együtt a prolik a burzsujokkal – mert vagy inficiálódnak a polgárok révén – vagy összebarátkoznak velük –, és ez mindenképpen baj lenne nekik.

„AKI AZ ÉHSÉGBŐL FEGYVERT KOVÁCSOL, ALJAS ELLENFORRADALMÁR”
Hogy nekünk ezután már semmisem fog jutni, az körülbelül bizonyos. Ellenben Kun Béla szaval, mint mindig. Teli gyomorral, kihízlalva, minden élvezetből, fényűzésből – bőségesen kivéve részét, azt prédikálja a híveknek. „Aki most az éhségből fegyvert kovácsol, az aljas ellensége a diktatúrának.”
Ádáz dühvel tárgyalják a szerintük „ellenforradalmi” kormány cselekedeteit. Újjászervezték a „románvezetők” kormányát, ezt írják róluk. Megegyeztek a szegedi katonai kormányzóval, Betrix ezredessel és átveszik Szegeden a magyar ügyek vezetését. Proklamációt bocsátott ki az új kormány – a magyar nemzethez, amelyben mindazt ígéri, amit minden jóérzésű ember szíve mélyéből óhajt, vár, les, remél. És amitől a vörös diktátorok dühöngenek, tajtékoznak, megvadulnak.

AZ ELLENFORRADALMI KORMÁNY PROKLAMÁCIÓJA
Ha már mi is ott tartanánk, ahol a szegediek, akkor az – a szabadulást jelentené nekünk s a vörösök pusztulását. Érthető a mi égető vágyódásunk, érthető a vörösök tombolása.
A proklamációt aláírta egész csomó a régi jó világból való politikus. Kissé furcsán érinti az embert, hogy közöttük első helyen van Andrássy Gyula! Apósa Károlyi Mihálynak, akinek ezt a földi poklot köszönhetjük.
Ellenben ott van Pallavicini György, Andrássynak másik veje is. Őt nem ismerem személyesen, de a feleségét igen. S amikor még a „Magyar Nők Clubja” egzisztált, – és szerepelt, s a Károlyi-kormány alatt, Károlyi Mihályné elnöki szerepet töltve ott be – egészen az ura ideáit és politikai hitvallását (hogy ne mondjam hitványságát) képviselte ott, – Pallavicininé – (valószínűnek tartom, hogy szintén az ura befolyása alatt) a legtisztább nemzeti és hazafias iránynak volt a bátor szószólója. Mert akkor bizony már bátorság kellett ahhoz, hogy valaki bevallottan, nyiltan magyar és honszerető legyen. Akkor már előrevetette árnyékát, fekete, piszkos árnyékát, a nagy, a vörös, gonosz emberi indulatokkal terhes felhő.

AZ ELLENFORRADALMI KORMÁNY NÉVSORA
Két Zichy gróf szerepel a proklamáció alján, meg Gratz Gusztáv, akit nagyon derék, jóravaló embernek mondanak, meg Teleki Pál, meg még egynéhány, a mi világunkban szerepelt politikus. Az utóbbi kettő miniszteri tárcát is vállalt. Van a miniszterek között egy pár előttem ismeretlen név is, mint pl. Kintzig János, Pálmai Lajos, Henneen János. Sebaj! Bárkik legyenek is az új vállalkozók, bármily ismeretlen nagyságok is, csak végezzék jól dolgukat! Sikerüljön nekik az, amit remélem, őszintén óhajtanak ők is, már csak a saját érdekükben is: bennünket is valami úton-módon szabaduláshoz juttatni. Hiszen csak természetes, hogy ők is szívesebben lennének miniszterek az egész megmaradt Magyarországon, mint annak csak egy városában, csak Szegeden. Már most csak attól függ, hogy mire képesek, milyen ügyesek? Hiszen ha ők olyan jóban vannak ott Szegeden a franciákkal, hogy az ő protektorátusuk alatt működnek, hát talán nem tartoznék a lehetetlenségek birodalmába az sem, hogy egy kis francia segítséget kerítenének, Budapest többi népének megszabadítására is.
S talán a mi hatalmasaink is ettől tartanak, azért dühöngenek annyira, hogy szinte már nem elég gazdag a magyar szókincs – a szitkozódásaik méltó kifejezésére. „A régi magyar politikai kloáka legförtelmesebb alakjai, rossz szagú múmiák, panamisták, csirkefogók, hülyék, elvetemedtek” kis mutatvány az ő szótárukból. Ezt olvasva, ezt a tombolást, azt gondoljuk, talán mégis...

A VÖRÖSÖK KIVERIK A CSEHEKET
Június 5.-ről azt jelentik, hogy visszafoglalták Kassát, Korponát és Selmecbányát a csehektől. De nagy dicsőség a cseheket kiverni! Megmutatták azok a nagy háborúban is, hogy mit tudnak! Most, bár sajnos vörös kommandó alatt, vörös hadseregben – vörös érdekért, de azért mégis, ha bekényszerítve is, vagy bebolondítva is, de magyar katonák is harcolnak ellenük, hát csoda ez akkor, hogy a csehek futnak? Elég, tragikusan szomorú a mi szörnyű helyzetünk, hogy még egy oly alattomos és gyáva ellenségnek is – mint amilyen a cseh, még annak is inkább kívánjuk a győzelmet, mint a bár magyar katonákat is magában foglaló, vörös hadseregnek.
Micsoda örömujjongás, milyen boldogság lenne, ha egy magyar, nemzeti hadsereg kiverné a megszállva tartott területünkről a cseheket! De mily hasonlíthatatlanul nagyobb ellenségek a bolsevisták, akik nem országhatárokért, imperialista célokért küzdenek, hanem egy kegyetlen, gonosz, – magyar – magyar ellen uszító osztályháborút folytatnak. Mindent felforgatnak. A legalját – a legfelülre kerítik. Magukat, vezetőket, akik nemcsak származásilag – de lelkileg, műveltségileg, emberileg – a legutolsó sorba tartoznak, a legmagasabbra helyezik.
S akik nem rettennek vissza semmi erőszaktól sem, semmi gonoszságtól sem, hogy az annyira élvezett hatalmat meg is tarthassák és hogy a gyeplőt kezükből kirántani ne engedjék.
Ez a helyzet, a rettentő – a még pár hónappal ezelőtt elképzelhetetlen, hogy búsulnunk kell azon, hogy a cseheket kiverték!
A költő szavaira kell gondolnom minduntalan a borzalmas napokban, hogy bármely nagy volt, vagy lehetett is vétkezésünk, de: „megbűnhődte már e nép a multat s jövendőt!” És szenvedi most a legnagyobb mértékben!

KERGETIK AZ EMBEREKET NYARALNI
Nagyon invitálják az embereket, sürgetik, hogy menjenek nyaralni. Ígérnek engedélyt, lakásmentesítést, mindent, csak menjenek! Annyival is kevesebben egyenek, éljenek Budapesten. Nem hiszem, hogy lesz polgárember, aki meri itthagyni a lakását, vagy akinek egyébként gusztusa lenne fürdőzni ott, ahol, mint minden a saját legeslegszűkebb négy falán kívüli, nyilvános helyen – a prolik uralkodnak. – S hol akadna ma még oly épeszű polgárember, – aki bízni merne bolsevista ígéretében?
Nálunk persze szó sem lehetne amúgysem nyaralásról. Sem szegény édesanyámat, sem háztartását nem hagyhatnám itt. Sem a mi lakásunkat, sem az övét, a proletárral keresztül-kasul spékeltet még kevésbbé lenne tanácsos elhagyni. Meg azután honnan vennénk pénzt hozzá? Jó, ha valamicske tököt, meg gerstlit be tudunk szerezni, nemhogy még utazást és lakást is fizethetnénk. Ilyen mesebeli luxusra ugyancsak nem telik abból a minimális koldus alamizsnából, amit a Tanácsköztársaság az elrabolt vagyonunk fejében meghagyott nekünk! Csak idehaza elbújva – elrejtőzködve, – hagyjanak békében bennünket, – eltemetkezni a mi nagy fájdalmunkban...
Reszketve megyek mindennap szegény édesanyámhoz. Félek a referádától, az át nem aludt éjszaka borzasztóságának leírásától, – az éjszakánál is sötétebb gondolatok reprodukálásának – meghallgatásától.
Késő este, kimerülve, összetörve, összeroncsolt idegekkel térek haza a két szobába – az iroda közepébe. És itt ahelyett, hogy a teljesen kimerült test, az agyonfárasztott idegek nyugovóra térnének, megpihennének, mély, üdítő, erősítő álomba merülnének, ébren, nyitott szemekkel fekszem. A testi, lelki túlkimerültség nem enged nyugodni. A túlfeszített idegek egyre vibrálnak, tovább. Nem akarnak lecsillapodni.
Egyrészt a nappali, szünetnélküli izgalmak, másrészt a félelem az éjszakától, minden álmot elűznek sírástól dagadt, meggyöngült szemeimről.

AZ ÉJJELI KÍNSZENVEDÉSEK
Ha egy bútor reccsen a szobában, egy autó tülköl, süvít vészesen az utcán, vagy pláne, ha úgy vélem, hogy őrült robogása éppen a mi kapunk előtt szűnt meg, kiugrom az ágyamból, reszketek – és imádkozom. Imádkozom, hogy mentsen meg bennünket az Úristen – attól a szörnyű megpróbáltatástól – a legborzasztóbbtól, ami még érhet, hogy elvigyék még az uramat is.
Mikor azután a kínos gondolatok már olyan boszorkánytáncot járnak az agyamban, hogy a megőrüléstől tartok, akkor hála a jól záró spalétáknak, amelyek semmi fénysugarat sem bocsátanak ki az utcára, megszegem a tilalmat. Meggyújtom a lámpát az éjjeliszekrényemen. És elmenekülök a csúnya, a kegyetlen életből, – a mesebelibe, a fantázia világába és olvasok. Micsoda jótétemény ez – micsoda segítség, micsoda szellemi narkótikum!
Megszabadít pár órára a lelki kínoktól, mert eltereli gondolataimat. Áthelyez egy más világba, abban élek. Az egyre elkalandozni akaró gondolatokat visszaparancsolom. Visszakényszerítem. Az irott világba akarom bele élni magam – hogy ne tudjak semmit sem a valóságról. Addig-addig, míg végre – nagynehezen megérkezik a szabadító, – a megnyugtató, – a nagy pihentetőnek, az örökreszólónak a kisebbik testvére: az álom!
Hiába, az éjszaka, a sötétség, csak boldog embereknek való! Azoknak, akik kellemes gondolatokkal eltelve – kellemes, jóleső történtek szájaízével mennek neki. Nálam folytatja az álom tovább a nappal művét: kínoz, gyötör az is...

RÉMMESÉK A SZEGEDI „FEHÉREK”-RŐL
Mindennap újból nyújtják a népnek „doppingolás” szempontjából, hogy micsoda borzalmakat csinálnak nem csak nálunk Szegeden „a fehérek”, de Németországban a müncheniek is. Istenem! Boldog müncheniek, hogy ők már túl vannak a vörös uralmon és borzalmon! Hál természetes, hogy büntetlenül nem hagyják, annyi tisztességes, becsületes polgárember lemészároltatását! Rettenetes, hogy mik történtek ott! A bécsi ujságok, amelyeket néha nagy titokban – be tud csempészni valaki – elmondják a szörnyűségeket. Mikor már látták, hogy végük van – megszűnik az uralmuk, akkor búcsúzásul – egy sereg túszt agyonlövettek! Hát csodálni való lenne, ha csakugyan keletkeznék fehér terror is – ilyen förtelmes embertelen vörös után? Hiszen nem lennének emberek, de félisteneknek kellene lenniök azoknak, akik ezeket a borzalmas, embertelen, kegyetlenségeket megtorlatlanul hagynák!
A mi vörös kínzóinknak azonban jó fegyver a kezükben, ijesztgetési célokra az ellanyhulás, a vörös érzelmek lankadása ellen a folytonos példálózgatás, hogy: nézzétek, mi vár reátok, ha cserben hagytok bennünket, ha nem támogatjátok a mi uralmunkat! A mi uralmunkat, amely ígérte nektek a földi paradicsomot, ígérte nektek, hogy minden a tiétek lesz.
Egyelőre ugyan a koplalás, az éhség az már a tiétek kezd lenni! De sebaj, – mi még nagyon jól élünk! Ezt az utóbbit persze nem mondják – csak gondolják.
S perfidiájuk netovábbja, hogy külön kis cikket írnak arról, mégpedig nagy diadallal, kárörömmel, hogy ime, hiába örül a burzsoá, hogy a hatalmat visszaszerezték Bajorországban politikai téren. A gazdasági téren nem fog azért semmise visszazökkenni a régi kerékvágásba. Sőt, Bajorország államcsőd előtt áll. Nem természetes ez? Nem magától értetődő dolog az, hogy ahol kommunisták uralkodnak, – ami annyit jelent, hogy romboltak és pusztítottak – de a legminimálisabbat sem produkálták, ott hiába veszi át bárki, – bármiféle politikai hitvallású kormány a hatalmat?! Ott az erőszakos, szervezett rombolásnak olyan sokáig el nem tüntethető nyomai vannak, amelynek legtermészetesebb következménye – a csőd.
Ez a céljuk. Ezt öntudatosan, előre megfontolt gonoszsággal csinálják. Valahányszor úgy fordul a dolog, hogy veszélyben látják uralmukat – megduplázott erővel – és tempóval végzik pusztításaikat. Nekik nem közömbös, hogy mi jön utánuk, hanem éppenséggel kívánják, hogy utánuk özönvíz jöjjön!

JÚNIUS 11.
Nagy ünnepléseket csinálnak a „felszabadult Kassa” tiszteletére. Mint mindig ilyenkor, elsősorban magukat is ünneplik.

ÁLLÍTÓLAG ELFOGLALTAK BÁRTFÁT ÉS EPERJEST IS
Ha igaz, amit írnak, ha elfoglalták még Bártfát és Eperjest is, akkor igazán nekik van okuk örülni, nekünk van okunk búsulni! Ámbár, ami az utóbbit illeti, abból ki nem jövünk úgysem, már hónapok óta. Jól jön nekik az itthoni ínség, koplalások ellensúlyozására, a „harctéri” győzelem híre és kikürtölésének lehetősége.
Meg aztán talán segít is rajtuk – anyagiakban. Megnagyobbodott sajnos az „országuk”, több és nagyobb területről „parancsolhatnak” be Budapestre élelmet.
Egy nap itt ünneplik a győzelmet, másnap megismétlik a komédiát a helyszínen, – az elfoglalt városokban. Böhm, Garbai, Kun Béla, Jászai Samu – élvezték saját hangjukat. Elmondták örökös agyoncsépelt frázisaikat a proletárdiktatúra nagyszerűségéről, a sok boldogságról, amelyben részük lesz, a helyett a rettentő sors helyett, amelyet eddig kellett elszenvednünk.
Néha azonban, dacára annak, hogy már könyv nélkül tudhatnák ezeket a nagyhangú és hazug mondásokat, mégis elszólják magukat. Egy pillanatnyi őszinteségi rohamában bevallja Illés Artúr elvtárs, hogy az ipari munkásságnak a mostani ellátása bizony „határozottan ínséges az ő megszokott magasabb nívójú életmódjához viszonyítva”. Tehát íme, a szipolyozó, rabszolgatartó, uzsorás kapitalizmus alatt, „magasabb nívójú ellátást” szokott meg az agyonkínzott, éheztetett, agyonsajnált munkás!
Kissé több következetesség nem ártana! De viszont olyan sokszor, olyan lehetetlenül sokat beszélnek – hogy a végén már maguk is összezavarodnak, megbotlanak. És – megtörténik velük a baj és csoda, tévedésből egyszer igazat írnak...

JÚNIUS 12.
KIUTASÍTJÁK BÉCSBŐL A MAGYAR ELLENFORRADALMÁROKAT
Azt hallom, azt írják, hogy kiutasítják Bécsből a magyar ellenforradalmárokat. Multkor letartóztatták egy részüket. Most úgylátszik, már terhükre van minden – szovjetellenes érzelmű halandó. Hogy igaz-e, nem tudom, de kitelik az osztrákoktól az is, hogy az életüket mentő szerencsétlen magyarokat – elkergessék. Nem elég sok jót élvezett Ausztria – Magyarországtól élelmezés – és minden egyéb téren, – békében is és pláne a háborúban? Úgy látszik, mind erősebben piroslik az ő kormányuk is! Ennek folytán bizonyára nagy szimpátiával viseltetnek Kun Bélával és pribékjeivel szemben. Ilyen körülmények közt nem szabad megengedni az osztrák szomszédnak, hogy a diktatúra karmai közül kiosonhassanak emberek és mentsék, esetleges vagyonukat is, – de talán csak a csupasz bőrüket, életüket.
Lám, milyen egy lehetetlen Isten teremtménye vagyok én! Még marad a szívemben részvét, sajnálat a már megmenekült, a már Bécsben épen, baj nélkül megérkezett, de esetleg onnan kitessékelendő halandók számára is, mikor én magam és a hozzámtartozók, még benn élünk a pokolban – és semmi, de semmi kilátásunk nincs az egyéni menekülésre. Mi legfeljebb akkor szabadulhatunk fel – ha mindenki megszabadul. Ha – vagy kikergetik őket kívülről jövők, – vagy összedűl uralmuk – belülről. Mi nem is foglalkozunk, mert nem foglalkozhatunk, menekülési, szökési gondolatokkal!
De csoda-e, ha fizikailag, idegileg is, egészen le vagyok törve – ha már csak a megfeszített energia tartja bennem a lelket, amikor én, aki annyi személyes, nagy szenvedésen, kínon mentem és megyek keresztül folytatólagosan, még mindennap, – és mégis más embereknek baját, búját, esetleg sokkal kisebb kaliberű megpróbáltatásait is átérzem, velük együtt gondolatban átélem, átszenvedem...
Abban a világban, amelyben most élünk, untig elég, ha mindenki viseli és képes viselni a saját keresztjét. De a másokét segíteni vinni, akár csak gondolatban is – igazán abszurd, – és a meglévő erőt túlhaladó vállalkozás. Sajnos, ez nem függ tőlem. Részemről ez nem valami eltökélt szándék, – akarás, hanem velem született: szerencsétlenség. Lelki rezonáncia mindenki fájdalma számára...
Nem irígylésreméltó azoknak a szegény városoknak lakossága sem, amelyek már élvezték a proletárdiktatúra örömeit, megszabadultak tőle – és most újból visszakerültek ezeknek a zsarnok uralma alá! Természetesen ujjongtak és boldogok voltak az emberek a felszabaduláskor.

SÁROSPATAK ÚJBÓL PROLETÁRDIKTATÚRA ALÁ KERÜL
Annyira élvezték a jelent, hogy eszükbe sem jutott, hogy a jövőtől féljenek, hogy arra a borzalomra gondoljanak, hogy kínzóik még vissza is jöhetnek, fölibük kerekedhetnek. Így persze semmiféle elővigyázatot nem tanusítottak, sem szó-, de még írásbeli nyilatkozataikban sem. S a nem várt szörnyűség bekövetkezett – visszafoglalták Sárospatakot! És megtalálták, (mint ahogy ők nevezik) a „kommunistákat denunciáló” írásokat, a dokumentumokat!
Amilyen természetes, hogy a komműn megszűnésével a régi, polgári rezsim visszatért tisztviselői – vezető emberei, tudni akarják, kik viselkedtek tisztességesen, önérzetes emberi módon – és kik hódoltak be gerinctelenül, haszonlesésből a vörös diktátoroknak, – ép olyan természetes, hogy ezek dühöngenek, és tajtékzanak – mikor pl. a sárospataki állami elemi tanítóképző-intézet igazgatója H. B. referál tanártársai magatartásáról.
Képzelem, hogy az általa megbélyegzetteknek, micsoda gyöngyéletük lesz az újból feltámadt proletárparadicsomban!
A lakásoknak most 8 napra békét hagynak. 8 napig – nem kell reszketniük a polgároknak, hogy a megmaradt minimális lakásból – újból elvesznek.
Valószínűleg, már ők maguk is belebolondulnak a rettentő sok rendeletbe. Már ők maguk sem tudnak bennük eligazodni. Tehát a „kiutalásra vonatkozó eljárás újabb szabályozása vált szükségessé”.
Lehet, hogy ezt a szünetet újból drágán fogjuk megfizetni. Nem tudhatjuk, hogy mit, milyen újabb gyötrelmeket fognak „szabályozás” cimén kitalálni.

CSODA TÖRTÉNT AZ UTCÁN
Tegnap valami csoda történi Az uramat megszólította az utcán a Mária Valéria-utcai „Központi Tejcsarnok” tulajdonosnője. T. i. onnan kaptam a nekem mindenüvé kiutalt tejet, amíg a Bristol-szállodában laktam. Én a tejet sohasem kaptam jegyre, hanem mindig a nevemre – szegény édesapám révén, aki nekik hosszú éveken át – birtokáról sokat szállított. S így azután ott, ahol laktam, mindig, a legközelebbi tejcsarnokba utaltattam ki a nevemre szóló tejet.
Természetesen – a bolseviki uralom alatt, – ez is teljesen megszűnt. Most már se névre, se jegyre, semmiképpen és semmi formában sem dukált tej polgárembernek.
Nem mondom, hogy nem esett volna nekem is jól – egy kis tejeskávé reggelre, vagy délutánra, mikor a gyomrom amúgysem volt táplálékkal túlterhelve. De főképpen és elsősorban szegény jó édesapám miatt fájlaltam, hogy még csak tejet sem juttathatok neki.
S ime, – a tejcsarnokosnő, megszólítja az uramat, azt mondja neki, hogy ha akarom és neki felmarad – és én bejövök érte, hát esetleg ad nekem néha egy-egy félliter tejet.
Oda voltam a csodálkozástól, a bámulattól! Még a régi világban is eléggé meglepő, ritka eset volt, hogy valaki a kapott figyelmekért, jóságért hálásnak mutatkozott volna. Hát még ma, a proletárdiktatúra és erkölcsök idején, – és még hozzá egy notórius burzsujjal szemben!
Juttattam ugyan én neki elég gyakran a kertünkből gyönyörű orgonacsokrokat, rózsákat, gyümölcsöt, stb., de soha az életben nem vártam és nem gondoltam, hogy ő ezt valaha csak a legcsekélyebb mértékben is viszonozni fogja. Sőt! Éppenséggel nem csodálkoztam azon, hogy a dicsőséges Károlyi csőcselék forradalma előtt ő kért engem egy nagy szívességre.
Hazajött fia a háborúból. Nem maturálhatott az előtt, mert elvitték a háborúba – most szeretné letenni az érettségit. Tudja, hogy az uramnak van sok összeköttetése. Nagyon kéri, protezsálja őt Erődy tankerületi főigazgatónál. Megígértem neki, hogy beszélek az urammal –, hogy tegye meg a tőle telhetőt.
Persze, nem került rá a sor, mert úgy az uram, mint a főigazgatók és mind a többi, azelőtt szerepet játszó, intelligens, tanult, művelt úriember süllyesztőbe kerültek, avagy a fogházba, vagy a parlamenti pincébe... Neki pedig, most már nem volt szüksége maturára, nem volt szüksége protekcióra, már t. i. a mienkre nem!
És így persze nem hallottam többet a tejcsarnokos hölgyről –, fiáról sem azóta.
Az uramnak tett nagylelkű ajánlat hallatára a szívembe nyilalt a fájdalom – a szemembe szökött a könny. Tehát most kapok tejet, mikor már nem adhatom oda, szegény édesapámnak!
Ezek az érzések most, nem egyszer kínozzák szívemet. A rémsok lótás-futás –, könyörgés, amelyet véghez vittem, hogy szegény édesapám valami kis tápláló elemózsiához jusson – most, – post festa, – hoz némi gyümölcsöt. Most, mikor ez a „gyümölcshozás” a legnagyobb lelki marcangolást idézi elő, úgy nálam, mint szegény édesanyámnál. Barátnőm, M. D.-né pl. megdolgozott egy a birtokáról ismert cigányasszonyt, hogy jöjjön fel hozzánk s hozzon tojást és baromfit. Kap érte mindenféle szép ruhaneműt. Mert már csak ezekért hajlandók elemózsiát adni.

MAKSZIÁNYINÉ RÉVÉN KAPUNK EGY KIS ENNIVALÓT
És csakugyan egy pár tojásért, egy kis baromfiért elvándorolt szegény jó édesapámnak szalonruhája, nadrágja, egész vagyonáru ruhaneműje.
Hogy mily lelki kín volt ez szegény édesanyámnak és nekem, – azt ki sem mondhatom, – le sem írhatom...
Szegény édesapámnak nem tudtuk meghosszabbítani életét azzal, hogy sikerült volna beszereznünk a neki, az élete fenntartásához szükséges táplálékot! És most, mikor a sok utánjárásnak van némi eredménye, ezt nem ő élvezi sajnos, hanem a hátramaradt ruhái mennek el cserébe, egy marék élelemért!...
Édesanyám szegény sztrájkolt és kijelentette, hogy ő nem eszik ebből az ételből. Miért nem jött addig, amíg szegény édesapám élt és élvezhette és belőle erőt szerezhetett volna?!
Mi persze nagyban rábeszéltük, az uram meg én. Magamban, belsőmben – mennyire igazat adtam neki, mennyire megértettem, mennyire osztoztam fájdalmában!
Nekem is minden falat, amely lecsúszott a torkomon, nem a régen nélkülöző gyomrot örvendeztette meg ezzel a szokatlan és rendkívüli adománnyal, hanem a szenvedni meg nem szűnő szívemnek okozott újabb kínokat...
És most, ugyanez az eset a tejjel! Szinte nem is merem elmondani édesanyámnak. Miért csak most? Miért nem előbb? Miért nem akkor?
Természetesen el fogok menni a tejért. Megalázkodom, elfogadom a kegyes adományt, hogy szegény – gyenge, szinte csontvázzá lefogyott édesanyámba belekényszerítsek egy kis tápláló tejet.
Ezáltal bizony kissé később fogok eljutni szegény édesanyámhoz. Mert amint hallom, a tejet csak délfelé kapom és annyi erőm meg igazán nincs, hogy először elmenjek őhozzá, onnan meg mégegyszer vissza a tejért. Küldeni pedig nem lehet érte. Ez csak személyre szól. Mert azt, a világért sem szabad megtudnia valami ott lézengő proletárnak, hogy egy burzsuj is kap tejet, mégpedig olyan, aki „küldönccel” hozatja.
Eljátszhatnám a kedvezményt és neki, a kegyes adakozónak szereznék esetleg kellemetlenséget. Egyiket sem akarnám.

JÚNIUS 14.
MEGALAKULT A „KOMMUNISTÁK MAGYARORSZÁGI PÁRTJA”
Megvolt a nagy, a korszakalkotó esemény! „Új fejezet” ez a magyarországi proletármozgalom történetében.
Ezt konstatálja Bolgár Elek elvtárs, az országos pártgyűlés második napi tanácskozása után. Roppant önbizalommal jelenti ki, hogy a szociáldemokrata munkásmozgalmak korszaka lejárt. Nincs is értelme tehát annak sem, hogy névben tovább éljen. Legyen tehát „Kommunisták Magyarországi Pártja” a pártnak elnevezése. Mert ez a korszakalkotó esemény! E körül forog a vita második napon. Ő, – Bolgár Elek nem szólalt fel a gyűlésen, ő mindjárt írásban, illetőleg nyomtatásban nyujtja a gyöngyöket, amelyeket agya – ez alkalomból kitermelt.
Persze leközlik a többi elvtárs szellemi termékeit is, amelyek beszédformában hangzottak el a nagygyűlésen. A bevezető, összefoglaló ismertetésben többek között azt írják s ez, mint minden beszédük – alaposan jellemzi őket, hogy „amíg az osztálykülönbségek teljesen el nem enyésztek, addig cselekvéseinket nem általános emberi, hanem kizárólagosan csak egy osztály, a proletariátus érdekei irányíthatják”... Nohát ez már igazán felesleges kijelentés volt! Van-e olyan ember a világon, aki tudja, hogy mi a proletárdiktatúra, aki tudja, hogy kik a hívei, kik a vezérei, kik a közkatonái és mifélék a cselekedetei ennek a díszes alakulatnak – és csak egy percig is arra az abszurd gondolatra jöhetne, hogy ezek csak a legtávolabbról is – valamiféle vonatkozásba hozhatók lehetnének – általános emberi érdekekkel?
A proletárdiktatúra és az emberiesség a két pólus, amely között áthidalhatatlan nagy a távolság.
A sok-sok beszéd, hazugság, hencegés – elvtársbolondítás, burzsujijesztgetés közepette volt valami egész szokatlan, csodálatos: egy őszinte, egy igaz szó is.

KUNFI ELVTÁRS BEVALLJA, HOGY MINDEN SZELLEMI ÉS TUDOMÁNYOS ÉLET ABSZOLÚT PANG
Kunfi elvtárs, – aki a proletárdiktatúra kitörése után a kultúra, tudomány, művészet számára egy év leforgása alatt oly csodás eredményeket jósolt, mint amilyeneket a kapitalizmus korszaka ötven év alatt sem tudna felmutatni, most a következő kijelentést tette:
„A proletárdiktatúrában tíz hét alatt, minden szellemi és tudományos élet abszolút pangása észlelhető. Valóságos bénulás ül minden szellemi munkán.”
Amilyen abszolút igaz ez, olyan meglepő, hogy ezt az igazságot kimondani is meri. Hogy minden téren és vonalon úgy van, ahogy ezt Kunfi a tudományra és művészetre vonatkozólag mondja, ezt tudja mindenki. A csodálatos és bámulatos csak az, hogy van elég bátorsága ahhoz, – ezt a tényt konstatálni és a saját, talán 2 hónappal ezelőtt kimondott jóslatát, ennyire megtagadni.
Szóval történnek még csodák – még ebben a csúf, gonosz, kommunista világban is!
Ellenben Biermann elvtárs már egészen a proletárdiktatúra szájaíze, stílusa szerint diskurált. Kevesli a kivégzéseket. Megütközik azon, hogy volt olyan lehetetlen, hozzájuk nem méltó elvtárs, aki a halálbüntetés ellen mert beszélni. Kunfi elvtárs kijelentése, a rémületről, mely a lelkeket üli – szerinte abban nyilvánul, hogy a Belváros és Lipótváros vicceket csinál a proletárdiktatúráról. És ha mindenkit le akarnának tartóztatni, aki Budapesten ellenforradalmi nyilatkozatot tesz, akkor fél Budapestet le kellene tartóztatni. Hát ebben az egyben igaza van Biermannak. Szép tőle, hogy ő maga is belátja, hogy milyen óriási hazugság az, amit kifelé mindig hangoztatnak, hogy az emberek milyen „boldogok” a proletárdiktatúra alatt, mennyire jól érzik magukat alatta, mennyire örülnek neki! Hogy ők maguk a legjobban tudták, hogy ebből egy betű sem igaz, az egészen bizonyos. Itt is, megint csak az a csodálatos, hogy ezt ki is mondja. Mert ezzel úgy, mint Kunfi, a mostani kijelentésével, óriásilag szembehelyezkedik a két hónap előtti jóslatával és ígéretével. Biermann elvtárs pedig direkte dezavuálja azt, amit folyton hangoztatnak a külfölddel szemben: a Tanácsköztársaság lakóinak nagy boldogságát. Mert ott, ahol nagy a boldogság és megelégedés – ott nem tesz a félváros ellenforradalmi nyilatkozatokat.
Biermann elvtárs nemcsak, hogy nem bánja a rémületet, mely a lelkeket megüli, nemcsak, hogy nem akarja felszabadítani azokat alóla, hanem igenis óhajtja, hogy állandóan telepedjék le mindazoknak a lelkére, akikben legkisebb hajlandóság van küzdelmük gátlására.

BIERMANN ELVTÁRS MENTŐL TÖBB VÉRONTÁSSAL ÓHAJTJA VÉRTELENNÉ TENNI A FORRADALMAT
Tehát ezt a kellemes lelkiállapotot kívánja legalább is a félvárosnak – de azt hiszem még a vidék legnagyobb részének is! Valamint azt is kijelenti, – a „lucus a non lucendo” – elvénél fogva, – hogy vértelenné csak úgy tehetik ezt a forradalmat, ha mentől több vért ontanak.
Ezt a lelketlen Biermannt nekem még külön okom is van szeretni! Ebből a tegnapi beszédéből, amely csöpög a vértől, gyűlölettől, s tele fenyegetéssel, mindenki megtudhatja, hogy ki ő és mennyire telítve van gonosz indulattal. Én sajnos, már harmadfél hete tudom, hogy olyan, mint a hiéna, – aki a holtaknak sem hagy nyugtot, még azokat is marcangolja. Úgy gondolja bizonyára, hogy ha a halott – ezt már nem is érzi, amit Biermann elvtárs – mindenesetre nagyon sajnál – annál jobban fáj, és szívébe vág a hátramaradott élőknek.

BIERMANN: A HIÉNA
Ő volt az a bennünket nagy fájdalmunkban még jobban megkínzó szadista, gonosz, – aki semmi szín alatt nem engedte meg, hogy szegény jó édesapámat, a Kerepesi-temetőbe, – az ő tulajdonát képező sírba temessék! Hogy miért nem? Csak azért nem, mert mi ezt kívántuk. És mert remélte, hogy a kívánság megtagadása a gyűlölt burzsoának – a feleségének, gyermekének fájni fog. Az ő eljárása ebben az esetben s a tegnapi beszéde – egy és ugyanazt a képet mutatja!
Hogy Kun Béla tele tüdővel élvezi – az általa kreált és fenntartott diktatúrát – ez bizonyos, és könnyen érthető.
Mert csak ebben a világban járhat ő szabadon, élhet a legnagyobb fokú jólétben, – óriási fényűzésben. Ő maga is jól tudja, hogy eddigi élete, cselekedetei – csak egy dologra predesztinálják – s az a börtön! Már mielőtt Magyarország diktátora lett, alaposan megérett volt erre. Azóta –, ha a többi cselekedetét vesszük tekintetbe, azokat, amelyeket a Tanácsköztársaság „kiütése” óta produkált, részint ő maga, részint pribékjeivel végeztetett – már csak az akasztófa lehetne méltó jutalma.
No, és Pogány József! Valóban igen nehezére esnék az embernek a választás, ha megszavaztatnák, hogy melyiket tartja a proletárdiktatúra hatalmasai közül a legutolsórendűnek, a leggonoszabbnak – a leglelketlenebbnek? Szamuelly vagy Kun Béla, – Pogány József vagy Biermann, vagy a jó Isten tudja, hogy melyik vinné el a pálmát, én nem tudom! Csak annyit tudok, hogy a régi kapitalista „rabszolgatartó – vérszopó , kiuzsorázó, embernyúzó világban,” bizonyára szintén nem élt csupa angyal. Akkor is voltak rossz és gonosz emberek. De úgy gondolom, hogy ezek közül talán ezren együttvéve produkáltak annyi indokolatlan, embertelen, bestiális gonoszságot, egy emberéleten át, mint ezek közül csak egy is, szóban, írásban és cselekedetekben, rövid két hónap alatt.

POGÁNY JÓZSEF MAJD NAPÓLEONT, MAJD NÉRÓT JÁTSZA
Erről, az úgy mondják, még külsejére nézve is förtelmes Pogány Józsefről nem lehetne mondani, hogy nem következetes. Majd Napoleont adja, – majd Nérót. Úgy képzelem azonban, hogy a két mintaképe együttvéve sem volt annyira l’art pour l’art gonosz, mint ő egymagában.
Tegnap is természetesen ő is, akárcsak Biermann, túlgyengének mondja a diktatúrát. Ha erősebb lett volna – így véli, akkor nem történhetett volna meg a dunántúli ellenforradalom. Szóval, szerinte még nem kegyetlenkednek eleget, még nem kínozzák meg eléggé a polgárságot, még nem öltek meg elég tisztességes, kiváló polgárembert.
Mi ez, mit számít mindez a súlyos vesztesége a polgárságnak, a proletárnak, ahhoz a szerencséjéhez képest, hogy Pogány József uralkodhatik felettünk?
Neki mindenesetre ez a legfontosabb. S ennek érdekében semmi gazságtól nem riadna vissza – ez bizonyos.
Elég szomorúan állhat a mi dolgunk, ha ő ennyire nyíltan és bátran mert nyilatkozni, ennyire őszintén meri a diktatúra még nagyobb szigorítását követelni!
S míg egyfelől a „Proletárpárt országgyűlésén” beszélnek, beszélnek, újabb gonoszságokat kieszelnek, saját hatalmukkal kérkednek, – a pártjuk elnevezése felett órákig tárgyalnak, disputálnak, másfelől majd könyörögnek a falu lakosságához, majd fenyegetődznek, hogy küldjenek élelmet – a dicső proletároknak, akik érettük is hullatják vérüket.
Eddig nagykegyesen engedélyezni akarták az embereknek a nyári hónapokra, a vidékre költözést, most követelik mindenkitől, – aki „nem végez termelő munkát”, – azaz nem tolja teljes erővel az ő szekerüket, hogy pusztuljon innen. És ha nem megy jószántából, „kényszerúton fogják eltávolítani.”
Hát volt-e a földön, valaha – valahol nagyobb rabság, mint amilyenben mi élünk? Hónapokig mozdulnunk sem volt szabad – még a város határát sem átlépni. Most meg egyszerűen követelik, hogy az emberek pusztuljanak innen. S a legerélyesebb rendszabályokat ígérik arra az esetre, ha nem fogadnak szót.
Ha valaha lesz szabadulás ebből a földi pokolból, nem kell majd sokat mesélni, hogy mi volt, hogy volt. Csak a rendeleteiket kell elővenni. Ezek majd elmondanak mindent. Csak az a kérdés, kinek lesz része a szabadulás örömében. Ki fogja ezt megérni? Ki fog a proletárdiktatúráról, mint valami „elmúlt” szörnyűségről mesélhetni?

JÚNIUS 15.
A proletárpártgyűlés után – jött a „Tanácsok országos gyűlése”. Ők igen szerényen úgy vélik, hogy amit a Tanácsköztársaság kongresszusával alkot, az már nemcsak külpolitika – hanem – történelem!
Igen jellemzően – színhelyül – e történelemcsinálásnak a Városi színházat választották. Színpadra való komédia volt az, amit produkáltak. Nekünk azonban tragédia – az, amit ott végeznek – amit ellenünk ott kieszelnek.

ÁGOSTON PÉTER JOGTANÁR ÚR DICSŐÍTI A TANÁCSKÖZTÁRSASÁGOT
Hogy nem szégyenli magát Ágoston Péter, a jogtanár úr, ideállni, aktív résztvenni, megnyitni ezt a különböző nemzetek salakjából összeszedett gyülekezetet? És természetesen az ő nagy beszéde a proletariátusnak, a Tanácsköztársaságnak és a Vörös hadseregnek dicshimnusza volt.
Garbai elvtárs beszédének főmomentuma nagy öröme volt, hogy: „Magyarország ezeréves alkotmányát fogják örökre sírba tenni.”
Sajnos, már októberben megkezdték ezt a sírbafektetést. Azért süllyedtünk idáig, mert nem volt akkor senkisem, akinek elég ereje lett volna – ezt megakadályozni.
Azután egymásután felszólalt, mindenféle nemzet kiküldötte. A mieink után ítélve, azt hiszem, ez a szelekció úgy történt, hogy a népek legaljából kotorták őket elő. Az olasz, a német, persze mind azt szavalta, hogy csak a legerélyesebb diktatúrát kell alkalmazni a polgárság ellen. A müncheni kiküldött annak tudja be, hogy ott (hála Istennek) megbukott a proletárdiktatúra, hogy nem voltak eléggé erélyesek! Pedig annyi gonoszságot követtek el azok is, hogy szörnyű volt. Biztatja a mi kedves diktátorainkat, hogy valahogyan eszükbe ne jusson eltörölni a halálbüntetést. Az okozta – szerinte az ő bukásukat, mert úgy mint itt némelyek, szintén engedményeket akarnak tenni a burzsoának ők is tettek. És ebbe pusztultak bele – így véli ő.
Én pedig úgy vélem, hogy ha még kegyetlenebbek, még gonoszabbak lettek volna, mint amilyenek voltak, – akkor még jobban felingerelték, fellázították volna a polgárságot és ezek még hamarább talpukra állnak – és véget vetnek ennek a gyalázatos uralomnak. Mert Németországban még van polgárság! Van közöttük összetartás és így erő is van. Minálunk sajnos, csak a munkások voltak szervezve – és a polgárság ezen mulasztásának most ugyancsak megfizetjük az árát.

AZ OROSZORSZÁGI KOMMUNISTÁK LELKESEN ÜDVÖZLIK AZ ITTENI ELVTÁRSAIKAT
Az olasz és a cseh szónokok után persze az orosz szovjet is szerepelt, ezúttal csak sürgöny alakjában. A szokott, agyoncsépelt frázisok. És azután az oroszországi kommunisták magyar csoportja, lelkes üdvözletet küldött. „Nagy büszkeségükről referálnak, hogy a proletárforradalom létrejöttéhez szükséges forradalmi lelkesedés az Oroszországban járt elvtársak kebelében lobbant fel és nagyon boldogok, hogy a forradalmi magyar proletariátus vezére: Kun Béla, aki ezen csoport megalkotója és vezetője volt.” Nohát erre a két dologra, erre a söpredékek forradalmára, meg erre a söpredék-emberre – a vezérre, – valóban büszkék lehetnek. Mi azonban elképzelhetjük, hogy micsoda kloáka-népség lehet az odakint, micsoda bandája a lezüllött embereknek, akik büszkék erre a forradalomra, meg Kun Bélára!
Szegény Magyarország! Örökre szégyelheti magát ezúttal azért, amiért tulajdonképpen nem tehet, ami nem hibája, csak szerencsétlensége, hogy ez a népség az ő határai között látott napvilágot. Mert más közük ezeknek igazán nincs a magyarsághoz!
Bárcsak sohse születtek volna meg, se itt, se egyebütt! De ha már éppenséggel elkövette a Természet ezt a gonosz tréfát, hogy emberi formába bujtatott ily embertelen lényeket produkált – hát akkor tette volna ezt meg, valahol jó messze a mi határainktól! Oly messze, hogy soha még a hírük se jutott volna el hozzánk! S nem úgy, mint ahogy a valóságban, sajnos, hogy itt élnek, itt gazdálkodnának, itt pusztítanak, s itt tesznek tönkre egy jobb sorsra érdemes kis nemzetet!

JÚNIUS 17.
MEGKAPTAM A BEÍGÉRT FÉLLITER TEJET
Bent voltam a Központi Tejcsarnok fiókjában a Mária Valéria-utcában, a „pártfogómnál”. Mondhatom, részemről nem volt könnyű ez az elhatározás. Sajnos, nincs tehetségem a megalázkodáshoz, a kéréshez, az elfogadáshoz. Igaz, hogy nem ingyen kapom. Megfizetek érte, mint bárki más, úgy mint a legjobban, legfényesebben dotált – proletár. De a tényben, magában, hogy „átkos polgár” létemre, mindennemű írásbeli kiutalás nélkül, kapok valamit, – ebben rejlik a protekció. Mikor bemegyek, tele van még a bolt jelentkezőkkel. Leülök és várok, mint ahogy egy ilyen könyöradomány elfogadójának dukál. Mikor azután már kielégítette a jelentkező prolikat – és körülbelül négyszemközt voltunk, – hát én is felemelkedtem ültömből. Közeledtem hozzá és a kiszolgáló asztalhoz. – „No, mit szól ehhez a világhoz?” – kérdem – az asszonytól?

A TEJCSARNOKOSNŐ DICSŐÍTI A PROLETÁRDIKTATÚRÁT!
Abból a tényből, hogy ő engemet protezsált és hogy a régi világban is abszolút nem proli módra élt, biztosra vettem, hogy egy nézeten lesz velem. Ki írja le meglepetésemet, mikor válasza a mai rezsim nagy dicséretében és a mult alapos szidásában merült ki?
Nohát ezzel mi történt, gondoltam magamban? Mivel és hogyan vásárolták meg?
Annyira megtagadni magamat, természetemet, becsületességemet nem tudom, hogy az ő kijelentését szó nélkül hagytam volna. Igyekeztem öt meggyőződésemnek megfelelőleg felvilágosítani.
Nem túlságosan sikerült. Ellenben a tejet megkaptam és örültem, hogy szaladhattam vele szegény édesanyámhoz...
A tanácsok országos gyűlésén is csak hömpölyög tovább a sok beszéd. Már harmadik napja beszélnek. A sok agyonúnt, hazug frázis között néha azonban elég érdekes őszinteségek is húzódnak meg. Pl. nyiltan bemondják, hogy nem dolgozik senkisem, hogy az óriási pusztítások nyomán nem keletkezett semmi termelés sem. Kénytelenek már maguk a kommunizmus csődjét bejelenteni a termelés és munkafegyelem terén! Ez új dolog. Eddig folyton azt szavalták, hogy minden öntudatos proletár egyformán dolgozik képessége szerint és egyformán részesedik mindenben.

EGY KIS VISSZAKANYARODÁS A GONOSZ KAPITALISTA RENDSZERHEZ
Most azonban bevallják, hogy a munkások még nincsenek az öntudatnak kellő magaslatán. Még mindig úgy vélik, hogy aki többet dolgozik, annak többet kell keresnie. Így mondja Varga Jenő elvtárs. S épp ezért fittyet hányva minden eddigi ezirányú szavalásnak, – a régi jó, illetőleg a régi gonosz kapitalista rendszerhez fognak megint folyamodni. T. i., hogy aki többet fog dolgozni, az több jutalmat fog kapni.
Ime, tehát, amint a pusztítás nagy rekordja után – a termeléshez akarnának látni, akkor gyakorlatban mindjárt teljesen az ellenkezőjét kell tenniök annak, amit elméletben unos-untig hangoztatnak.
Ez csak természetes. És amíg a világ, világ lesz, és amíg az emberek – emberek lesznek, nem lesz máskép. A dolgozás, a munka minősége, mennyisége, – arányban lesz az ígért, a remélt jutalmazással. Azaz, bizonyos, hogy igen sokszor elő fog fordulni a jövőben, mint ahogy a multban is volt, hogy a legkitűnőbb javadalmazás mellett sem végeznek valami kiváló munkát. De – az még bizonyosabb, – hogy akkor, amikor a munka teljesítményét, szóval, mikor az egyesnek, az egyénnek nem lesz abból közvetlenül haszna – ha többet dolgozik, – akkor a munka csődbe kerül.

JÚNIUS 18.
Szegény Eperjes már szintén a mi sorsunkra jutott. Ott is „felszabadították” a népet. Ez azt jelenti, hogy ők is a legóriásabb rabság, terror alá jutottak. Azaz, hogy kikiáltották a „Tanácsköztársaságot”!
Csak mi, akik benne élünk, kevés híján, három hónapja ebben a förtelemben, ebben a pokolban, csak mi tudjuk egész nagyságában, egész borzalmasságában, hogy mit jelent ez a szó Tanácsköztársaság. Mi tudjuk csak egész valójában, hogy milyen szörnyű az élet ez alatt a cégér alatt!

ÚJABB BORZALMAS ESETRŐL TUDUNK
Megint történt egy borzalmas eset... Már t. i. egy olyan, melynek híre kiszivárgott, amelyről tudunk, amelyet nem lehetett eltitkolni. Mert, hogy folyton, állandóan kínozzák a „burzsujt”, ha lehet ölik és gyilkolják, ezt sajnos – tudjuk mindannyian. De csak valami véletlen folytán – tudódik ki, néha-néha az, hogy hol és mikor és milyen borzalmas cselekedetet vittek véghez megint.
Most pl. az a csekélység történt, hogy egy úriasszonyt, a Pester Lloyd egy munkatársának a feleségét, cselédje – baltával agyonütötte. Talán merészelt az úrnő az öntudatos proletárnak valamiben ellentmondani? De lehet, hogy az úrnőnek még ennyi bűne sem volt. Lehetséges, hogy a cseléd csak egyszerűen megvalósította a maga részéről a gyakran hallott mondást: „kipusztítani a burzsujt”. Hogy hogyan játszódott le a részletekben ez a borzalom, azt nem tudom.

MEGNYÍLT AZ ÖSSZELOPOTT MŰTÁRGYAK KIÁLLÍTÁSA
Megnyílt „A szocializált műtárgyak” első kiállítása. Eldicsekednek vele, hogy ez a kiállítás, amelyet Lukács György népbiztos elvtárs saját magas személyében nyitott meg, – olyan művészi szenzáció, mely a világvárosok gyűjteményeiben is alig-alig található. Hát az bizonyos, hogy ez a kiállítás: szenzáció, de nem művészi szempontból elsősorban. Hanem igenis abból, hogy még a világon nem volt ilyen nagy és értékes kiállítás, – csupa lopott holmiból! Ebben igazán úttörő és korszakalkotó. Mert hiába, világhírű, neves képeket, szobrokat mégsem lehet oly könnyen eltüntetni, avagy értékesíteni, mint pl. gyöngyöt, gyémántot, prémeket, stb.
Ezeket lopják, rabolják és vagy eldugják saját használatra, vagy értékesítik, kiviszik az országból. Neves képekkel, szobrokkal nem lehet ezt tenni. Azt hiszem a nép édes-keveset fog törődni ezzel a kiállítással. Én sehova sem járok amúgy sem. De ezt a kiállítást egészen bizonyosan akkor sem nézném meg, ha olyan kedvemben lennék, hogy minden látványosság után futnék.
Szegény édesanyámnál töltöm napjaimat reggeltől, illetőleg a tejhozás óta délelőttől estig. S hogy ez mit jelent, azt mindenki elképzelheti, aki – csak egy félórát eltölt velünk ott, ebben a siralomházban. Ez már nem gyász, hanem a legintenzívebb flagelláció.

SZEGÉNY ÉDESANYÁM SZENVEDÉSE
Az önkínzásnak, az önsanyargatásnak, sohsem látott foka oly méretet ölt, amely a környezetből is kiöli az életkedvet és élniakarást.
Majd minden este azzal az érzéssel megyek haza, hogy nem bírom tovább. Idegeim felmondják a szolgálatot.

JÚNIUS 19.
AZ ARATÁSHOZ KARHATALMAT KELL KIRENDELNI
A tegnapi „Tanácsok gyűlésén” többek között az a kijelentés hangzott el, hogy a Tanácsköztársaság országában az aratáshoz erős karhatalmat fognak kirendelni. Miután aratni nemigen szoktak kegyelmes – de még csak méltóságos és nagyságos urak sem, hát ehhez a „kijelentés”-hez nemigen kell kommentár. Ez képe és tükre a helyzetnek, a proli boldogságának, munkakészségének. Sőt tovább mennek, mert még arató századokról is akarnak gondoskodni. A proletárdiktatúrát boldogan élvező proletár így készül neki az aratásnak, – annak a munkának, amely az „élet” betakarítására és a jövő esztendei élelem biztosítására van hivatva.

TÁRSAM AKADT A TEJCSARNOKBAN
A tejcsarnokban társam akadt. A volt élelmezési miniszter úr, Baloghy E. velem együtt antichambrirozik ott. Azaz ő is türelmesen ül egy asztalnál és vár, míg a prolik hadserege elvonult és mireánk, kitaszított, éhező páriára kerül a sor. Nekünk várnunk kell egyrészt, mert a proliknak nem szabad látniok, hogy szakszervezeti igazolvány, meg a jó Isten tudja még mi nélkül adnak nekünk tejet, másrészt meg, mert nem tudja még Őnagysága, hogy marad-e tej? Mert van olyan proli is, akinek annyira jól megy a sora, hogy nem reflektál mindennap a neki dukáló tejre. Ebből lesz a nekünk szánt könyöradomány. Baloghy kegyelmes úr ott lakott a Bristolban, amikor mi. Az uram ismeri őt régebbről. Be is mutatta őt egyszer nekem. Így váltunk egy-egy szót egymással.
Sajnos, a soha meg nem szervezett polgárságot, most lelkileg összehozza a közös sors, a közös szenvedés... Elég későn!

JÚNIUS 20.
A tanácsköztársaság „kongresszusa” folyik tovább. Kilométereket beszélnek. Legutoljára arról, hogy kegyeskedjenek-e elfogadni az ántánt, illetőleg a románok békefeltételeit, vagy folytassák a harcot?
Nincsenek egészen egy véleményen a diktátorok. Úgy látszik, maguk sem tudják, hogy hogyan és miképpen és milyen módszerrel hosszabbíthatják meg hatalmukat, életüket.
Minden nagyszerű, harctéri diadalmi híreik dacára – úgylátszik mégsem állhat túlerős, túlbiztos bázison hatalmuk. Valószínűleg belső összeroppanástól félnek. Tartanak bizonyára attól, hogy a termelés abszolút stagnálása s a blokád következményei: a nagy élelmiszerínség, ipari tárgyak hiánya, stb. mégis egyszer csak hirtelen véget vethetnek dicső országlásuknak.
Másrészt persze azok a bizonyos feltételek, amelyeket én természetesen nem ismerek, amelyekről mi itt, ebben a börtönben élők csak annyit tudunk, amennyit ők jónak látnak előttünk elárulni – bizonyára szintén nem túlságosan kecsegtetők számukra. Valószínű, hogy nem azok, mert különben okvetlenül a mellett szavaznának mindnyájan, hogy el kell fogadni. Mert akkor mégis – úgy – ahogy, de biztosítanák a Tanácsköztársaság – gyönyörű intézményének fennmaradását. Míg ha az – a jó Isten segélyével – magától összeomlanék, akkor remélhetőleg örökre vége lenne uralmuknak.
Kun Béla szaval nagyokat. Beszél rém hosszan és kertel. A harc, a kitartás mellett beszél, de hajlandónak mutatkozik tárgyalásra is. Mert szokásos bolsevista perfidiával kijelenti, hogy az a béke úgyis rövid életű lesz, mert majd felfordítja a forradalom.
Szóval, úgy gondolkozik, hogy ők – a pillanatnyi béke érdekében tehetnek koncessziókat, ígéreteket, hisz ők abból úgysem fognak semmit sem megtartani. Csakúgy, mint ahogy tették, mikor a hatalmat Károlyi Mihály kezéből átvették az „integritás” jegyében. S a legrövidebb időn belül már kijelentették, hogy őnekik semmi közük sincs az integritáshoz, a magyarsághoz, nemzeti érzelmekhez, ők csak a proletárral törődnek, mégpedig az internacionalizmus alapján. Ez volt a cégér. A valóságban pedig nem törődtek semmi egyébbel, mint magukkal, hatalmukkal – egyéni érdekeikkel.
Milyen naiv, milyen tudatlan az ántánt, mennyire nem tudja, hogy kikkel áll szemben, hogy „ezekkel” akar tárgyalni! Mennyire nem tudja, úgy látszik, hogy ezeknek szavuk, ígéretük, becsületük – nulla! Nem tudja, hogy a bolsevista kódex szerint, az ígéret, amelyet tesznek, semmire sem kötelezi őket. Ha érdekükben van pillanatnyilag, mindent megígérnek. Éppen olyan gyorsan és alaposan meg is szegik ígéretüket, ha úgy fordul a kocka, hogy ez van érdekükben.
Hajdu és Kunfi elvtársak a mellett vannak, hogy jó lesz elfogadni a békefeltételeket azért, hogy Budapesten, az ország szívében megmaradjon a proletárdiktatúra. Innen azután majd állandóan szíthatják a forradalom tüzét az eljövendő világforradalom érdekében. Míg, ha nem fogadják el a feltételeket, és az ántánt megsemmisíti esetleg az egész proletárforradalom „vívmányait”, – az mindenesetre nagy baj lenne úgy Kun Bélának, mint Kunfinak, valamint az összes proletárdiktátoroknak. Mert akkor lesüllyednének a hatalmi magaslatról. Megfosztva lennének a „korlátlan önkény”-nek Néróra emlékeztető cezaromanikus gyakorlásától, talán még a szabadságuktól is, – talán még az életüktől is. S az ilyesmit nem jó kockáztatni. Tehát inkább engedmények terület szempontjából a Tanácsköztársaság részéről, semmint egyénileg károsodni, – elveszíteni a hatalmat, vagy pláne becses személyüket horribile dictu, veszélynek kitenni!
De a két nekivadult véreb, Pogány József és Szamuelly se nem lát, se nem hall. Élvezik soha nem álmodott hatalmukat, hóhéri mivoltukat. Csak tovább! Csak hullassák vérüket értük a szeretett prolik!

SZAMUELLY AZ UTOLSÓ CSÖPP VÉRIG KÍVÁNJA A KÜZDELMET AZ OROSZ BOLSEVIZMUSÉRT
„Királyért, hazáért” helyett Pogányért, Szamuellyért! Mily isteni öröm, élvezet lehet, érettük a halálba menni! Nekik persze nem lenne elég, ha csak Budapesten uralkodhatnának, ha csak itt nyomoríthatnának agyon bennünket, szegény fővárosi polgárokat, ők nagyobb területen akarják kiélni szadisztikus hajlamaikat. Nekik kicsi Macedónia! Sőt, Szamuelly, még annak a nézetének is kifejezést adott, hogy ha már önönmagukért nem is kecsegtetne a harc eredménnyel, még akkor is harcolni kell a végsőig az orosz bolsevizmusért. Az utolsó csepp véréig fel kell érette magát áldoznia Magyarországnak! Hálás egy tanítvány! Bizonyosan, alaposan megfizették őt a „tanítók”, amikor utoljára látogatóban volt náluk Oroszországban – repülőgépen.
Hogy nekünk mi lenne jobb, azaz mi lenne kevésbé rossz, azt csak a jó Isten tudja. Én azt hiszem, hogy számunkra semmiképen sem származhatnék jó abból, ha megállapodnának az ántánt-tal. Mert akkor, ha bármily kis területen is, de meghagynák őket békében. De, ennek a kis területnek központja bizonyosan Budapest lenne. Tehát a mi tömlöcünk lenne még erősebben beszögezve. A mi szabadulásunk reménysége menne még jobban veszendőbe.
Míg, ha folytatják a harcot, akkor mégis csak megtörténhetik, hogy leverik őket kívülről – vagy összeomlanak belsőleg.
Pedig igazán – már napról-napra tűrhetetlenebb lesz az életünk, a rabságunk. A proletárdiktatúra – örökös izgatásával, gyűlölet-szításával – kiváltja az embereknek legaljasabb ösztöneit.
32 esztendeje van nálunk, szegény édesanyámnál a házmesterpár. Örököltük őket a házzal együtt boldogult nagyszüleimtől. Szinte kegyeletből tűrtük meg őket, pedig boldogult nagyapám is már torkig volt velük. Természetes, hogy a proletárdiktatúra kitörése óta a viselkedésük méltó volt a Tanácsköztársasághoz. Ahol és amiben csak lehetett, mindent elkövettek szegény szüleim bosszantására. Ádáz ellenség gyanánt figyelték meg minden mozdulatukat. Eddig hűségesen osztozkodtak szegény édesanyámnak napról-napra mindjobban fogyó élelmiszerkészletében – azaz, hogy most már csak a zsírban – mert egyéb már úgy sincs. Ebből szerencsére olyan mennyiséget hozattunk március 21-én, hogy most három hónap múlva is van még belőle valami. De persze már annyi nincs, hogy az öntudatos proletár, a házmesterné, annyit kaphasson belőle, mint eddig mindig, mikor jelentkezett.
De hát nem azért van proletárdiktatúra, hogy ezt nyugodtan, minden megtorlás nélkül eltűrje!

A HÁZMESTERNÉNK FÖLJELENT BENNÜNKET
Gondolt merészet és nagyot, de ebben az atmoszférában – amelyben élünk, – csak természeteset. Elment valamelyik népbiztossághoz. Feljelentette szegény édesanyámat, hogy nagymennyiségű zsírt rejteget. Úgy tudom, hogy valami 100 kg-ról mesélt. És tegnap este beállított két detektív házkutatás miatt. Szerencsére az uram fogadta őket, az ő szokott higgadt és udvarias modorában. Meghallgatta, hogy miért jöttek. Megtudta, hogy feljelentettek bennünket, hogy nagymennyiségű zsírt rejtegetünk. Erre az uram – továbbra is igen udvariasan hívta őket, hogy jöjjenek és vizsgálják meg azokat a helyiségeket, amelyekben állítólag a zsír el van dugva.
Lementek a pincébe. Körülmentek az egész lakásban. Megnéztek mindent. És nem találtak pár kiló zsírnál többet. Lehetséges, hogy ezek a detektívek, csak amolyan kényszerűségből, az éhhalál elől menekülő alkalmazottai voltak a tanácsköztársaságnak. Lehetséges, hogy az uram bánásmódja, amelyhez semmiképpen sem lehettek szokva a mai világban, pláne az ő, a polgárság előtt gyűlöletes foglalkozásuknál fogva – hatott rájuk, – a história vége az volt, hogy lementek a házmesternéhez s mint egy kutyát, úgy összeszidták őket. Sőt, még valami feljelentéssel is megfenyegették őket a hatóság félrevezetése miatt. Így hát végeredményben elég jól végződött ez a história. De min mentünk keresztül mi addig, míg idáig jutottunk!!... Micsoda pusztitást végzett az amúgy is teljesen leromlott idegeinken az ezt megelőző 24 óra. Ez a gonosz, de buta asszony u. i. az egész házban eldicsekedett hőstettével, a feljelentéssel. Sőt, azt is megmondta, hogy mikorra „ígérték” a detektívek, hogy ki fognak jönni. Így tehát az uram ott lehetett, mikor szükség volt reá. – Ellenben már egy nappal előbb és egy teljes napig emészthetett bennünket az izgalom, és a félelem, hogy mi fog történni, mit fognak velünk, mit azzal a kis zsírral csinálni?
Mint mondtam, a zsírügy számunkra elég jól végződött. De micsoda érzés, micsoda undor, micsoda utálat fogott el bennünket, hogy ilyen világban élünk! Kémek, ellenségek környeznek és azok a leggonoszabbak, akikkel a legtöbb jót tettük. És még hozzá egy fedél alatt kell élnünk, jövet-menet találkoznunk kell velük.
Ez az erkölcsi undor jobban pusztítja az embert, mint a koplalás, mint a sok mindenféle nélkülözés!

JÚNIUS 21.
Úrnapján, a kommün dacára, még a rendesnél is nagyobb ájtatossággal megtartották a körmenetüket a hívők. Ez természetes is. Hiszen, ha valaha, úgy most mindennél jobban szorul az ember a vallás nyújtotta vigaszra, Istenbe vetett hitre. Most, amikor felebarátainknak egy része állattá süllyedt, most még olyanok is újból hivőkké lesznek, akik bizony már eltávolodtak az Úristentől. Hiszen valamibe csak kell kapaszkodniok! Istenbe vetett hit, reménység nélkül ki nem bírnók jelen életünket.
Ha már az emberek, a kívülállók, akiknek módjukban lenne segíteni rajtunk nem teszik, – valami felsőbb hatalomban, Istenben – Gondviselésben reménykedünk, hogy végül majd csak kivezet ebből a pokolból bennünket.

LEKÖPTÉK AZ OLTÁRI SZENTSÉGET
Még sohse teltek meg annyira a templomok, mint mostanában. És íme, ezek a lelketlen kommunisták, mire vetemednek! Leköpik az Oltári szentséget a körmenet alkalmából! Ez a cselekedet azután mégis csak felrázta letargiájából, vagy mondjuk gyávaságából a teljesen megfélemlített, agyongyötört polgárságot. És volt annyi becsületérzésük, és bátorságuk ezután, hogy nekimentek és elpáholták alaposan a szentségtörőt. Amint halljuk – szörnyű verekedés lett belőle. Mármost természetesen attól tartok, hogy igen alaposan – és kínosan fognak bűnhődni ezek a bátor, elszánt emberek önérzetes, dícséretes fellépésükért.
Még akkor is, ott is nyúzzák a szegény polgárembert, amikor és ahol meg sem mozdul, – éppen csak hogy még él. Hát akkor mit fognak velük csinálni – amikor szembe mer helyezkedni velük? Sőt még, mint ebben az esetben történt – még megtorolni is merte gaz, – kegyeletsértő, aljas cselekedetüket!
Mi persze, sohse tudhatjuk pontosan mi és hogyan történt? Mert az ilyesmit vagy nem közlik az ujságjukban, vagy ha közlik, hát szabadon átdolgozva – gusztusuk és a szerint, ahogy az nekik, és terveiknek legmegfelelőbb. Csak ha véletlenül a polgárság köréből szemtanuja akad valami ilyenféle eseményeknek és történteket tovább adja, akkor van néha valamennyire fogalmunk arról, hogy mi minden történik nálunk?!

BELŐTTEK A TEMPLOMBA
Azt is mesélik, hogy ezek a kommunista-szörnyek a Krisztina-városi plébániatemplomban egy istentisztelet alatt, mikor a templom zsúfolva volt hívőkkel, belőttek és megsebesítettek embereket.
Amilyen borzasztók ezek a dolgok, arra talán mégis csak jók, hogy felrázzák tespedésükből az embereket, hogy megmozdítsák őket. Hogy végre eszméljenek és ne tűrjék tovább baromi tunyasággal – lehetetlen, szörnyű elnyomatásukat.
Igaz, hogy könnyebb ezt mondani, írni, kívánni, mint megcselekedni. De hát Istenem uram – ez csak nem élet, ebbe csak nem lehet, nem szabad beletörődni?
Így csak nem maradhat örökké?
Hiszen mai napság annyi ember szánja magát halálra, annyi ember tartja elviselhetetlennek ezt az életet, miért nem akad egy – ezek közül a szerencsétlen, szegény elszántak közül, aki, mielőtt a saját életét eldobná magától, egyet-egyet a hóhéraink közül küldene megelőzőleg a másvilágra? Az ő sorsán már nem rontana, miután úgyis meghalni készül, rajtunk, az ittmaradottakon – talán segítene. Ha többet nem, hát annyit, hogy hálát adhatnánk az Úristennek, hogy egy-egy vérszopó vadállattal megint kevesebb van e földön. De meg talán, ha a fő gonosztevők, a Kun Bélák, Szamuellyk, Pogányok, Biermannok eltűnnének e földről, akkor talán mégis összeroppanna a vörös terror!

A MAI MAGYARORSZÁG TÉRKÉPE
Tegnapelőtt, a gyönyörű ujságjuk vezető helyén közölték a mai Magyarország térképét, – az új határokat. Kicsordult a könny a szememből, mikor megláttam... Ugyanolyan érzésem volt, mint mikor pár évvel ezelőtt, Németországban egy fiatal, azelőtt ép, egészséges barátunkat először láttam meg amputáltan, falábbal.
Szinte irigylem azokat, akik az „internacionalizmus” magaslatára tudnak emelkedni! Akik gúnyos mosollyal vesznek tudomást olyan elavult fogalmakról, mint a hazafias érzés! Ezek, nem érezhetik azt a metsző, hasogató fájdalmat, amelyet én és a velem hasonló gondolkozású emberek éreznek hazájuk tönkretétele felett...
Pedig szegény hazánknak, nemcsak egy lábát amputálták le, hanem az összes végtagjait is! Csak éppen a törzsét hagyták meg! Éveken át csuszkált a földön hason egy végtagok nélküli nyomorék koldus a Múzeum-körút sarkán. A borzalom, a részvét fölpattantotta az arrajárók erszényét. S a szegény, rettentő nyomorék, valószínűleg elég jól megélt ebből. Értve ezalatt a jólélés alatt, persze az állati, vegetatív életet. Minket nem szánnak meg! Tőlünk nem irtóznak! Minket semmibe sem vesznek! Sőt! Még egy ujjukat sem mozdítják meg érettünk, hogy kiszabadítsanak bennünket egy bestiális, vadállati banda, fojtogató, gyilkoló karmai közül!
Még tárgyalásokba is akarnak bocsátkozni velük! Míg a proletárdiktatúra főcinkosai napokon át tárgyalják maguk között, hogy ők kegyeskedjenek-e szóbaállni az ántánttal? Vagy szó nélkül folytassák a háborút, a fronton, a pusztítást idehaza?
El akarják hitetni a hatalmon lévők a proletárokkal, hogy az „ellenforradalom” egyúttal zsidóüldözést, pogromot is jelent. Még ha így is lenne, nem lenne csoda! Miután a dicső diktátorok legnagyobb része, a főszereplők, a legembertelenebb szadisták zsidók, nem lenne cseppet sem meglepő, ha a most agyongázolt, tönkretett polgári társadalomban a legizzóbb zsidógyűlölet hajtana ki!
Egyre mondja is az uram, hogy ha valaha szabadulás lesz ebből a pokolból, akkor olyan antiszemitizmus fog lábrakapni, olyan lángot fog vetni a zsidóellenes indulat tüze, – amilyent a világ még nem látott.
Ha egy – állítólag elnyomott, sanyargatott nép, mint a zsidó – egyszer hatalomra kap és így él vele, mint ahogy azt most teszi, akkor nem lehetne azon csodálkozni, hogy az annyira óhajtott, annyira leimádkozott bukásuk után – megfelelő megtorlásban, viszonzásban lenne részük. Hogy ezt és így mindenki érzi, keresztény és becsületes érzésű zsidó egyaránt, ennek megnyilvánuló jele, – a tömeges kitérés.

TÖMEGES ZSIDÓ KITÉRÉSEK
Részint félelemből, – az esetleges bekövetkezendők miatt, részint utálatból saját fajtájabeliek viselkedésével szemben, de hír szerint, sort állanak a rabbinusoknál azok, akik a kitéréshez szükséges okmányokat akarják megszerezni.

JÚNIUS 22.
Ma egy érdekes diskurzust hallottam a tejcsarnokban, ahol a mostam, csupa kínból összerakott életemnek nem kevésbbé kinos perceit, – sokszor negyedóráit töltöm.

A TEJCSARNOK TULAJDONOSNŐJE ELŐTT MINDEN AJTÓ FÖLTÁRUL A SZOVJETPALOTÁBAN
Egy asszony elmondja a tulajdonosnőnek, hogy micsoda nagy kínnal-bajjal, micsoda nagy utánjárással kapta meg végre útlevelét, hogy elutazhassék, – ki innen a Tanácsköztársaság országából. Amire a tejcsarnokosnő nagy büszkén azt válaszolja, hogy ő bárkinek, bárhova egy óra alatt tud passzust szerezni! Mikor az elvtársnő eltávozott, megkérdezem nagy szerényen az asszonyt, hogy micsoda talizmán van birtokában, hogy ezt a csodát véghez tudja vinni? Amire ő röviden annyit felel: „Ha megmondom, hogy kinek vagyok az anyja, hát a szovjetpalotában minden ajtó feltárul előttem.”
„Így vagyunk?” – gondoltam. Még pár hónappal ezelőtt elnézésért könyörgő maturáns, – ma – letelt matura nélkül persze, – ekkora nagyhatalom?!
„Mit csinál a fia?” – kérdem naívul. – Milyen szerepet tölt be? – „Hát a politikai osztályban működik, ahhoz a csoporthoz tartozik, amely a legszigorúbban, a legradikálisabban kezeli a diktatúrát”. „A Szamuellyéhez?” – kérdezem. „Még azon is túltesz,” – mondja jogos büszkeséggel az anya. Jól vagyunk! – gondolom. Jó helyre járok én be! Ha nem is mindennap, mert nem akarok visszaélni a helyzettel, – de eléggé gyakran...
Most már úgy véltem, jobb lesz – ki nem mondanom szokott őszinteségemmel a diktatúráról és főképpen a diktátorokról vallott nézetemet! Mert veszélyeztetném ezzel a tejet, s amiért most kevésbbé lenne kár, a bőrömet is...
Már a minapában egyszer, – mikor olyan nagyon dicsőítette az asszony a kommunista-vezetőség puritán voltát – ellenkezni mertem, hogy talán ez nem vonatkozik mindenkire. Én pl. tudok egy esetet, ahol a népbiztos úr – távolról sem él valami szegény aszkéta életet, hanem – fürdik minden lehető jóban. „Ki az, hol van, hol lakik? Majd elmondom a fiamnak – majd tesz róla, akárki légyen az”! Én persze nem akartam bővebb felvilágosítást adni és a hóhérok közé keveredni – holmi tanuvallomással.
Nem nagyszerű világ ez, amelyben élünk? Ahol egy fiatal tacskó, akinek a kultúrája – tudása oly nagy, hogy csak előre bebiztosított protekcióval merészkednék az érettségi vizsga letevésének elébe nézni, – ma nagyhatalom, aki mindenkinek parancsol, aki mindenkin túltesz szigorúságában, – akinek csak a nevét kell mondani s a vele való kapcsolatot és már felpattan minden zár, kinyílik minden ajtó, teljesül minden kívánság!
Egyáltalán ennek a tejcsarnoknak most nem csak az a jelentősége számomra, hogy szegény édesanyámnak félliter tejet vihetek onnan, hanem a helyzetünk barométere is – egyúttal.
Ha őnagysága jókedvű, energikus föllépésű, tréfára hajlandó, akkor tudom, hogy végtelenül rosszul áll a mi sorsunk! Ha pedig kissé levert, morózus, akkor felcsillan bennem egy kis reménysugár! Talán valami baj van náluk? Talán történik valahol – valami mégis, ami a mi javunkra szól, ami a mi sorsunkon lendítene... Mert tudni nem tudunk semmit sem. Sötétben tapogatódzunk.

JÚNIUS 24.
STATÁRIUM
Újból statáriumot hirdetnek. Úgy gondolom, hogy ez az ő uralmuk óta egyáltalán meg sem szűnt. Csak egyszer nyiltan kimondják, hogy van, máskor pedig vígan statáriumoznak – annak hirdetése nélkül. Ítélkezéseiknél nincs szükség semmiféle felsőbb fórumra. Minden vörös katona – nem beszélve egy népbiztost vagy vörösőrségi rangban levőről, – magamagának a legfelsőbb fórum, – és ítéleteket hoz és hajt végre a legstatáriálisabb gyorsasággal.
Most újból holmi ellenforradalmat, pogromra való izgatást szimatolnak s ezek ellen hirdetnek statáriumot. Minden gyülekezést betiltanak, a szakszervezeti és pártszervezetiek kivételével. Úgy remélik, hogy ezek – hamisítatlan vörösök. S ezeket persze nem szabad megzavarni gyülekezéseikben, szórakozásaikban, szavalásaikban, gyűlölségre való bujtogatásaikban. És micsoda ravaszok! Micsoda ördögi fondorlattal élnek! El akarják hitetni a „hívők”-kel, hogy az istentiszteletek alkalmából botrányt provokáló, – szentségtörést elkövető vallásgyalázók nem a Tanácsköztársaság emberei, – hanem agent provocateurök, akiket az ellentábor, az ellenforradalom bérelt fel.
Szinte jó jel, hogy most egyszerre törődni látszanak azzal, hogy a polgárság s az ezekből kikerülő vallásos hívők mit gondolnak felőlük és cselekedeteikről? Eddig, édeskeveset törődtek ezzel. Ámbár most sem hinném, hogy ez a mentegetődzés-féle a polgárságnak szólana. Hiszen, Hál’ Istennek még akad a prolik és kivált asszonyaik között – nem egy istenfélő és úgy látszik ezeknek az elkeseredésétől, lázadásától félnek.
Azért is inkább az ellenforradalmárokra, illetőleg ezeknek a bérenceire tolják a templomgyalázó viselkedés ódiumát.

JÚNIUS 25.
ELLENFORRADALOM
Nem tudom, hogy kezdjek hozzá? Az agyamban még minden nagy összevisszaságban kavarog. Idegeim roncsok! Reszketnek az átélt izgalmaktól. A feltámadó reménység, szabadulásunkat illetőleg, az életveszedelem, – az uramért való megőrjítő félelem, – a kétségbeesés, – a rohanás utáni fizikai kimerülés, mind-mind együttvéve, valóságos vitustáncot járnak még most is, – még ma is bennem. Meg vagyok zavarodva, halálosan kimerültem – és kétségbe vagyok esve!
Hogy mindez, amit az utolsó 24 órában félelemben, felkorbácsoló, pusztító, lelketölő borzalomban átéltünk, mind, – mind hiábavaló volt, kedvező eredményt nem hozott! Sőt! – Természetszerűleg csak ronthat sorsunkon az ilyen megmozdulás – ha nem sikerül.
Igyekszem, amennyire jelenlegi állapotomtól kitelik, összegezni, leírni, – lehetőleg sorrendben az átélteket.
Az utóbbi napokban már sikerült szegény édesanyámat rávennem, hogy otthoni önkéntes rabságát feladja egy-két órára és eljöjjön velem és kis kutyámmal a Gellérthegyre, – telkünkre. Itt – távol az egész világtól csak a fák és bokrok társaságában mégis csak kis frissebb levegőt szívhatunk, a nyári hőségben. Bizonyára csak azért egyezett bele szegény édesanyám ezekbe a délutáni kirándulásokba, mert tudta, hogy én mostani rettenetes helyzetünkben micsoda nosztalgiát érzek az után a kis darab föld után – és mennyire vágyódom a természet után. Megundorodva az emberek gonoszságától ideig-óráig feledést keresek a fák, a bokrok, a virágok – körében. S élvezem kis kutyámnak boldogságát is. Baby tombolva, körbe-körbe fut a kertben, kimondhatatlan örömének ezen, a kutyáknál megszokott módon ad kifejezést, hogy kiszabadult rövid időre a kőtengerből – és az őt folyton eltaposással fenyegető emberi lábak alól.

NEMZETISZÍNŰ ZÁSZLÓ!
Az uram is, – ha idejekorán haza szabadul, – velünk, ha nem, akkor utánunk jön. Tegnap még nem volt otthon indulásunkkor. Írásban kértem, hogy jöjjön utánunk a hegyre. 5 óra tájban indulunk a Lánchíd felé. Nem akarok szemeimnek hinni! „Tessék csak nézni – nem káprázik a szemem – nincs nemzetiszínű lobogó a monitorokon, amelyek a Lánchíd környékén táboroznak?!” kérdezem édesanyámat. „De igen!” – Hát mi ez? Mit jelent ez? Nemzetiszínű lobogó? Hiszen ezt nem láttuk több, mint három hónap óta! Hiszen ezek tilos színek a Tanácsköztársaságban! Hát akkor itt történt valami! Miért nem látja ezt senki más? Miért nem veszi ezt senki sem észre? Miért nem szólnak? Ezer kérdéssel ostromoltam szegény édes anyámat, ő szegény, az ő megkövült fájdalmában természetesen sem az én kérdéseimre válaszolni, – sem az én reménykedő izgalmamban osztozni nem tudott.
Nézem – nézem a hajókat... S az én szegény szemeim – amelyek az utóbbi hetekben annyi könnyet ontottak – nagy fájdalmukban, – hogy egy kis patak kitelt volna belőlük, ezúttal a reménykedő öröm érzésétől nedvesedtek meg.
Alig tudtam türtőztetni magamat, hogy meg ne kérdezzek valakit a jövő-menők közül, hogy mit jelent ez? De – egyrészt a Lánchídon – csak menők volt a mi oldalunkon. Szembe nem jött senki, másrészt úgy láttam, mintha az emberek észre se vették volna. Vagy nem figyeltek oda, vagy közömbösen siklott le róluk tekintetük.
Végre átjutottunk Budára. A Dunaparton folytattuk útunkat a Gellérthegy felé.
Itt már mind több és több embernek tűntek fel a nemzetiszínű-lobogós monitorok. Mind több és több járókelő állt meg a vaskorlátnál és nézte a szokatlan látványt, úgy mint én. Végre, mikor körülbelül a budai kioszknál, inkább még talán a Fiume-szállodánál vagyunk – megint csak odavonz engem valami a korláthoz. A vágyakozás a rég nélkülözött, a bennem reménységeket felkeltő lobogó látása után.

A SZOVJETPALOTÁBÓL LÖVIK A MONITOROKAT
Éppen odaérünk a korláthoz. A „Szovjet-palotával”, boldogabb időben Hungária-szállónak nevezett épülettel voltunk éppen szemben, – mikor óriási dörrenés reszketteti meg a levegőt, dobhártyánkat és idegeinket.
Az emberek egymásra merednek. Részint szóval, részint tekintettel kérdezik egymástól, hogy mi ez? De feleletre sem a szóbeli, sem a néma kérdésre – már idő nem jutott. Mert alig egy másodperc mulva ujabb, – nagyobb s utána még egész csomó nagy dörrenés következett. Az emberek, kik körülöttünk álltak, el kezdtek rohanni a szélrózsa minden irányában.
Én, szint megkövülten álltam ott szegény édesanyámmal és a hirtelen karomra felkapott kiskutyával. Míg valami szamaritánus lélek ránk szól: Szaladjanak! Bujjanak el valami kapualjban!
Lövik a szovjetházat és azok visszalőnek a monitorokra! S miután a monitorok éppen alattunk horgonyoztak, hát természetesen, hogy a nekik szánt lövegekből kaphatunk bőségesen mi is, ha ott maradunk a szabadban a Dunaparton. Erre magammal vonszolva édesanyámat, rohantunk a legközelebbi kis ház kapujába. Ide már nagy tömeg menekült a lövöldözés elől.
Nagy izgalommal tárgyalták, hogy mi történik? De persze senkisem tudott semmi bizonyosat sem mondani azon felül, amit saját szemeinkkel láttunk. T. i. hogy a monitorok lőttek a szovjetházra és az meg kamatostul visszaadta a lövéseket.
De hogy kik ezek a derék, bátor szabadítók, magyarok-e, tehát ellenforradalmárok vagy idegenek akik segítségünkre jöttek s a magyar zászlóval csak jelezni akarják szovjetellenes és magyarbarát érzelmeiket, – azt pedig persze senkisem tudta.
Beszállingóztak lassankint újabb és újabb alakok. Azok már tudni vélték egész bizonyossággal, hogy a szovjet-urak margitszigeti hadiszállására kezdték meg lövöldözést az ellenforradalmárok. Most itt folytatják a Hungáriánál. És így lassankint mennek tovább, ha majd ezekkel végeztek.

MENEKÜLÉS FEDÉL ALÁ
Engem az izgalom, a reménykedés, hogy talán mégis sikerül, a félelem, hogy hátha nem, annyira elgyengített, hogy képtelen voltam megállni a lábamon. A régimódi kis ház falépcsőjére ültem le. Valami jóravaló asszony, aki a kis ház emeletén lakott (ha jól emlékszem és ha egyáltalában tudtam olvasni ebben a felzaklatott állapotomban – valami tyúkszemvágónak címtáblája volt az ajtaján), meghívott, hogy jöjjünk be hozzá és üljünk le nála. Én erről eleinte hallani sem akartam. Az első óriási ijedtségem és zavarom lecsillapulta után – lehetetlenül imperatív módon támadt fel bennem a vágy, haza – visszarohanni! Megakadályozni az uramat abban, hogy írásbeli üzenetemet teljesítse és utánunk jöjjön! Egyre azt hajtogattam, hogy ő, éppen úgy nem tud semmiről semmit sem, mint mi. Egészen gyanutlanul útra kel. És egyszerre csak bent lesz a nagy utcai lövöldözésben. És a jó Isten mentsen meg attól, a legnagyobb borzalomtól, ami a földön még érhet... eltalálja egy golyó!...
De a háziasszonyunk és a többi bentlévő ember, azt mondta, hogy képtelenség útrakelni. Csak úgy repülnek most itt kint a golyók! Nagyon könnyen eltalálhatna egy pár bennünket! Mit csináljak? Mitévő legyek? Én inkább nekimegyek a golyónak, semhogy az uramat tegyem ki annak! De itt van szegény édesanyám! őt nem vihetem neki ilyen biztos veszedelemnek! Az a kín, az a kétség, az a félelem – amely szívemet marcangolta – egyszerűen leírhatatlan. Ezt csak érezni lehet, erről szóban vagy írásban képet alkotni lehetetlen.
Ezek oly percek voltak, amikor az ember – ha ugyan meg nem bomlik az agya – éveket öregszik és örökre tönkre teszi idegzetét, szívét. Összemorzsolja erejét. Újabb és újabb embertömeg jött. És én szívrepesve, a türelmetlenség, a lázas várakozási izgalom paroxizmusában egyre csak azt kérdeztem: „Lehet-e már útrakelni?” Hogy percek múltak-e így, vagy órák, azt igazán nem tudnám megmondani. Csak annyit tudok, hogy mikor végre egy újonnan érkezett, azt a kijelentést tette, hogy már nem lövöldöznek tovább, magammal hurcoltam szegény édesanyámat. S amennyire csak az ő erejétől tellett, rohantunk a Lánchíd irányában, – vissza – hazafelé. De sajnos – csak odáig. A Lánchídnál – nincs tovább! Óriási embertömeg – torlódott össze. A vöröskatonák nem engednek senkit sem a hídra. Roppant lövöldözés van ott. A monitorok, amelyeknek odamenet olyan mélységesen megörültem, lövik az Akadémiát, ahol vörösőrség táboroz – és a Gresham-palotát. És ezek teljes erővel viszonozzák a támadást. Tehát éppen a Lánchíd van golyózápor alatt.
Újból megindult szívemben az izgalom lüktetése – kalapácsolása –, az előretörés kimondhatatlan vágya. Az agyamban lázas képek kaleidoszkópja! Hogy az uram útrakelt, most már nem tudatlanságból, hanem tudatosan, minket keresni! S vagy mindjárt a Lánchídnál, vagy a Hungária előtt érte őt, Isten mentsen – valami baj...
És én itt állok mozdulatlanságra kárhoztatva, mikor csak a híd és onnan már csak pár lépé választ el hazulról!
Végre hirtelen megjelenik Ibrányi Alice, a Vöröskereszt főnöknője. Hallom, amikor magyarázza az utat elálló vörös katonáknak, hogy neki át kell mennie, mert egy operációnál várnak reá. Odarohanok hozzá és megkérem, engedje, hogy vele menjünk! Tegyen úgy, mintha hozzája tartoznánk. Képzelhette, hogy igen komoly oka lehet annak – ha valaki – élete abszolút veszélyeztetésével, nekik akar menni a golyózápornak. Válasza csak ez volt: „Én nem vállalok semmi felelősséget.” Istenem, hát ki kért tőle felelősséget?
És ha bármily előkelő volt is az állása a multban (hogy a vörösök uralma óta milyen a helyzete, arról fogalmam sincs), de olyan nagy hatalma a multban sem lehetett, sem neki, sem senkinek a világon, hogy mint Neptun, a háborgó tengernek, ő a fejük felett röpködő golyóknak, parancsolni tudjon és így emberéletért felelősséget vállalhasson!
Ezek a gondolatok természetesen csak egy másodpillanat időtartama alatt cikáztak át az agyamon. A fődolog az volt, hogy mindenképpen keresztüljussak a hídon. Nem törődve sem azzal, hogy a vörös katona visszaparancsolhat bennünket, sem semmi egyébbel, rögtön közvetlen I. A. nyomában, kezdtünk rohanni a hídon.

ROHANÁS A HÍDON GOLYÓZÁPOR KÖZEPETTE
Micsoda pokoli menetelés volt ez!
Dante poklában is méltó helyet foglalhatott volna. Szaladtak ők, szaladtunk mi. Édesanyám az egyik karomba kapaszkodott, a másikon ült hozzám simulva, védelmet keresően a kis kutya. Fejünk felett fütyült, sivitott a golyózápor! Az előttünk rohanók időnkint lefeküdtek a földre. Mi – nem. Mi erre nem értünk rá. Nekünk szünet nélkül rohannunk kellett, hogy mentől előbb célhoz érjünk. S ha eltalál egy golyó? Hát akkor meg úgyis vége minden izgalomnak, szenvedésnek! Akkor is célhoz értünk... Mikor végre átjutottunk a hídon, akkor kezdődött csak az igazi tánc! Mintha csak a haragvó Úristen az Égből lövöldözött volna reánk, úgy repültek keresztül-kasul – mindenütt a golyók. A téren nem lehetett járó embert látni, csak fekvőt.
Valami „jólelkű” proli, röhögve tett valami gúnyos megjegyzést, mikor bennünket futni látott és nem feküdni, mint a többieket.

ZÁRT KAPUK
Végre, mikor a csattogás már tűrhetetlen volt a fülünk mellett, a golyók sivítása a fejünk felett – és az én fizikai erőm is kezdett csődöt mondani, mert édesanyámat, aki persze nem volt szokva az ilyen rohanáshoz – húzni kellett –, egy kapu alá akartam vele menekülni. Hát kisült, hogy minden kapu zárva van! Nem tudtam, hogy a polgárságnak volt-e ez a védekezése – az ilyen alkalmat felhasználó és esetleg támadó vörösök ellen? Avagy a vörös diktátoroknak volt ez a parancsa –, hogy a kint rekedt fehérek, csak pusztuljanak el – a golyózáporban? Csak annyit tudok, hogy mi rohantunk tovább – hazáig.
Mikor a nálunk is csukott kaput kinyitották, mikor az első emeletre felrepültem – megtudni, hogy uram otthon van-e még, vagy már elment – és tagadó választ kaptam –, akkor azután vége szakadt a testi, lelki erőmnek – összerogytam... Nem sokáig tarthatott ez az öntudat nélküli pihenésem. Mert hiába volt szörnyű nagy a lehetetlen fizikai megerőltetés –, a lelki izgalmak miatti végkimerülés! A félelem, a rettegés – hogy mi történt az urammal – megint csak feltámasztott.

NEM TALÁLTAM OTTHON AZ URAMAT
Tudtára kellett ébrednem annak, hogy hiába volt az egész délután förgeteges irgalma! Hiába tettem kockára a legnagyobb mértékben szegény édesanyámmal együtt az életünket! Amit elérni akartam – hogy az uramat otthon marasztaljam –, nem sikerült. A szobalány szavai szerint, ő már tudatában az eseményeknek, elment a hegyre bennünket keresni!
Mily borzasztó dolog! Rajtunk ezzel nem segít, de magát kiteszi a legnagyobb veszedelemnek. Mi tudatlanul mentünk neki a veszedelemnek –, ő tudatosan. De mi értelme ennek? Egy milliós városban, az utcán akar keresni bennünket – lövöldözés közepette?

IDEGPUSZTÍTÓ ÓRÁK
Szegény, agyongyötört, megzavart agyamban kergetőztek a gondolatok, hogy mit is lehetne tenni? mit lehet csinálni? Telefonozni? Nem is lehet valószínűleg. De meg hová is? Végre abban a gondolatban állapodtam meg, hogy bármi pénzért, de keríteni kell valakit, akit a közelben lakó Sz. A. barátunkhoz elszalasztok. Megkérem őt, hogy tegyen valamit. Neki megvannak az írásai. Ő járhat éjjel-nappal, feltartózatás veszedelme nélkül az utcán. Ő talán tehet valamit az uram érdekében, illetőleg az enyémben, hogy megtudjam, hol van, mi van vele?
De kit küldjek? Akinek szabad kint járnia –, az az öntudatos vörös, az nem fog a mi érdekünkben egy lépést sem tenni. Ha pedig akadna egy emberséges ember, aki érzelemben felénk hajlik – és megtenné – ezt a szamaritanusi szolgálatot, azt a vörösök okvetlenül feltartóztatnák.
Mert, amint utólag megtudtam, a kapukat is parancsra csukták be. És éppen úgy szigorúan tilos az utcára kimenni. Szóval foglyok vagyunk mindannyian.
Én mindezzel nem törődtem volna, ha az uram velünk van. Ismételhetem, hogy akkor nem tudtam, hogy percek, vagy órák teltek-e el ebben az őrjítő bizonytalanságban, félelemben, rettegésben?
Már ott tartottunk, hogy szegény édesanyám kezdett vigasztalni! Bátorított, hogy ne essem úgy kétségbe; lehet hogy valami jó, biztos helyen van az uram. Lehet, hogy csak azt várja, hogy lecsillapodjék a harc az utcán és azután hazajön.
De hátha nem csillapodik le? Ha nem sikerül neki valami biztos rejtekhelyre menekülni?! Mert ha tudom, hogy nem érte baj –, akkor nem bánom, ha csak reggel is jön haza!
De tudni, tudni kellene ezt!
Valóságos irónia – a legvéresebb fajtából – édesanyám, mint vigasztaló! Ő, aki azt hiszi, hogy az egész világ vigasza nem elég ahhoz, hogy az ő vérző sebét enyhítse. Ő, aki olyannyira el van telve saját fájdalmával, ő, aki szinte elvesztette érzékét más ember gondja – búja, kínja iránt, most már ő látja szükségét annak, hogy engem bátorítson! És olyan a helyzet most, hogy már ő vigasztal! Ez eleget mond...

MEGÉRKEZIK AZ URAM!
Egyszerre csak megszólal az előszobámban a csengő! Én azt gondoltam, hogy talán mégis sikerült keríteni valakit, aki hajlandó elmenni Sz.-hez és az csenget. Már ennek is megörültem. De nem! A szobalány azt jelenti, hogy az uram jött haza. Nem akarok hinni füleimnek! Nem merek bízni a híradásban. Azért mégis kirohanok az előszobába. És mikor látom, hogy csakugyan ő az, akkor egyszerre csak érzem, hogy most már nincs szükség fejtörésre, mentési lehetőségek kitalálására, flagelláns gondolatok, bekövetkezhető szörnyűségek elképzelésére, nincs már szükség erőre! De nincs is. És újból és másodszor összerogyom.
Az öröm elviseléséhez már nem tellett. Elfogyott minden a rettegésben. Minden porcikám, minden idegszálam felmondta a szolgálatot. – öntudatra ébredve a dívánon, a szobában találtam magam. És akkor persze megkezdődött a kölcsönös kérdések áradata. Részemről természetesen a szemrehányásoké is. Hogy lehetett ilyesmit tenni? Miért nem várt be otthon bennünket? Hiszen tudhatta, hogy hacsak valami baj nem ért bennünket, visszajövünk. Míg, ha csakugyan történt valami bajunk, akkor úgysem tudhatta volna, hogy hol és merre vagyunk? Rajtunk nem segít, csak magát teszi ki veszedelemnek! És engemet ennek az észtrabló rettegésnek, amely eltöltött egész délután és végképpen tönkretett!
És megtudtuk a következőket: Kevéssel a mi távozásunk után jött haza és ment el rögtön utánunk. Ő már tudta, hogy történik valami. És körülbelül egymás mellett, a leírása szerint talán a szomszéd házban töltötte ő azt az időt, amely alatt a Hungáriát, a szovjetházat lövöldözték.
Ha mi akkor meglátjuk egymást, ha mi akkor találkozunk, mennyi kíntól, keservtől, fizikai, lelki megerőltetéstől lettem volna megkímélve!
Ekkor megtudtam azt is, hogy körülbelül mennyi időt töltöttünk a lövöldözés alatt a budai kis házikóban. Öt órakor indultunk el hazulról, 9 órakor jött meg az uram. Tehát 4 óra alatt zajlott le ez az összesűrített borzalmak borzalma! 4 óra! Mi ez az idő – egy jó könyv, vagy kellemes emberek társaságában? Vagy egy szép kiránduláson, pl. hegymászás közepette, amikor folyton változik a természetalkotta remek látkép és az ember folyton feljebb és feljebb jut és eltelve a föltáruló szépségek élvezetétől, észre sem veszi, hogy repül az idő, hogy órák multak el! De ez a tegnapi 4 óra –, nemcsak, hogy örökkévalóság volt, de örökké tartó nyomokat hagyott bennem. Nem tudom, meddig fog még tartani, ez az én szomorú életem? De annyit érzek, hogy a tegnap délután átéltek emléke, tüzes vassal van szívembe – lelkembe – agyamba égetve. Elpusztíthatatlanul – kiirthatatlanul...

NEM TUDJUK, HOGY MI TÖRTÉNT
Végül hát mi történik? Mi van? Faggattuk az uramat. – Ellenforradalom! Mi lesz belőle? Fog-e sikerülni – kérdem repeső, – félő reménnyel? Azt még nem lehet tudni, mondja ő. És lassankint megtudjuk, mi és hogyan történt! Mert olyan állapotban, amilyenben mindannyian voltunk – a pragmatikus, nyugodt sorrendbeli elbeszélésnek nem voltunk mesterei, egyikünk sem. Kihámozódik a délután története. Már persze a mi egyéni délutánunké. Mert, hogy odakint mi történik, milyen eredménnyel folynak a harcok, – azt mi tegnap este ugyancsak nem tudhattuk. Uram – bevárta a Hungária-beli lövöldözés végét. És ment egyenesen a hegyre. Azt remélte, hogy minket ott a kertben fog megtalálni. Mi azalatt éppen pergőtűzben, ellenkező irányban, hazafelé rohantunk.
Szomszédaink, Sz.-ék közlik vele, hogy mi ott sem voltunk ma, a kertben. Behívták magukhoz és ott marasztalták – mindaddig –, amíg a villájuk legmagasabban fekvő ablakából konstatálni lehetett, hogy talán most már veszedelem nélkül átmehet a hídon.
Mialatt beszéltünk, egyre szóltak még az ágyúk, puskák, – gépfegyverek. Tehát szó sem lehetett arról, hogy hazamenjünk az Üllői-útra. Meg édesanyámat sem hagyhattuk – ilyen viszonyok mellett egyedül. Tehát ott maradtunk.
Én persze le nem húnytam a szemem ezen az éjszakán. Egyre figyeltem, mi történik kint, mit hallok? Mi lesz? Megszabadulunk-e börtönünkből? Mit hoz a reggel?

GYANÚS A NAGY, ÉJJELI CSÖND
Egyszerre csend lett. Megszűnt a puskaropogás, a vészes autótülkölés, száguldozás, – halálos éji csönd volt az utcákon. Kétségbeesve szaladok be az uramhoz. Közlöm vele rossz sejtelmeimet. Nagyon, nagyon félek a reggeltől. Ha mi győztünk volna, ha az ellenforradalom leverte volna a hóhérok uralmát –, akkor lárma, akkor vígság –, akkor élet lenne az utcákon. Akkor a három hónap óta agyonsanyargatott –, fogságban élő –, a legszörnyűbb terrort elszenvedő polgárság, örömtáncot járna az utcákon! És nem feküdnék csendesen, de bizonyára szörnyű izgalmak közepette – ágyában. Attól tartok, hogy ez a csend, a terror csendje...

ELLENFORRADALOM VOLT ÉS – ÁRULÁS
A reggel – sajnos – igazolta félelmemet. Árulás történt. Leverték az ellenforradalmat, Haubrich vörös hadvezér és városparancsnok úgy tett, mintha a fehérekkel tartana. Velük kezdette meg a támadást. Így mondják. És cserbenhagyta őket.
Továbbá azt beszélik, hogy a tisztek megnyerték Haubrichot az ellenforradalomnak. És mikor már ezek a tisztek munkába kezdtek, mikor lőtték a szovjetházat, mikor a ludovikások megszállták a József telefonközpontot, egyszerre csak cserbenhagyta őket. Erre természetesen a vörösök körülvették és tüzelni kezdték a ludovikások kezében lévő telefonépületet. Azt mondják – sajnos –, hogy sok reményteljes fiatal élet pusztult el! Sok derék, jóravaló fiatal katona került a gyalázatos vörösök karmai közé! Úristen, mi lesz ezekkel? Hogy fognak ezek a lelketlen bestiák bosszút állani? Most, mikor egy ellenük irányuló felkelést van módjukban megtorolni! Hiszen eddig is a legnagyobbfokú kegyetlenséggel bántak az ártatlan polgárokkal. Most pedig olyan emberek vannak a kezeik között, hatalmukban, akik a szerintük bizonyára legnagyobbnak minősített bűnt követtek el: az ő hatalmukat akarták megdönteni!
Milyen borzalmas kegyetlenséggel fogják ezt az embernyúzásra kínálkozó, nagyszerű alkalmat felhasználni, kiélvezni! Milyen megtorló, kínzó, gonosz rendszabályokkal fogják a szegény polgárságot újból megnyomorítani?
Hallottam ma reggel hazatértünkkor Üllői-úti házmesterünktől, hogy egész éjjel meg nem szűnt a puskaropogás. Elég közel van oda a József-központ! Odahallatszott a csata!
Így tehát, ha hazamentünk volna, akkor éjjel hallottam volna újból a harc zaját, a puskák szüntelen ropogását.
Persze akkor még csak hallottam volna az éji harcot, de nem tudhattam volna azonban, hogy tulajdonképpen hol van a küzdelem – és kik állnak szemben egymással? Kik azok a bátor, derék, mindnyájunk háláját kiérdemlő férfiak, akik vállalkoztak arra a vakmerő szerepre –, hogy megszabadítsák a hazát ettől a szégyenletes – gyalázatos uralomtól?
Volt és leendő tisztek: fiatal ludovikások akartak szabadítóink lenni.
Sajnos, – nem sikerült. Rajtunk nem segítettek – sőt! Az ilyesmi, ha nem sikerül, hát természetszerűen csak ront a legyőzött táborhoz tartozók sorsán. S ami még szomorúbb, ők maguk – vagy otthagyták ifjú életüket, vagy ami még rosszabb, ezeknek a két lábon járó vadállatoknak karmai közé jutottak és az ő rettenetes bosszúállásuknak vannak kiszolgáltatva!...
Az Úristen – álljon melléjük! Emberi segítségre, sajnos, nem számíthatnak...

JÚNIUS 26.
Most tudjuk meg csak, lassankint, részint szemtanuk elbeszéléséből – részint az ujságjukban közölt hazugságaik kihámozásából (ebben már némi gyakorlatra tettünk szert), hogy tulajdonképpen mi minden történt azon a szerencsétlen keddi délutánon és éjszakán. Nemcsak a monitorok lőttek a Dunán! Nemcsak a József telefonközpontban voltak harcok –, de magában a Ludovika épületében is. Avagy talán ott volt éppen a főháborúság, a főütközet.
Sajnos, a vörös katonaság túlsúlyban volt. És bizony szegény gyerekkatonák és egy pár vezetőjük ennek a szörnyű bandának karmai közé jutottak.
Micsoda diadalordítás ujságjukban. Micsoda fenyegetés, hogy hogyan fognak elbánni azokkal, akik szentségtörő kezüket a proletárdiktatúra ellen merték felemelni!

HALÁLOS ÍTÉLETEK!
Már eddig is egy csomó halálos ítéletet hoztak. Ezúttal kivételesen – be is vallják. Míg ezelőtt az embereket, akik nekik nem tetszettek – orozva, titokban tették el láb alól. Most azonban szabad nekik minden. Jussuk van hozzá, – mert „ellenforradalom” volt!
Ők a diktátorok, az eddigi szelíd báránykák, most már nyíltan hangoztatják, hogy a legkönyörtelenebbb eszközökkel fognak élni. Ezentúl mindent és mindenkit le fognak tiporni, aki csak a legcsekélyebb mértékben is ellenük van.
Mintha eddig is nem ezt tették, nem így cselekedtek volna!
De most, az ellenforradalom „tiszteletére” összehívott ülésben Kun Béla – minden kertelés nélkül, nyíltan proklamálja érzelmeit a burzsoával szemben. (Eddig sem kételkedtünk bennük.) És bíztatja elvtársait – a legnagyobbfokú terrorra.

AGYONLŐTTÉK BEREND MIKLÓS GYERMEKORVOST
Most már azt sem leplezik, sőt ujságjukban közlik, hogy micsoda orgyilkosságokat követtek el az ellenforradalom napján, azért a rettentő nagy bűnért, mert voltak emberek, akiknek fehér zsebkendő volt a kezében.
Nevet nem közölnek. Csak röviden annyit, hogy itt lelőtt a vörös katona egy embert, mert zsebkendőt lobogtatott a monitorok felé. – Amott hasonló okból ugyanígy járt egy másik stb., stb. Miután azonban azok, akiket egy fehér zsebkendő miatt a vörös hiénák megöltek – nem valami obskurus nullák voltak –, hanem egyikről pl. tudjuk, hogy a közismert Berend Miklós gyermekorvos, egyetemi tanár volt, – tehát futótűzként terjedt el a polgárság körében e szörnyű gazságnak híre. Nagy volt a felháborodás! Minden bűne az volt szegénynek, hogy nem tudta türtőztetni örömét, mikor a monitorokon meglátta a nemzetiszínű lobogót és integetett feléjük zsebkendőjével. Miután ő nem volt proli –, tehát a zsebkendője sem volt sem vörös vagy kék, hanem fehér volt az is, mint a meggyőződése! És a fehér szín, természetesen a legpirosabb dühbe kergeti őket. Ezért kellett egy igen érdemes, derék embernek elpusztulnia, ezért a nagy bűnért kellett életével lakolnia!

EGY DIÁKOT AGYONLŐTTEK, MERT LÁMPÁNÁL TANULT
Vagy az a szegény szerencsétlen diák, aki úgy el volt merülve a tanulásban, a szigorlatra való előkészületben, – hogy talán kint sem volt az utcán délután. Így talán nem is tudta, hogy mi történik ott? Nem tudta, hogy a diktátorok reszketnek hatalmuk megdöntése miatt, remegve féltik azt. Nem tudta, hogy amíg a kezükben tartják a hatalmat, addig még a világosságtól is eltiltják a nyomorult burzsujt. Mindezt nem tudta, készült a vizsgára – számára megszűnt a külvilág.
Sajnos azonban, hogy ő nem szűnt meg a vérebek számára. Az ő létezéséről tudomást vettek a hóhérok pribékjei.
A tanuláshoz világosság kell.
Elképzelhető, hogy egy tanuló diáknak nincsenek kandeláberei, – ha éjjel az ágyában bujja könyveit.
De az a szerény, gyenge fénysugaracska, amely kiszűrődött az utcára a diáknak kis szobácskájából, – elég volt ahhoz, hogy a pribékek felrohanjanak hozzá. Az ágyából ki- és lecipeljék – a legválogatottabb kínokkal elpusztítsák és holttestét a Dunába lökjék!
Ez ma a mi életünk. Az őserdőben, a jungel-ben, a valóságos vadállatok között, nagyobb biztonságban lehet az ember élete, mint most minálunk Magyarország fővárosában, Budapesten, a kommunisták dicsőséges uralma alatt!

JÚNIUS 27.
ABLAKUNK ELŐTT VONULTAK EL A HALÁLRAÍTÉLT TISZTEK
Szörnyű látványban volt tegnap részem. Azaz, aki nem tudta az eseményeket, aki nem tudta, hogy mi történt itt, két nappal ezelőtt, annak talán fel sem tűnt a „szörnyűség”. Semmi megütközni valót sem talált volna azon, hogy egy nagy csomó marcona – gonoszképű vörös katona között – felemelt fejjel – büszke bátor tekintettel – haladt egy sor katonatiszt, a Tanácsköztársaság előtti, – régi hadseregbeli uniformisban!
Üllői-úti lakásunkból véletlenül kipillantottam az utcára (mert szándékosan bizony nem nézek ki sohasem, mióta ez a vörös világ van odakint). És meglátom ezt a menetet.
Vasmarok szorította össze a szívemet – a könny elárasztotta a szememet.
Rögtön megértettem – sajnos –, nem volt nehéz dolog megérteni, – hogy ez a menet mit jelent. Rögtön tudtam, hogy most viszik a szegény, szerencsétlen, bátor hazafiakat, a tiszteket, a statáriumban halálraítélteket – a börtönbe, avagy mindjárt a vesztőhelyre.
Soha, amíg élek, nem felejtem el ezt a látványt. Imponálóbbat még alig láttam életemben.
Emberek, akik tudták, hogy a legjobb esetben gyors halállal végeznek velük, de az is lehet, hogy előbb a kommunista hóhérok bevett szokásához híven – mindenféle válogatott szörnyűséges kínzást fognak rajtuk végrehajtani – úgy mentek, olyan büszkén, olyan nemes fejtartással, olyan öntudatos, meg nem alázkodó, meg nem alkuvó – hősies magatartással, hogy az ember szinte le tudott volna borulni előttük. Nem látszott rajtuk semmi félelem, semmi megadás, semmi megbánás! Még az undort is, úgylátszik, le tudták küzdeni, – hogy ilyen utolsórendű vörös csordában kénytelenek Budapest utcáin végighaladni.
Ha maradt ezekben az Istentől elrugaszkodott emberekben egy csöpp szikrája valamiféle emberi érzésnek, akkor még ők is csak bámulattal tekintettek ezekre a halálraítélt – csodás alakokra.

DIADAL A TEJCSARNOKBAN
Az „ellenforradalmat” követő napon nem voltam a tejcsarnokban. De tegnap újból bementem. Rögtön utána nem mertem bemenni. Féltem magamtól. Tartottam attól, hogy esetleg hallok olyasféle megjegyzést – amelyre azután nem tudok adós maradni a válasszal.
Persze diadalérzettől sugárzott őnagysága arca. Büszke és boldog volt, hogy a Tanácsköztársaság, melynek állítólag – egyik oszlopa és támasza az ő fia, – tovább is kezében tartja a hatalmat! A polgárság pedig teljesen összezúzva, letiporva, még az eddiginél is kegyetlenebb sorsban fekszik a földön.
Mit szól hozzá – kérdem én, – véletlenül a legnagyobb golyózáporban mi az utcán voltunk? – No és én? Folyton föl és le szaladgáltam a Dunaparton, – lövések közepette, – volt a válasza.
– És miért tette ezt? kérdem újból.
– Mert folyton agitáltam! volt a válasz.
– Maga ehhez is ért? kérdem csodálkozó szemekkel.
– Én? Hiszen vezetője vagyok az agitációs kurzusnak!
Ime – itt tartunk, így vagyunk! A tejcsarnokos hölgy már bevallja, már dicsekszik vele, hogy nemcsak fia, de ő is aktív részt vesz a vörösök pusztító, anyagiakat, erkölcsöt romboló munkájában...
Elképzelhető, hogy én egyre nagyobb gyönyörűséggel fogok ezért a kis könyöradományért, tejért hozzá járni!
A barométer nagyon rosszat mutat...

JÚNIUS 28.
Suttognak valamit. Valamit, ami ebben a sötétfeketébe borult világban – örömszámba mehet. Ha ugyan még tudjuk, hogy mily fogalmat takar e szó, ha ugyan még reagálni tudunk erre az érzésre...
Az ujságjuk – napról-napra hosszú tudósításokat ír – még egyre az „ellenforradalom” leveréséről Pesten és a vidéken.
Dicsőíti a proletár bátorságot, öntudatot, a nagyszerű proletár-teljesítményeket az ellenforradalom leverése alkalmából is. Kéjelegve emlegeti, hogy újból 48 ellenforradalmár állt a vésztörvényszék előtt. Boldog elégültséggel közli, hogy nagyszámú szentségtörő burzsuj nyerte el méltó büntetését! Felakasztották őket!
Ezzel szemben azt suttogják, hogy ürömcsöpp vegyül neroi kéjelgésük örömmámorába. Állítólag végre-valahára, a Ritz-szállóban székelő ántánt bizottság is megelégelte szadista őrjöngésüket, – és vétót mond. „Állítólag”, nem engedi az elfogott katonatisztek meggyilkolását.
Igaz-e, nem-e? Nem tudom. Annyi bizonyos, hogy erről nem írnak egy szót sem. Mert hát diadalmámoruk közepette csak nem fogják bevallani, hogy van még őnáluk is nagyobb hatalom? Nem fogják beismerni, hogy van egy fórum, mely még nekik is parancsol! Eléggé sajnos és botrányos, hogy még eddig nem parancsolt nekik senki sem, nem avatkozott dolgaikba, semmibe sem, senki sem!
Eléggé szomorú, hogy dacára annak, hogy itt élnek, láthatnak mindent, hallhatnak mindent, ami itt történik, elhiszik nekik, hogy a magyarság boldogsága a „proletárdiktatúra”!
Úgy látszik azonban, felébredt végül a lelkiismeretük és megelégelik a hóhérok rémes játékait.
Adja az Úristen, hogy igaz legyen ez a verzió! Adja az Ég, hogy azok a büszke, bátor emberek, akiket én az ablakból látva – elsirattam – megmeneküljenek!

JÚNIUS 28.
AZ OLASZ MISSZIÓ TILTAKOZIK
Hála a jó Istennek, igaz! Igaz, hogy az olasz misszió tiltakozik tömeges gyilkolási szándékuk ellen. Annyira nyilvános, hogy már tagadni sem lehet!
Hogyan is lehetne tagadni.
A proletárcsőcseléknek megígérték az örvendetes, gyönyörűséges látványosságot, valóságos tisztek felakasztását! S ha megvonják tőlük ezt a nagy élvezetet, hát valamivel csak ki kell menteni magukat?

ROMANELLI
Ma közlik az ujságjukban, hogy Romanelli alezredes, a budapesti olasz misszió feje – micsoda levelet intézett Kun Bélához. Hála Istennek, elég energikus hangon figyelmezteti Kun Bélát és kormányát, hogyha a tervezett „erőszakos rendszabályokat” a kezükbe esett foglyokon – valósággal véghezvinnék, úgy őt, mint kormányának minden tagját, egyenkint fogják felelősségre vonni.
Az Isten áldja meg ezért!
Hogy mi magyarok, mindig igaz barátsággal voltunk az olaszok iránt, – ezt tudja mindenki. Hogy nemcsak szavakban, frázisokban élte ki magát szeretetünk irántuk, – ez is tudvalevő.
Hogy az olasz szabadságharc küzdelmeiben magyar katonáink vére együtt folyt az olaszokéval – ezt is igen jól tudjuk mi! Úgy látszott a háborúban, hogy alaposan elfelejtették az olaszok. Bevallásuk szerint a „sacro egoismo” vezette őket háborúba ellenünk.
Mi szegény, mindenkitől elhagyott magyarok – egy újabb csalódással gazdagodtunk. Fájó szívvel temettük el az olasz barátságot. Kínos volt számunkra a tudat, hogy már nem szerethetjük az olaszokat. Mert mi, bolond magyarok, csak szeretni, csak rajongani tudunk, a gyűlölethez nincs tehetségünk.
De azért még mindig kerestünk belsőnkben mentséget számukra. S ezt meg is találtuk abban, hogy az osztrákokkal voltunk közösségben. Már pedig azokat szeretni, majdnem olyan kevés okuk van az olaszoknak – mint nekünk magyaroknak!
S íme jön egy ember, aki a maga személyében szinte jóvátesz mindent! Egy ember, aki nagy bajunkban, – nagy veszedelmünkben segítségünkre jön. Egy ember, aki a vörös hóhérok elé áll – és megakadályozza, hogy véghez vigyék szerencsétlen derék katonáinkon tervezett vérengzésüket. Romanelli ezredes bátor, nemes fellépésével megszerezte minden rokonszenvünket és hálánkat.
A jó Isten áldja meg ezért!
Kun Béla hosszú levélben válaszol Romanellinek. A levél veleje: tiltakozás minden beavatkozás ellen. Óhajtom hinni, hogy ez a levél csak az ujságnak, meg az elvtársaknak készült, hogy megmutassa, elhenceghesse „hogy neki senki sem parancsol”. De ha csakugyan el is küldte volna nagyhangú és visszautasító válaszát, remélem, hogy ez csak üres hencegés, amelyet nem mer követni tett.
Másrészt azonban, szerencsétlen töprengő természetemmel, azon morfondálok, hogyha az ő szavuk, a misszióé – oly súlyosan esik a latba, miért oly későn? – Miért nem máskor is és előbb is, avatkoztak és avatkoznak a Tanácsköztársaság borzalmas működésébe?
Lehetetlennek tartom, hogy itt éljenek közöttünk és ne tudjanak arról, mi történik itt? Lehetetlenség nem tudniok, hogy a Tanácsköztársaság egész működése nem más, mint szervezett lopás, csalás, rablás és nyílt, részben titkos gyilkolás – a legrettenetesebb kínzásokkal kombinálva.
Miért tűrik ezt? Miért várnak a közbeszólásokkal, a vétójukkal addig, amíg anyagiakban – már nem lesz mit menteniök, emberéletben pedig s legértékesebbek pusztulását kell elsiratniuk?!
Nem jó ma sokat töprenkedni – gondolkodni, mert nincs vége – se hossza, nincs eredménye, az ember csak belezavarodik a felmerülő kérdések tömkelegébe.

RUHÁT NEM ADNAK, CSAK GOROMBÁSKODNAK
Miután már egészen lerongyolódtam, szegény édesapám halálakor, – csak két régi színes ruhámat festettem be feketére s ezek részint koruk, részint a festék folytán már széjjel mennek, – egy fekete blúzt akartam vásárolni a Váci-utcai gyászüzletben. Itt szoktam volt a régi jó világban – az ilyetén szükségleteimet beszerezni.
A tulajdonost bizonyára már rég elzavarták. Azt meg nem tudom, hogy a volt alkalmazottak eléggé vörös érzelmüeknek bizonyultak-e ahhoz, hogy megtartsák őket, vagy újakat ültettek-e helyükbe? Csak annyit tudok, – hogy a legneveletlenebb, a leggorombább hangon társalogtak a szegény vevővel. – Ezúttal velem. – Megtagadták bárminek az eladását. Én szerényen megjegyeztem, hogy a hivatalos lapjukban, a „Vörös Ujság”-ban úgy olvastam, hogy most az ilyenfajta üzletekben újból megindult az eladás. Egy fekete gyászruha vagy blúz pedig igazán nem luxus, hanem közszükségleti tárgy. Durván elutasítottak.
Miután ezeknek az embereknek a tárgyak eladásából semmi egyéni hasznuk nincs, – minek bajlódjanak a vevővel? Pokolba küldik őt, – ne zavarja őket.
Ilyenek a Tanácsköztársaság nagyszerű újításai. Termelés nincs. Ipar nincs. Kereskedelem nincs. Maholnap már áru sincs, semmiféle. Ennivaló pedig már régen nincs. Nagyobbszabású küzdelem nélkül még a legprimitívebb sem. De „ellenforradalom” – és ennek sajnos bukása volt és most ennek a dicsőségéből élnek. Ezzel akarják a már-már éhező proletárt (mert mi már régen éhezünk) felvillanyozni.

JÚNIUS 28.
Németországban, Hamburgban, állítólag újra kitört a forradalom. A Tanácsköztársaság nyavalyája most ott ütötte fel fejét.
Ha igaz ez a hír, amelyet nagy örömmel közölnek ujságjukban, akkor teljes részvéttel vagyok a szegény hamburgi polgárokkal szemben, de magunkat is sajnálhatom. Nagyon rossz hatása van az ilyen „örömhírek”-nek a mi sorsunkra nézve is. Újabb bizalmat önt elnyomóinkba. Újabb erőt ad nekik, amelyet természetesen még nagyobb sanyargatásunkra használnak fel.
Persze, hogy ott sem nyugszik a csőcselék. Ott is elvesztették a háborút. Ott is a leglehetetlenebb, – a leglelketlenebb békét diktálta a francia. Ott is van elég salakja a lakosságnak, mely a zavarosban akar halászni. Már pedig lehetséges-e szebb, – céljaiknak megfelelőbb „zavarost” találni, mint egy ilyen tanácsköztársasági – rabló szervezetet?
Münchenben aránylag elég hamar végeztek a csőcselék letörésével éppen az északnémetek, a porosz katonák segítségével.
Hamburghoz közel vannak – e katonák. De viszont sokkal több az iparos és ezek között a szocialista, – tehát az ilyen kommunista mulatozásra – jól előkészített, megdolgozott csőcseléktömeg. Németországban van azonban polgárság is! Ha nem is olyan összetartó, ha nincs is úgy megszervezve, – mint a munkásság, mint a szocialisták, de azért elég hatalmas rétege a társadalomnak! És ezek remélhetőleg elég erővel fogják a mienkhez hasonló patkányhadat lerázni – és visszakergetni csatornáikba!...
Úgy látszik mégsem mernek Romanellivel szembeszállni.
Már előkészítik mai ujságjuk egy cikkében visszavonulásuk útját. Az „esztelen példaadás” címén azt magyarázzák, hogy nagyon nagy szükség van vörös terrorra. Szükség van kíméletlen diktatúrára. Szükség van halálos ítéletekre, de felesleges, hogy a kivégzéseket nyilvánosan, a város legforgalmasabb helyén – fényes nappal, tízezrek jelenlétében, – végezzék. Egészen bizonyos, hogy végeztek már eddig is, sajnos – elég gyilkosságot titokban, éjszaka, – mindennemű ítélkezés nélkül is. Egyszerűen csak gonosz, állati ösztönük szavára hallgatva egyéni cselekedet gyanánt, gyilkolták le orozva, – a legrémesebb kínzásokat végezve – kiszemelt szerencsétlen áldozataikat. – Akiket nyilvánosan, nappal – embertömeg jelenlétében gyilkolnak meg, – azoknál ezt a rémes aktust törvényszéki tárgyalás paródiája előzte meg. Míg az orozva megölteknél, az eltüntetetteknél csak egyéni bestiális kedvtelésüknek hódoltak.
Most azonban úgy vélik, hogy nem hasznos a proletárerkölcsre, ha úgy, mint minap az Országház terén, ezernyi ember látja a kivégzéseiket. E látvány fölkelti bennük a „bosszúállás” és öncélú kegyetlenkedés alacsony ösztöneit.
A farizeusok! Hiszen hónapokon által – egyéb vágyuk, egyéb céljuk sem volt, minden beszédük, minden szavalásuk, minden tanításuk éppenséggel ezt akarta, ezt célozta, ezt a „fölkeltést”!
De jön még szebb is! Fordít egyet a dolgon. Most egyszerre azt állítja, hogy a kivégzéseknél legnagyobbrészt burzsoák vannak jelen és ezek oly aljasok, hogy „képesek a saját ügyükért szenvedőket aljas élvezettel meghalni látni”. Nem hiszem, hogy ujságírói toll – valaha ez életben a gonoszság, a becstelenség – és a butaság meglepőbb konglomerátumát merte, tudta, vagy nem szégyenlette volna leírni!

AZ ELMARADT – BEÍGÉRT KIVÉGZÉSEK
Az igazság az, hogy valamivel csak meg kell indokolniok szeretett proli-híveik előtt, hogy miért okozták nekik azt a nagy csalódást, miért tették őket lóvá, – miért rándultak ki ezrével – hasztalanul az Oktogon-térre, mikor ott semminemű akasztás látványának élvezetében nem részesülhettek! Nagy volt a zúgolódás! Nagy volt a lárma, – hogy a megígért tiszt-akasztásokban nem gyönyörködhettek. Annál jobban tombolnak azután odahaza, a proletáröntudattól izzó elvtársak. Szegény édesanyám házában – a förtelmes orosz házbizalmi, minden lehető és lehetetlen alkalmat felhasznál, hogy bennünket megkínozzon.
Az egész ház minden konyhája tele van élő, mindenféle fajta baromfival. Mi ilyesmihez hosszú-hosszú idő óta nem jutottunk. Sajnos – szegény jó édesapám életében, még hírét sem hallottuk.
A finom, drága ruhanemű által ideszoktatott isaszegi cigányasszony hozott be minap néhány csirkét. Ezeket a mi lakásunkhoz tartozó, kizárólag csak általunk megközelíthető, – senki másnak útjában nem lévő, „Lichthofban” helyeztük el.

AZ OROSZ KOMMUNISTA HÁZBIZALMIK GAZSÁGAI
Rögtön másnap bejött a gaz, orosz kommunista üveges, – hogy nem tűri a csirkéket, pusztítsuk el onnan. Kinek vannak útjában, – ki törődik velük – kérdezem tőle?
„A lakóknak”, mondja ő.
Ez az eljárás annyira igazságtalan volt, hogy nem állta meg a „mi” proletárasszonyunk, hogy közbe ne szóljon és ne figyelmeztesse őt arra, hogy az egész ház tele van – baromfival, – miért éppen ezeken ütközik meg?
No, több se kellett neki! Egy proletárasszony meri egy burzsujnak, mi több, a volt háztulajdonosnak pártját fogni! Most már őt szidta össze! Ettől meg a prolicsaládnak némely gyávább tagja ijedt meg. És kezdődött a veszekedés egymás között.
Így szórakoznak ők otthon, kárpótlásul, ha elmarad a kivégzési mulatság! S így élünk mi!...

JÚNIUS 29.
Ha sorsunk nem lenne napról-napra szomorúbb, hát valóban nevetni kellene azon a sok lehetetlen hazugságon, logikátlanságon, – amelyet összefirkálnak ujságjukban „filozofálásuk” közben. „A diktatúra értelme” címén – pattogtatja el szellemi szikráit – egy anonymus író. Szerinte az utolsó napok eseményei megmutatták, hogy mennyire szükség van a szigorú, kérlelhetetlen diktatúrára. Valóban arcátlan merészség kell olyan megállapításokhoz, hogy „a polgárság minden vonalon pusztítana, csak pusztítana, öldökölne, – míg a proletáriátus diktatúrája ezzel szemben teremtő, alkotó, organizáló tevékenység”! Szórul szóra így! Ezt merik irni ma!
És az író azzal végzi ezt a csodálatos, igazságokat tartalmazó cikkét, – hogy nemcsak a proletárságnak, – de a polgárságnak is szükséges és jótékony dolog – ha a diktatúrát mentől gyorsabb tempóban, mentől energikusabban kezelik.

JÓ A HANGULAT A TEJCSARNOKBAN!
Nagyon jó volt a hangulat a tej csarnokban tegnap. (Sajnos!)
– Mi ujság van? kérdem.
– A fiam Bécsben volt két napig – mondja ragyogó arccal.
– Mit csinált ott?
– Bevásárolt. Bérelt magának autót, reggeltől-estig. És hozott magának gyönyörű harisnyákat, ingeket, cipőt, gumikabátot, stb. stb.
Lám, lám, gondolom magamban. A puritán erkölcsű, a proletár öntudattól, és ama meggyőződéstől, hogy minden a népé, át meg áthatott proletárvezér – őfensége – kiruccan Bécsbe, hogy „kistaffírozza” magát, minden széppel és jóval. Csupa olyan dologgal, amely hála az ő rablásaiknak, pusztításaiknak, itten már régen nincsen! Már régen megosztozkodtak rajta, – vagy pénzzé tették, saját zsebeik javára a népbiztos elvtársak.
Látszott az anyán a büszkeség és a boldogság, hogy az ő fia mire képes! Nemcsak, hogy itthon uralkodik korlátlan hatalommal – hanem még Bécsben is, reális értékekre tudja beváltani – itthoni rablóhadjáratai gyümölcsét, – a burzsujtól elszedett, értéktelennek deklarált kék pénzt.

JÚNIUS 29.
Egy a börtönből megszökött vörös referál ma az ujságban szegedi élményeiről.
A sok hazugság korszakában nehéz az ilyen közleményből az igazságot – csak úgy hozzávetőleg is – kihámozni.
Leírja – elfogatását, börtönbeli életét és szökésének történetét. Természetesen a legbolsevistább megvilágításban adja a szegedi életnek képét. De annyit mégis megtudunk belőle, hogy a franciáknak, akiknek sajnos a lelkén szárad – Magyarország megnyomorítása, a vörös gazokkal szemben – a mi pártunkon vannak. Bizonyára nem irántunk való szerelemből – hanem a maguk jól felfogott érdekében.
Dehát mindegy, hogy milyen okból. A fő dolog, hogy ebben a szerencsétlen, nyomorult kis országban van egy város, – ahol a hatalmas ántántnak pár katonája – miután érdekük ezúttal azonos a mienkkel, – szembehelyezkedik a vörös terrorral és letiporja azt.
Milyen óriási jótétemény lenne reánk nézve – ha e tevékenységüket kiterjesztenék – a többi pár megmaradt megyénkre – és főképpen az ország fővárosára, Budapestre is!
Eszükbe se jut, sajnos! Itt nincs francia katonaság – itt nincs kit félteni a mételytől! Csak pusztítsanak a vörösök! Csak pusztuljanak a magyarok!
Eddig egyre azzal vigasztaltak engem hajléktalanságunkban barátaink: szerencse, hogy most nincs meg a házunk, mert a jó Isten tudja mi történt volna velünk abban a palotában – a Tanácsköztársaság uralma alatt! Tudvalevőleg, mentől fényesebb volt a lakás, vagy pláne egy egyedül lakott ház, annál vandálabbul bántak el vele – annál gonoszabbul a lakóival. Mi semmiesetre se invitáltunk volna be önként két népbiztost, mint utódunk. S így bizonyára nagyon keserves lett volna sorsunk.
Míg most, így mondják barátaink, eldugva, elbújva, egy vállalat helyiségének közepén – biztonságban nyugodtak lehetünk! No már annyira, amennyire a jelen viszonyok között biztonságról – nyugalomról szó lehet!

AZ IRODÁKAT IS KI AKARJAK TELEPÍTENI A HÁZAKBÓL
És íme, még itt is – környékez már a veszedelem. A mai ujságjukban közlik a legújabb kitalálásukat. Ki akarják telepíteni az összes irodákat – a bérházakból! Még csak ez hiányzik!
Már elég borzalom volt a raktárból – ide hurcolkodni! De tudtam legalább, hogy hová megyek, – és hová dugom – a bútorokat, ládákat... Nem, – nem szabad gondolkodni! A holnappal nem szabad törődni, – mert az ember beleőrül.
Csak imádkozni lehet, hogy vége legyen!

JÚLIUS 1.
A „fronton” úgy látjuk nem mutatnak fel oly fényes sikereket – mint az ellenforradalomnál, amelyet árulás következtében sikerült „letörniök”(!).
Ma újból hosszú kiáltványt intéztek a vörös katonákhoz.
A veleje az, hogy „visszavonták” csapataikat. A „proletárhaza most azt a nagy áldozatot követeli tőletek, hogy hagyjátok el a diadalmas csatákban elfoglalt területek egy részét – és menjetek át más területre, amelyet jelenleg a román bojárok rablócsapatai tartanak megszállva”.
És magyarázgatja a továbbiakban, hogy nem a csehek elől retirálnak, hanem az ántánt hatalmával szemben kénytelenek – visszavonulni – oda, – ahová ő parancsolja – a Tiszántúlra.
Megint csak azt kérdezem, hogyha az ántánt nekik parancsolni tud (amiben lehetetlen kételkedni), ha ők ennek a parancsnak kénytelenek rögtön engedelmeskedni, miért nem parancsolják ki őket – egészen a világból? Miért, hogy egy helyen megszabadítják a lakosságot ettől az átoktól, – másikra meg rászabadítják e földi poklot?
Valószínűleg ezúttal a csehek – eredményesebben környékezték meg az ántántot, mint az oláhok, – ennyi az egész!
Azzal vigasztalták a drága prolielvtársakat, hogy a csehszlováktól elfoglalt területnél sokkalta termékenyebb, nagyobb a Tiszántúl, ahova most mennek.
A proletár-teljesítmény, öntudat, szorgalom, nagyobb dicsőségére, – ma egy apológiát írnak az aratókhoz. Kérnek, könyörögnek! Ígérnek fűt-fát! Dicsőítik, magasztalják őket! Majd fenyegetőznek! S mindezt azért, – hogy dolgozzanak, arassanak!
Nem emlékszem reá, hogy valaha az „átkos kapitalizmus” idején így kellett volna hízelegni, könyörögni, bíztatni az aratókat, hogy betakarítsák a termést. Megtették azt maguktól, akár a kisgazda magának és családjának, akár a béres, a kommenciós, – nagy uradalmakban az uraságnak – kaszálta le az „életét”.
Ez is, az is tudta, hogy vagy magának, vagy legalább magának is, dolgozik. Míg hogy most mennyire nagy a munkakedvük, – mily szívesen, mily örömest dolgoznak a Tanácsköztársaságnak, – mutatják az eféle felszólítások – no meg – az arató-századok!
Látványosságot, azt bezzeg nyujtanak az elvtársaknak bőven! Ismerik a csőcseléket jól. Onnan kerültek ki. – Tudják, hogy mi kell annak!

NAGY TEMETÉSI PARÁDÉ
Amint hallom, óriási parádét csináltak az ellenforradalomban elesett vörösök temetéséből. Nincs ember talán a világon, aki nagyobb kegyelettel van egy halottal, nagyobb részvéttel a hátramaradottaival szemben, mint én. De hiába, ezeknél a halottaknál, nem tudom elfelejteni, hogy ezek, pár nappal ezelőtt, amíg éltek – gonosz, embertelen, gyűlöletből gyilkoló, öldöklő – élők voltak.
A temetésen beszéd, szónoklat, izgatás, volt bőven, mint mindig. Ha ezeket a beszédteljesítményeket valahogyan escomptálni – beváltani lehetne – munkateljesítményre, akkor már annyit építettek, produkáltak, annyit termeltek volna – a Tanácsköztársaság számára – mint amennyit romboltak, pusztítottak és tönkretettek eddig. Már ennél nagyobbat nem mondhatok! Ennél merészebbet egy Jókai fantáziája sem tudna kieszelni.

AZ ORSZÁGHÁZBÓL TEMETIK A VÖRÖS KATONÁKAT
Persze az Országházat szentségtelenítették meg! Azt a házat, amely a nemzetet képviselő férfiak gyülekezete számára épült, azt csúfolták meg azzal, hogy ott ravatalozták fel a hazát, nemzetet megtagadó, Istent nem ismerő – csak vörös lobogót, Kun Bélát tisztelő és saját zsebök érdekében minden gaztettre képes vörös katonákat.
Igaz, hogy ez a gyönyörű épület, most az ő házuk, a pincéje pedig, amint egyre hangosabban sugdossák, rémségesnél rémségesebb kínzások helye – az ártatlan polgáremberek számára.
Az Országház lépcsőjén, a sírnál, beszélt mindenki közülük. A sír, természetesen a Kerepesi temetőben volt. Amit megtagadtak szegény jó apámtól, – akinek saját jogos tulajdonát képező – előre megvásárolt sírhelye volt, azt természetesnek találták a vörös csőcseléknek az elhelyezésénél. Garbai, Vágó, Hamburger, Biermann, Szikra, Gacsó, Pollák, Mauncz, Haubrich, sőt egy női szónok is, Gárdos Mariska elvtársnő, leadták „búcsúztató” – címen a proletárság véres programmját és a polgárság már megszokott, rendes gyalázását. Tettek csábító ígéreteket elvtársaknak, – megfélemlítő fenyegetéseket – a mi számunkra.
Soha, semmiféle alkalmat nem mulasztanak el, hogy azt szavalásra, agitációra – a legnagyobbfokú izgatásra fel ne használják.
Bizony a tömeg legnagyobb részénél – fogékony talajra hullanak – a bujtogatásnak, a gyűlölségnek ezek a magvai.

PARÁNYI, ÖLBELI KUTYÁMAT A FRONTRA AKARNÁ KÜLDENI A VÖRÖS KATONA
Így pl. mikor tegnap délután átmegyek a Ferenc József-hídon kiskutyámat a karomon tartva – szembe jön velem egy gonosz arcú, vörös katona. Gyűlölettől szikrázó szemekkel szól rám: „Úgy látszik, meg mindig túl jól megy a sorsuk! Jobb lenne ezt a kutyát a román frontra küldeni!”
Amennyire a szemei villogtak a gonosz indulatok tüzétől – úgy telítve volt e megjegyzése még butasággal is. Egy picike kis kutyát, amelyet egy gyermek is el tudna taposni, amelynek a súlya nem haladja meg az egy kilót, egy ártalmatlan, törékeny kis portékát, ezt akarná a frontra küldeni? Minek, kinek lenne abból haszna? Senkinek a világon! Azaz, hogy dehogy! Nekik, a vörösöknek! Miután a polgárságnak már semmije se maradt, még egyre szimatolják, nem maradt-e mégis olyasmi a kezei között, ami neki, talán kis örömet okozhat, amit szeret, ami talán vigasztalja valamicskét?
Lát maga előtt egy nőt – mély gyászban. Ebből, no meg az arcából láthatja, sejtheti, hogy nagy bánata van annak. Egy kis állatot tart a karján. Abból, hogy a karján viszi, s abból, ahogy fogja őt, azt következtetheti bizonyára, hogy szereti azt a kis állatot. Ezt a tényt, hogy még van valamije a burzsujnak, amit szerethet, amihez a szíve hozzá van nőve, amihez ragaszkodik, azt az ő sötét, gonosz lelke nem képes szó nélkül elviselni.
A napokban déltájban mikor az Üllői-útról a tejcsarnok – majd pedig édesanyám felé indultam, csodálatos látványban volt részem. Olyanban, amilyenben az „átkos kapitalizmus” alatt, a „herék” uralkodása idején – még farsangkor sem gyönyörködhettünk. Legfeljebb éjszaka lehetett talán akkor ilyesmit látni. S nem júniusban, – világos nappal – még hozzá hétköznapon!

VILÁGOS NAPPAL MASKARA AZ UTCÁN
Kocsi robogott el mellettem. A főülésen két férfi ült. Szemben velük valami rendkívül csúnya, – feltűnően öltözött, felcicomázott, kifestett nő. Mikor a kocsi közvetlen közelembe került, jobban szemügyre veszem az egész társaságot. S íme – arról győződöm meg, hogy az a ronda „hölgy”, aki a kocsiban ül – férfi! De hogy kétség ne foroghasson fönt ez irányban, – hogy kik azok, akik a mai – nekünk polgároknak, szörnyűséges időben – így szórakoztatnak, ilyen, a legnagyobb nyilvánosság előtt bemutatott jókedvben tobzódnak, ilyen maskarákat rendeznek, világos nappal, a városon végig, – a kocsis mellett, szankció gyanánt ott ült a vörös katona!
Íme – a pici kutyámat a román frontra óhajtja küldeni a vörös katona, ő maga azonban kutya-komédiát csinál itthon! Annak asszisztál, nyilvánosan, minden gátlás nélkül, egész tökéletes szemérmetlenséggel.

JÚLIUS 3.
A Vörös Ujság egy hosszú cikkében van ma megint pár sor, amely már egészen kialudni készülő reménységünket újból költögeti egy kevéssé.
Az „entente és az ellenforradalom” címen a felett okoskodik, hogy eddig az „entente imperialista urai – ájtatos pacifizmusokhoz híven – nem óhajtottak beavatkozni az idegen államok belső ügyeibe”. S e téma körül csoportosítja – eszméit. Míg végre arra a konklúzióra jut, hogy egy imperialista ország nem tartja más ország „belső ügyének” a kommunista uralmat, tehát a beavatkozását sem véli pacifizmusellenesnek, ha ez az ország proletáruralom alatt van. Bárcsak így lenne! Eddig sajnos, még a kisujját sem mozdította – a sok-sok imperialista, nagyhatalmú ország közül egy sem, hogy a szegény kis nyomorult, proletár-iga alatt nyögő – végpusztulásához egészen közellevő Magyarországot – felszabadítsa!
Pedig a fegyveres beavatkozás a legnagyobbfokú pacifizmus lenne, bármily paradoxként hangozzék ez az állítás.
A cikk befejezése végcsüggedésemben újból kissé felemel. Szerinte: „a magyar hadifoglyokból és a francia csőcselékből toborzott hadsereg már úton van Szeged felé, hogy döntő támadást kezdjen a Tanácsköztársaság ellen.”
Minden jóérzésű embernek, térdre borulva kellene imádkoznia, hogy így legyen! Én azonban nem merek bízni benne! A sok meghiusult reménység után, már csak azért sem hiszek ebben, mert ezt ők írják, az ő ujságjukban!...
Attól tartok, hogy ez a nekünk oly nagyszerű ígéret, nekik oly borzasztó fenyegetés, csak az ő találmányuk. Riadó akar talán lenni, hogy a prolik szedjék össze minden erejüket – hozzák izzásba minden gyűlöletüket a polgársággal szemben! Ne hagyják ellankadni gonosz indulataikat! Mert ha jön az ellenség, akkor úgyis vége a pünkösdi királyságnak!

JÚLIUS 4.
A felidézett szellemek közül is egynémelyiket igyekeznek – már amennyire lehet, visszaparancsolni. Szörnyű nagyok lehettek már a botrányok, hogy erre a retiráló lépésre szánták rá magukat, ők – a csalhatatlanok!

A DIKTÁTOROK MAGUK BEISMERIK A SZÖRNYŰ FEGYELMEZETLENSÉGET AZ ISKOLÁBAN
Mindkét rendelet, melyet annakidején nagy hűhóval bocsátottak ki, melyre roppant büszkék voltak s amelyet most szégyenszemre visszavonnak – az iskola körül forog. Elképzelhető, hogy micsoda rettentő anarchia lehetett az iskolákban, – a bizalmifiú- és bizalmileány-rendszer miatt! Saját tanáraikkal helyezkedtek szembe a tisztelt tanulók, ők maguk kénytelenek már ma bevallani, hogy legnagyobb fegyelmezetlenséget produkált e gyönyörű ideájuk és a komoly tanítást akadályozta.
Több, mint három hónap kellett nekik ahhoz, hogy erre a meggyőződésre jussanak? Ezt ugyan nem hiszem. Hanem egyszerűen beleillett a programmjukba. Az általános, a semmit sem kímélő pusztításban, – elpusztítani az iskolai fegyelmet, a gyermek lelkében a tisztelet, kegyelet minden érzését, mindenkivel szemben! Kettő kellett nekik: istentagadás és a hazaszeretet megtagadása, valamint a szülők, tanárok, fellebbvalók iránti tisztelet kiirtása.
Másik, finom rendeletük – amelynek visszavonását szintén szükségesnek látják, – a gyönyörűséges „nemi felvilágosítás” kérdése. Hallottam már eddig is a kitűnő eredményekről, amelyeket e téren elértek.

A „NEMI FÖLVILÁGOSÍTÁS” FÉNYES EREDMÉNYEI
Sok iskolából a fiatal leánygyermekek undortól betegen –, és megcsömörödve mentek haza. Másutt elájultak az „előadás” alatt. Beszélték azonban, hogy voltak olyan ambiciózus, lelkiismeretes, alapos tanítók is, akik nem elégedtek meg a kizárólagosan elméleti előadással. A könnyebb érthetőség kedvéért, áttértek a szemléltető, praktikus tanítási – módozatra is.
Hogy ennek a módszernek eredményei micsoda hatást váltottak ki a gyermekek szüleinél (még talán a proliéknál is), ezt igazán, könnyű elképzelni.

JÚLIUS 5.
Tegnap délfelé, mikor belépek a tejcsarnokba, az asszony mellett áll egy nem is csúnya fiatalember. Az asszony bemutatja: „Ez a fiam!” „Ez a hölgy pedig az, aki nekünk azt a szép Jókai-könyvet adta” – magyarázza a fiának! – Hát bizony, ha ő nem mondja, én már nem tudom, – hogy egyáltalában adtam-e neki és mikor, – Jókai-könyvet?
Ez nem is fontos. Ellenben azt a tekintetet, amelyet ez a fiatalember, a Tanácsköztársaságnak oszlopos támasza – reám vetett, mielőtt hátat fordított és kiment volna, – sohasem fogom elfelejteni!
B. E.-vel, tej csarnokbeli kollégámmal mentem ki a tejcsarnokból. Egy darabig együtt mentünk az utcán. Azt mondtam neki és később az ebédnél az uramnak: „Ma látom először ezt az ifjút. Úgy gondolom, hogy minden kihallgatás nélkül fel lehetne akasztani!”

A TEJCSARNOKTULAJDONOSNŐ GONOSZ TEKINTETŰ FIA
Bevallom, – kissé furcsa ez a mondás, egy emberről, akit nem ismerek. Egy emberről, aki nekem személyemben sohasem vétett s akiről édeskeveset tudok. Még furcsább egy olyan asszonynak a szájából, aki rosszul lesz, ha egy beteg állatot szenvedni lát... Nem kevésbbé furcsa azonban az, hogy egy ember, aki ma lát életében először egy úrinőt (vagy mondjuk csak egyszerűen egy nőt, miután az „úri” szó, most a leggyűlöltebb), aki neki sohasem vétett, de ellenkezőleg, az édesanyja magyarázó szavai szerint figyelmes és jó volt irántuk. És arra mégis oly izzó, gonosz, gyűlölettel teljes pillantást tud vetni, az az ember szerintem, vagy meghibbant agyvelejű, vagy valami gonosztevő.
Tertium non datur.
És én, sajnos – nem igen csalódtam még sohasem az ilyen lelki – „pillanatfelvételeimben”. Megtörtént, hogy megismerkedtem valakivel, aki az első intrádára rossz benyomást tett reám. Megesett, hogy az ismeretségünk első idejében, szinte resteltem, szinte bocsánatot kértem magamban – tőle, hogy félreismertem. Rövidebb vagy hosszabb idő múlva, a vége mindig az volt, hogy kisült, az első benyomás volt a helyes. Az a kép, amelyet magamnak az illetőről akkor alkottam, volt a valódi, az igazi.
Pedig még soha, ilyen gyorsan, intenzíven, ellenmondást nem tűrően, nem működött a lelki-pillanatfelvételi apparátusom, mint tegnap – mikor a tejcsarnokos ifjú – arcvonásait megpillantottam...

MAGYARORSZÁG „KIROHADT” OSZLOPAI!
A mai Vörös Ujságból olvasom: „Az ezeréves Magyarország korhadt oszlopai csendesen porladnának az útszéli árkokban, de jön az ántánt, – mely öntudatra ébredő proletárjai és bomló haderői miatt maga nyíltan nem mer a vörös Magyarország ellen fellépni, titokban, sunyi és gyáva orgazda módjára, pénzzel támasztja alá a kirothadt magyar oszlopokat.”
Van-e magyar ember, akinek keze ökölbe nem szorul, lelke fel nem lázad, az ilyen gaz írás olvasásakor? Meg azután micsoda hazugságot produkálnak megint? Micsoda pénzbeli támogatásról írnak? Mi erről semmit sem tudunk! S azt hiszem, nem is tudhat senki sem.
Tudtommal az ántánt, sajnos, még egy fillért sem költött a mi érdekünkben! Még egy szál katonát sem bocsátott rendelkezésünkre, a mi céljainkra!
A Tanácsköztársaság – tiszta lelkiismeretével – egyszerűen rémeket lát. Bárcsak – e rémek valósággá válnának!
Van azután egy rovatuk, amely a régi világbeli krokinak felelne meg inkább. Ebben az ú. n. „on dit”-kat tárgyalják. Mai címe az, hogy: „Rémhírekben nincs hiány.” Ennek a cikknek a tartalma is azt bizonyítja, amit amúgy is jól tudunk. A diktatúrának kitűnő kémszervezete van. Amiről a polgárság egymás között beszél – avagy csak suttog – titkos reményeiről, megtörtént dolgokról, avagy csak pium desideriumokról – megtudják nyomban. Nem hiába spékelték teli a polgári lakásokat – hithű prolikkal. Úgylátszik, van ezek között olyan – elég, aki díszére válik a tanácsköztársaságnak. Megfelel mindazon alja követelményeknek, amelyeket vele szemben a diktatúra támaszt.
Most például arról írnak véres gúnnyal, hogy miután nincsen elég papiros és ujság, a polgárság úgy segít magán, hogy személyesen kolportálja a híreket. Miután egy darabig elszórakozik ezen – bizonyára elég szellemesnek vélt ötleten – végre kirukkol magával, a tárggyal. T. i. azt mondja, hogy a Tanácsköztársaság hivatalos címe: „Szövetséges Szocialista Tanácsköztársaság.” De mikor ezzel az aláírással megjelenik egy kiáltvány, a következő percben már minden sarkon összesúgnak a mosolygó burzsujok és konstatálják, hogy már „slószolták” a kommunistákat. Már nem szerepelnek az aláírásokon – már csak a szocialisták, – tehát haladunk! Így írják. Továbbá, hogy a következő sarkon már tudnak viharos és véres jelenetekről a szocialisták és kommunisták között.
Hát ez valóban igaz, hogy ezt beszélik. De állítólag, maga a tény, szintén igaz. Amit adjon a jó Isten, hogy így legyen!
Ők szoktak élni ezzel a taktikával. Tényleges megtörtént dolgokat úgy állítanak be, azzal akarják leplezni – meg nem történteknek feltüntetni, hogy a burzsuj – rémlátásainak – rémhírterjesztésének minősítik...

A „PROSTITUÁLT HÖLGYEK” SZÁMÁNAK MEGFOGYATKOZÁSÁVAL DICSEKEDNEK
Egy más helyen nagy diadallal közlik, hogy a prostituált hölgyek száma negyven százalékkal kevesebb lett. Rendes foglalkozás után néztek. Ezen állításukat kötve hiszem. Még ha el is tudnám képzelni, hogy ezen „hölgyek” hajlandók, vagy képesek csak úgy – máról-holnapra – más foglalkozásba kezdeni, – kizártnak tartom, hogy a mai általános semmittevés közepette éppen őket szállja meg a munka vágya és éppen ők találjanak is munkalehetőséget. De az is lehetséges, – hogy a Tanácsköztársaságban, ahol a feje-tetejére van állítva minden –, még az a perverzitás is előfordulhat, hogy a tisztességes, becsületes emberek nem tudnak elhelyezkedni, – míg e „hölgyek” számára van jól honorált munkaalkalom.
Nincs kizárva – mert valószínűleg sok személyes kapcsolatuk van a vezetőséggel.
Amit azonban elhiszek nekik, s ami, ha nem lenne oly szomorú tünete a Tanácsköztársaság alatt és folytán beállott erkölcsi reparációnak, hát szinte humoros lenne, mint ellenkép, előbbi dicsekvésükhöz, az a következő:

TIZENNÉGYÉVES LÁNYOK ZÜLLÉSE
Nagyra vannak a „munkájukban” kivénült hivatásos prostituáltak megtérésével. Ezzel szemben áll az egészen fiatal, 14–15 éves leányok titkos prostitúciója! Itt legfeljebb, csak azon lehetne csodálkozni, hogy ők ezt be is vallják! Pedig ők éppenséggel nem barátai az igazságnak. Legkevésbbé az olyannak, amely reájuk, uralmukra nézve nem kedvező, megszégyenítő.
Hogy ezúttal kivételt tettek és megírtak olyasmit is, ami véletlenül igaz, annak két oka van. Az egyik az, hogy erről a botrányos dologról tud és beszél egész Budapest. A másik ok pedig, amiért ezt a vallomást megteszik, az, hogy még ezt az alkalmat is felhasználják arra, hogy üssenek egyet a burzsujon és fellázítsák a proletárt.
Mert kisütötték természetesen, hogy a tegnapi razzián, a szállodákban talált ötvennégy csenevész, 14–15 éves leány – „vén burzsujok” társaságában volt. Ez a fő. Nem az, hogy az új „rend” a legförtelmesebb erkölcstelenséget produkálja minden téren és vonalon! Nem az a fontos, hogy mennyire felburjánzott a sok piszkos ösztön és indulat! Hogy a sok-sok szabadságból mennyire és milyen irányban veszi ki részét fiatal és öreg alattvalója, a dicső prolidiktatúrának, ez mind nem fontos! A fontos az, hogy állítólag „burzsujok” voltak azok, akiket ezekkel a reményteljes proli-csemetékkel és bimbókkal együtt találtak.

JÚLIUS 6.
Kezdem nem érteni a dolgot. „A burzsoázia osztályharca” címén arról fantáziál ma egy cikkírójuk a Vörös Ujságban, hogy az osztályok közötti különbségeket a proletárdiktatúra sem tudja – egy nap alatt megszüntetni, tehát a közöttük lévő harcban is csak pillanatnyi és nem végleges szünetről lehet szó. Idáig értem. Sőt! Nagyon is helyeslem, hogy így van. Isten mentsen, hogy részünkről ne legyen harc. Ez beletörődést, belenyugvást jelentene mostani, emberhez nem méltó helyzetünkbe.
Ők azt állítják, hogy a harc teljes hévvel megindult és csak annyiban különbözik a proletárdiktatúra előtti harcoktól, hogy most a proletáriátus felülről és a polgárság alulról folytatja a harcot.
Hát ez is igaz. És elég szomorú – hogy most azok az elemek vannak felül, akiknek legnagyobb része a régi időben – a sötétséget kereste –, a fényt kerülte.
Úgy véli, hogy a proletárság gazdasági területen folytatta le küzdelmét az elnyomókkal szemben. Míg a burzsoázia – politikai harcot folytat most a proletársággal szemben. De mert kisebbségben van, – a kispolgárság ingadozó és még öntudatra nem ébredt rétegeiben keres magának fegyvertársat.
Hála az Istennek, hogy vannak ilyenek is, ha igaz!
Csodálatos – megint egyszer, – hogy ezt be is vallják! „És ezek a nem öntudatos, nem felvilágosított kispolgárok teszik lehetővé – szerintük a burzsoázia egyik bevált harci eszközét, a rémhírterjesztést. Ezek a rémhírek azután tovább terjednek és egyesülnek a kispolgárság rémhíreivel!”

RÉMHÍREKET SZIMATOLNAK ÁLLANDÓAN
Nohát megérkeztünk! Ez az, amit nem értek. Én sajnos, nem hallottam mostanában semmi rémhírről, még kevésbbé olyanról, amelyet a polgárság a prolikkal együtt terjesztene.
Igen szellemesen és gyengéden, a burzsoázia rémhíreinek koholását úgy magyarázza, hogy részint szántszándékkal teszi, pszihológiai okból. Mert az éhes disznó makkal álmodik.
„Ezek a rémhírek azután tovább terjednek és egyesülnek a kispolgárság rémhíreivel.”
Nem hallottam még eddig arról – sem közvetve, sem közvetlenül, hogy a prolik rémhíreket gyártanának. Az Üllői-úton, az éji szállásunkon, a takarítónő mindennap engem kérdez, hogy mi az ujság, mit hallok? Mindig hozzáteszi, hogy ő olyan buta, ő nem tud semmit sem.
Erre én megrajzolom neki a proletárdiktatúra valódi képét általában – a vezetőségét részletekben. Szörnyűködve, de úgy látom, hogy hittel hallgatja. Megértetem vele, hogy mindaz, amit szavalnak, hogy mindent a népért, a szegény emberért csinálnak – mind hazugság. Mindent magukért csinálnak! Minden saját zsebükbe megy! Amit elszednek a polgárságtól, azzal magukat gazdagítják. Ha nem tapasztalták eddig, – majd meglátják ezután, – hogy a népnek sokkal rosszabb lesz a dolga, mint valaha volt. Mert eddig, ha dolgoztak – és kerestek – keresményükön beszerezhették maguknak mindazt, amire szükségük volt. Most a töméntelen papírrongyért semmit sem kapnak. Részint azért nem, mert a legcsekélyebb tárgy megszerzése a legnagyobbfokú komédiával jár. Fűhöz-fához – Ponciustól-Pilátusig kell szaladni, – míg egy kis cérnát a varráshoz, vagy egy gombot a ruhához megkapnak. Másrészt pedig – mert már jóformán semmi sem kapható s ami készlet még van, – napról-napra fogy, mert utánpótlás nincs.
S miután e dolgok egy részét személyes tapasztalatából maga is tudja, a többit – úgylátszik éppen ennek következtében, elhiszi. És azt is, hogy a valóságnak, a tényállásnak megfelelőleg írom le.
Itt tehát – adva van egy burzsuj –, aki az igazságnak megfelelőleg felvilágosít egy – a saját bevallása szerint is – „buta” prolit. És ennél, a két harcbanlévő osztály – „személyes” érintkezésnél – nyoma sincs a sokakat emlegetett rémhíreknek.
Ők azzal végzik a rémhírekről szóló elmefuttatásukat, hogy a burzsujok sikereket érnek el – ezzel a rémhírfegyverrel, – a proletár kishitűsége, öntudatlansága – és gyávasága miatt. Én, sajnos, sikert meg éppenséggel nem látok. Csakúgy nem, mint rémhírterjesztést sem. Hacsak az nem mehet némi sikerszámba, hogy még a legbutább proliknak is kezd nagy lassan a szeme felnyílni – ha látja a különbséget a között, amit a diktátorok beszélnek – ígérnek és velük szemben cselekednek.

IGYEKEZET A PROLIK FÖLVILÁGOSÍTÁSÁRA
Én magam részéről igyekszem is mindent elkövetni, hogy a proli szemét mennél alaposabban felnyissam. Tartozom ezzel magamnak, polgártársaimnak. Uram és szegény édesanyám szörnyen haragszanak miatta. Azt mondják, hogyha például az Etel, a takarítónő elárul engem, vagy a többiek, akiket felvilágosítok, akkor a legnagyobb veszedelemben forgok. Ezzel szemben mit használhat egy embernek – felvilágosító működése, a nagyszámú fel nem világosítottal szemben? Ez a baj éppen, hogy mindenki így gondolkozik. Mindenki azt gondolja, mit tehet egy ember? Vagy pedig úgy okoskodik, hogy miért legyen éppen ő az apostol? Miért nem a másik, mikor ez a működés ma nem csekély kockázattal jár.
Ez az utóbbi mindenesetre igaz. És én még sem tudok másképpen cselekedni. Mulasztásnak, bűnnek tartanám, – ha nem használnék fel minden kínálkozó alkalmat arra –, hogy az elbolondított, de félig-meddig tisztességes prolinak a szemét felnyissam, hogy tisztán lásson.
Természetes, hogy egy ember nem tehet sokat. De sok ember –, már igen. S ha az emberek nem lennének olyan tunyák, egoisták és sok-sok polgárember és asszony csak ennyit tenne a maga körében, amennyit én, akkor úgy vélem, talán beteljesednék mindannyiunk szívének leghőbb vágya – és belülről dőlne össze – a díszes társaságnak az uralma. Mert arról a reménységről, hogy kívülről segítsenek meg bennünket, arról úgylátszik már végképpen le kell mondanunk...

JÚLIUS 7.
A Tanácsköztársaság dicső uralma elég szenvedésnek tette és teszi ki szegény gyomromat. De hősiesen tűrte a nélkülözéseket. Legfeljebb csak fájt, – amikor összehúzódtak falai – az éhségtől.
Most szégyenszemre be kell vallanom, hogy erősen érzem a nélkülözésnek egy új fajtáját.

EGY SZEM GYÜMÖLCSHÖZ SEM JUTUNK EGÉSZ NYÁRON
Egy dologban az én szegény, agyonkínzott, éhségre és mindenféle lehetetlen táplálékra szoktatott gyomrom sem akar beletörődni és ez az, – hogy a szervezetemnek annyira szükséges portékáról, a gyümölcsről is le kelljen mondanom! Júliusban vagyok. A cseresznye idénye már végére jár. Már a baracké is itt van, – az én kedvenc gyümölcsömé... De én még egy szemet sem ettem...
Nem mondhatom, hogy meg csak nem is láttam. Sőt, annál rosszabb, – hogy néha látom – számomra elérhetetlenül. A proliknál az utcán. Ők zsákmányoló vasúti kirándulásokat csinálnak a környékre és prédával megrakodva térnek vissza. Nem egyszer látok náluk gyönyörű gyümölcsöt is. De még a közelben, a mi saját konyhánkon is. Ami jó falat ott látható, az természetesen nem a mi asztalunkra kerül, hanem a proli családéra. A prolikisasszonyok egész napos kirándulásokat csinálnak társaságban – gavalléraikkal. Ezek aktív tagjai a Tanácsköztársaságnak s ennek folytán bizonyára még könnyebben jutnak minden megkívánt jóhoz. A napokban is óriási kosarakban hoztak haza, többek között cseresznyét is.
Az átkos, lelketlen burzsujnak, mint például nekem, soha – semmi olyan nem került a múltban az asztalomra, amiből a „rabszolga” proli ne kapott volna. Még akkor se, ha magamnak se jutott sok belőle. Ezeknek a drága, jószívű elvtársaknak, eszükbe sem jut, – az óriási kosár cseresznyéből egy pár szemmel megkínálni a burzsujt, akinek konyháját, lakását usurpálják, életébe betolakodtak és azt tőlük telhetőleg megzavarják – hogy ne mondjuk, elkeserítik.

A FALUN MÉG BE LEHET SZEREZNI EGY KIS GYÜMÖLCSÖT SELYEMHARISNYÁÉRT
Olyan imperativusra nem vetemedhetik a gyomrom, hogy én prolitól, – bármily ellenszolgálat fejében is – kérjek valamit. Ellenben az irodánkban van Sz. kisasszony. Ő alkalmazott volt a régi világban, tehát nem tekintik őt burzsujnak, másrészt különböző vidéki összeköttetései vannak, tehát hozzájut mégis egy – és más –, számunkra elérhetetlen dologhoz. Ő megígérte nekem, hogy szerez majd nekem is vagy 1 kg cseresznyét, ha megint kirándul. Előre megmondta, hogy a normális időben pár fillérbe kerülő cseresznyének ára: egy pár selyemharisnya! Most – erre éhezett meg a paraszt kisasszony, a selyemharisnyára! És mert tudja, hogy milyen nagy a nyomorúság Kun Béla országának fővárosában, Budapesten, hogy a burzsujok számára ott semmi sem terem, elérkezettnek látja az alkalmat, hogy ezeknek szekrényeiben még megmaradt egy némely luxuscikket becseréljen – egy marék cseresznyére, vagy pár darab tojásra és hasonlókra...
Azt ujságolják, hogy a szerbek kivonultak Baranya-megyéből. Azzal ijesztgetik az elvtársakat, hogy helyettük fehérgárda készülődik. Mindkét hír reánk nézve csak örvendetes lehet. Akár ha az ellenséget parancsolja ki az ántánt hazánk földjéről, – akár pedig ha arról értesülünk, hogy a vörösök jól szervezett fehér gárdával találnák magukat szemközt, ha a szerbek által kiürített területet elfoglalni próbálnák.

A SZEGEDI KORMÁNY HADÜGYMINISZTERE, HORTHY REPÜLŐGÉPRŐL RÖPIRATOT DOB LE
És a másik hírüknek olvasása – is csak kellemes érzelmeket válthat ki belőlünk. A náluk már megszokott olcsó gúnyolódás és szellemeskedés kíséretében közlik, hogy repülőgépről röpiratot dobott le Horthy, a szegedi kormány hadügyminisztere. A röpirat a vörös hadsereg magyar katonáihoz szól. Azokat akarja felvilágosítani, akik dicsőséggel küzdöttek a nemzetiszínű lobogó alatt és akik még magyarnak érzik magukat.
Felszólítja őket, hogy hagyják ott a dicsőségüket bemocskoló vörös zászlót, a hamis eszmét, amellyel megcsalták, megtévesztették őket, amellyel tönkretették Magyarországot és egyesüljenek velük – a haza megmentésére!
Adná az Úristen, hogy lenne valami eredménye ennek a felszólításnak!
Tartok tőle, hogy sok nem lesz! Mert sajnos, nem lehet a jelen körülmények között, amikor is árgus-szemmel ügyelnek, nyakig felfegyverkezve vigyáznak a vörös katona minden mozdulatára, éppen úgy, mint a fehér burzsujnak lehelletére is.
De mindenesetre örvendetes dolog, hogy – mégis mozog talán valami! Megszűnt az abszolút csend, a beletörődés, a tehetetlen rezignáció kétségbeejtő nyugalma, – mozdulatlansága.

JÚLIUS 8.
MÁR NEM KELL A SELYEMHARISNYA
Sz. Jolán kisasszony visszahozta a selyemharisnyát. Már nem kell. Selyemharisnya már van elég a vidéken. Cseresznye ellenben már nincs...
Úgy mint eddig, most is kirándulunk mindennap a kis kertünkbe – a hegyre édesanyámmal. Ez a rövid, kisidejű tartózkodás a természet ölén, – pici kis oázisa mostani szenvedéssel teli életemnek.
A külvilágban, kint a városban, jóformán minden szembejövő ember – gyűlölettel telített ellenség. Itt, minden fa, minden bokor, minden fűszál barátom, – látásuk jólesik szegény, megkínzott szívemnek.
Gyümölcsfáim, amelyek roskadoztak ilyenkor a terméstől, csaknem kivétel nélkül odaát maradtak eladott kertünkben.
Az a kevés, ami ittmaradt a mi oldalunkon, vagy nem hozott gyümölcsöt az idén, de ha hozott, akkor nem nekem.
A minden jóban dúslakodó kommunista népbiztos elvtársak nagyszámú személyzete, elkommunizálta az én szegény kis kertemből mindazt a keveset, ami az idén termett!
E napokban, éppen abban a percben érkeztem a kertnek kis ideiglenes fakapujához, mikor a népbiztos elvtársnak két reményteljes, közeli rokon-csemetéje, unokahuga és öccse erőszakkal kitördelte az elválasztó fakerítésnek egyes léceit. A két csemete ezután a művelet után berontott kertünkbe és legázolt, letaposott mindent, ami csak útjába akadt.
Az ellenkező oldalról való kedves szomszédasszonyom, aki az én jövetelemet még nem láthatta, de a betörésnek szemtanuja volt, nem állta meg, hogy reájuk ne szóljon.
Bizony én sem türtőztettem magam és alaposan megmondtam a nézetemet a menekülő, jólnevelt és uralkodó eszméktől telített csemetéknek, a kertjükben dolgozó kertész fülehallatára. Ez utóbbiban több volt a tisztesség, mint amazokban, mert ő még mentette magát, hogy neki nem volt semmi része sem ebben a betörésben, ő nem segédkezett kerítésünk összetördelésében.
Hát persze, hogy az ilyen kis epizódok alaposan elrontják amúgyis elég rövid tartamú üdülésemet. Látom, hogy minden hiába, nincs előlük menekülés. Kiüldözik az embert, mindenünnen, sokunkat még az életből is...
Van azonban egy szép gyümölcsfám a kertemben, – amelyet mégis békében hagynak, mert nem kell nekik a gyümölcse. Gyönyörű szép aranyalma-fa, aranysárga és piros kis gyümölcsével dúsan megrakva. Ezt a gyümölcsöt bizony nyersen – nem igen lehet enni. A régi időben, amikor még volt kedvem tréfára, azt szoktam volt mondani, hogy a kis aranyalma íze olyan, mint a szerelemé. Mikor az ember beleharap, kellemes, jó, édesízű. Mikor már a végére ér, fanyar, keserű lesz.
Ezt tehát nem bántják, meghagyják nekem. Miután a fa igen magas és a felső ágai nagyon vékonyak – a gyümölcsét csak úgy lehet leszedni, ha valami igen könnyűsúlyú ember, illetőleg gyerek felmászik reá. Azért is proletárcsaládunk nagyszámú gyermekei közül kiválasztok egyet-egyet az utolsó évfolyamokból. És magunkkal visszük ki őket a kertünkbe. Felmászhat a fára, gyümölcsöt szedhet és ehet. És ha a gyümölcs nem is valami kiváló, a városban élő gyereknek mégis ritka élvezet. Hazavisszük, már amennyit tudunk. És amennyi cukorral rendelkezünk éppen, annyit készítünk befőttnek. Tehát mégis van egy kis gyümölcs-pótlék.

AZ ÉN ARANYALMAFÁM MISSZIÓJA...
De még más célt is szolgál ez az én aranyalmafám. Amint említettem volt, elég dús a termés, egyszerre haza nem vihetjük, – tehát naponta szüretelünk – egy keveset.
Egy vasárnapon megtisztelt az egész proletárcsalád és kijött velünk a hegyre. Már persze a két nagy leány kivételével, akik bizonyára jobban mulatnak a gavallérjaik társaságában, mintha a Gellérthegyen szüretelnének aranyalmát. Szándékosan úgy rendeztem a dolgot, hogy az egész hosszú úton odamenet a Dunaparton, a Lánchídtól kezdve – a Ferenc József-hídig végig, – én kerüljek a családfő mellé. – Ez az ember a régi világban nagyon tisztességes és becsületes lehetett, hogy most annyi izgatás, annyi lázítás, bujtogatás dacára maradt még benne ezekből a tulajdonságokból egy kevés –, mutatónak.
Igyekeztem ezt az embert tőlem telhetőleg felvilágosítani! Megtettem mindent, hogy megértse a való helyzetet, hogy megismertessem vele a „Tanácsköztársaságnak” nevezett világcsalást a maga teljességében.
Édesanyámat sikerült a proletárné őnagyságával összehozni – az útra. Így én azután zavartalanabbul folytathattam „térítő” működésemet.
Nagy megnyugvásomra úgy tapasztaltam, hogy „leleplezéseim” nem hatottak reá egészen az ujság ingerével. Úgylátszik, hogy ő már hallott ezekről a dolgokról. Talán már a munkások egymás között is beszélnek róla. Nem ellenkezett. Nem védelmezte a Tanácsköztársaságot. – Hát ha így van, – kérdem, miért tűrik ezt az állapotot? Miért nem tesznek ellene?
– Hát kérem, mit tehet egy ember? – felelte.
– De hiszen úgy látom a beszédéből, hogy többen vannak már, akik így gondolkoznak! Miért nem állnak össze? Miért nem tagadják meg az engedelmességet nekik?
– Nem lehet azt kérem, ha csak mi tesszük! A másik gyár emberei meg talán nem tartanak velünk.
– Azon kell lenniök, hogy szépen, csendesen, titokban mindannyian összebeszéljenek! Akkor azután már mehetnek valamire! – Ilyen tenorban tanítgattam őt az egész úton. Ő egészen jóindulatúlag, szelíden hallgatta.
Szerencse, hogy nem hallotta mindezt édesanyám, mert szörnyen kikaptam volna tőle! Másfelől, ha valami vörös kém füléhez jutott volna „tanításom”, okvetlenül a másvilágra szóló passzus gyors kiutalványozásával jutalmaztak volna meg.

JÚLIUS 9.
Azzal ijesztgetik a proletárt (bizonyára, hogy nagyobb összetartásra buzdítsák), hogy az ántánt folyton informáltatja magát kémei által a vörös hadsereg ereje felől. Meg akarja tudni, vajjon van-e elég embere, katonája ahhoz, hogy eredményesen megtámadja őket?
És arra a megállapodásra jut, – már persze a vörösök állítása szerint, – hogy bizony nincs. Mert náluk otthon, mindenütt zavargások, sztrájkok, lázadások vannak. Így tehát katonaságukra maguknak van szükségük, hogy saját belső rendjüket fenntarthassák.
Nehéz lenne egyhamar ennél nagyobb hazugságot elképzelni. Szerintem egy marék ántánt-katonával le lehetne verni ezt az egész vörös csürhét. De a „sacro egoismo” nem engedi, hogy egy ujjukat is megmozdítsák e kis ország érdekében.

„NEMZETISZÍNŰ KABARÉ”-NAK GÚNYOLJÁK A SZEGEDI RÉGI MAGYARORSZÁGOT
Nagyokat mulatnak látszólag a mi diktátoraink, a „tizenhat szobában levő régi Magyarországon, – a nemzetiszínű kabarén, Szegeden”. Kis megnyugvásomra szolgál, hogy az a nevetésük, az a kacagásuk, amellyel a szegedi kormányról, cselekedeteiről írnak, nem igen jön szívből.
Ebből azt a reménységet szeretném meríteni, hogy mégsem olyan nagyon közömbös előttük, mintahogy azt feltüntetni szeretnék, hogy Szegeden mit csinálnak?
Ez a „tizenhat szobában élő társaság”, talán mégis megzavarja álmukat abban a számtalan budapesti palotában, – amelyben ők terpeszkednek el.
Mert hiába, „a nemzetiszínű kabaré” francia pártfogás alatt van! És hátha egy napon mégis megjön a franciák belátása és a pártfogásukat kiterjesztik a vörös uralom alatt nyögő Magyarországra is!
Örökös szellemeskedésüket ez irányban akasztófahumornak tartom. Úgy tesznek, mint a sötétben járó és félő ember, aki énekléssel akarja leküzdeni belső rettegését.
És a belső konszolidációjuk! Minden újabb rendeletük éket ver a Tanácsköztársaság alapvető, fundamentális intézményeibe.
Ha legcsekélyebb eredményt akarnak felmutatni – az átkos kapitalizmus rendszeréhez kénytelenek visszatérni. Nyakra-főre vonnak vissza – rendeleteket és helyettesítik újakkal, azaz, hogy sokkal inkább régiekkel, burzsuj-csináltakkal. Eddigi főhivatásuk, a kommunista társadalom fő alapelve az volt: mindenki képességétől telhetően dolgozik, de mindenki egyforma javadalmazásban részesül.
Most már szépen visszatérnek a kapitalista rendszernek arra az intézményére, amely szerint a munkabér a munkateljesítmény után igazodik.
Amilyen természetes, hogy ezen az úton többre fognak menni a termeléssel, éppen olyan igaz, hogy a népgazdasági tanácsnak ez a reformja homlokegyenest ellenkezik a kommunista világnézet és berendezkedés alapelvével.
Tehát csupa koncesszió, – csupa megalkuvás minden téren. Minden csak azért, hogy a hatalmat megtarthassák, az valahogyan ki ne csússzék a kezükből.

A STATÁRIÁLIS BÍRÓSÁG 402 VÁDLOTT FELETT ÍTÉLT!
Van a mai ujságjukban egy megdöbbentő híradásuk. Azt írják, hogy ítélt a statáriális bíróság 402 vádlott felett, akiket az ellenforradalom alkalmából fogtak volt el. Tizenegyet kötél általi halálra, a többit börtönre, kényszermunkára ítélték. Hát Istenem, hol van Romanelli? Hol van az ántánt-bizottság „vétója”?! Vagy talán csak bluff ez a mai cikk? Talán csak a vérre szomjazó hithű proletárt akarják biztatni, hogy nem fog elmaradni az akasztás és egyéb – ehhez hasonló, nekik oly kedves látványosság? Talán csak bizonyítani akarják írásban, hogy nem ijednek meg az ántánt-missziótól, de a valóságban remélhetőleg mégis azoknak szava lesz döntő?
Csupa reszketés, csupa félelem! Néha-néha ici-pici kis reménysugár is, amely úgy, ahogy mégis fenntartja az emberben a lelket, segít elviselni a már majdnem elviselhetetlent.
Tegnap, ahogy felmentünk a hegyre, – találkoztunk X. Y.-nal. Szinte megdöbbentem, amikor megláttam. A miatt a multkori história miatt.

KAPTUNK EGY PICIKE DARAB KOLBÁSZT – A KÁVÉHÁZBAN
Már jóideje annak, amikor az megtörtént. Az éhség behajtott bennünket a K. kávéházba. Arra mentünk az urammal és azt láttuk kiírva, hogy „kolbász kapható.” Abban reménykedtünk, hogy valami húshoz hasonló anyag jut a gyomrunkba, s kapunk talán jegy nélkül is. Mert jegyünk persze nem volt. Bementünk tehát s letelepedtünk a K. barátunk asztalánál. Itt azelőtt az uram is elég gyakori vendég volt, ez az asztal volt a „rendez vous” helye. Most is ott volt pár ismerősünk, természetesen K. J. barátunk is, – és többek között X. Y. Mikor csakugyan sikerült egy pici darabka kolbásszal gyomrom követelését elcsitítani, odafordulok X.Y.-hoz.
- No, hadd lássam magát. Hadd nézzek meg közelről – egy olyan embert, aki a mi körünkből való és mégis örül, amint hallottam az uramtól, akivel a múltkor együtt sétált, a proletárdiktatúrának! – „Hát persze, hogy örülök!” mondja ő, az én szörnyű elképedésemre. De nem nagyon tudtam indokolására figyelni, mert K. J. barátunk ijedt arccal, megdöbbenve néz reám és valami jelt ad, amelyet nem igen értettem meg.
Később X. Y. valami miatt felkelt és elhagyta egy percre az asztalt. Ekkor K. J. azt súgja nekem: „Az Istenért, ne tessék így beszélni X. Y. előtt!” – De miért, hát mi történt?
– Mert veszedelmes! Csak ennyit mondhatott és máris visszatért X. Y.
Nem sok időm maradt gondolkodásra és találgatásra, mert csakhamar beszélni kezdett hozzám X. Y. Később megtudtam, hogy ugyanazt mondta el nekem, amit előbb az asztaltársaságnak. Valósággal megdöbbentő volt. Érthetetlen, hihetetlen! Most már azután nem csodálkoztam K. barátunk jelbeszédén, figyelmeztetésén. Most már megértettem, hogy miért tartotta veszedelmesnek az én őszinte, nyílt beszédemet.
– Hallotta a múltkori esetet feleségem és G. Szöszi között? – kérdi tőlem X. Y.
– Nem én. Miről van szó?
– Feleségem találkozik a hegyen Sz.-el. Beszélgetnek és G. Sz. nagyon fehér érzelműen beszélt. Szörnyen szidta a vörösöket! Feleségem délben elmondta nekem. Én szemrehányást tettem neki, hogy miért nem ment egy vörösért és mért nem fogatta el?!!!
Megmerevedve hallgattam. Lehetséges ez? Nem hallucinálok? Nem álom ez?
Elképzelhető-e ez? Egy úriember, a mi társaságunkból való, mindegyikünk házába családjával együtt bejáratos, ennyire megőrült volna, ennyire elvesztette volna az eszét, hogy egy úri családnak leányát, – kihez őt és feleségét baráti kötelékek fűzték, vörösőrnek átadni és börtönbe juttatni akarná?
Elvette az Úristen az eszét ennek az embernek? Olyan nagy volt már a vágya bizonyos állás elérésére, fokozottabb anyagi jólétre, hogy ennek beteljesülése a vörösök által, kizökkentette egyensúlyából – megzavarta agyvelejét ?
Ezek a legkedvezőbb feltevések! Csak nem lehet elhinni, hogy normális ésszel, teljes öntudatnál, tisztességesnek, úrinak tartott ember, egy ilyen becstelen cselekedetre képes legyen, amellyel egy fiatal úrinőt és családját egész életükre szerencsétlenné tehetné?
Másnap feljött hozzám K. J. és kért, hogy menjek fel G.-ékhoz és figyelmeztessem Szöszi-t, hogy az Istenért vigyázzon magára és óvakodjék még a „barátok” előtt is az ilyen beszédtől, mert a legnagyobb veszedelemnek teszi ki magát vele. – Fent voltam, megmondtam.
Elképzelhető, hogy megdöbbenésük, megütközésük nem volt kisebb az enyémnél!
Úgy járt szegény Sz., mint egy gyermek, aki elalszik egy meredek szélén, s fogalma sincs róla, hogyha egyet mozdul álmában, hát legurul és összezúzza magát. Itt ugyan G. Sz. éppenséggel nem aludt, de azért époly kevéssé volt és lehetett tudatában a veszedelemnek, amelyben forgott, mint az alvó gyermek.
Sőt, mikor az ember ezt a históriát hallotta, akkor inkább azt képzelhette, hogy ő maga álmodik! De hiába várta az ébredést, amely majd véget vet e csúnya álomnak...
Tehát találkoztunk vele ismét. Pár lépéssel kertünk előtt volt. Sem az uram, sem én azóta nem láttuk. Hozzánk csatlakozott. Uram magával vitte előre. Úgy látszik kerülni akarta a velem való érintkezését. Félt ettől. Ismer engem.
Nem tűnhetett fel neki a dolog, mert én hátul mentem édesanyámmal. S ő szegény úgyis annyira begubódzik mélységes fájdalmába, hogy örül, ha nem lát senkit sem, ha nem hall semmit sem – ha magára hagyják. Ezt tudja szegényről mindenki, aki csak ismeri.
Később a kertben édesanyám leült és én közelében maradtam. Uram diskurált a „magas” vendéggel.
Egyszerre csak hallom, mert félfüllel oda hallgattam, hogy az uram kérdi tőle, mit szól az ellenforradalomhoz?
Felháborodással hangjában azt válaszolja: „Azért történhetett ez meg, mert nem akasztat eleget Kun Béla!!!”
Ekkor láttuk, hogy ennek az embernek az Úristen egészen elvette az eszét.
Lehet-e akkor csodálkozni a műveletlen nagy tömegen, amely behódol nekik, – amikor egy művelt tudós, sőt még mindenképpen elég jó körülmények között élő „soidisant” úriember is ennyire elveszíti a fejét? Nemcsak a fejét, de a szívét, a lelkiismeretét, minden jobb érzését.
Idézik kijelentéseit közös barátaink. Mind csöpögnek a legkegyetlenebb kárörömtől a letört, tönkretett burzsoáziával szemben általában, – egyes, vele ismeretségben, barátságban, sőt a legeslegközelebbi vérrokonságban levőkkel szemben meg még különösebben. Valami szadista gyönyörűséggel beszél róluk, tönkremenetelükről, pusztulásukról. Az embernek eláll a lélekzete, ha hallgatja. Összeszorul a szíve – kétségbeesik, hogy ilyesmi is lehetséges.

JÚLIUS 10.
ÚJ ROVAT A VÖRÖS UJSÁGBAN
Igazán, egészen leleményesek az új formák kitalálásában, amelyben leadják, kigúnyolják a mendemondákat, a „rémhíreket”.
Legutóbb már egy „Póli nénihez” címzett levélben szellemeskednek azok körül a hírek körül, amelyeket nekik kémeik szállítanak.
Sok minden bolondot összeírnak, összefecsegnek. De közötte mindig megtalálni azt a bizonyos magot, amelyben lehet, hogy igazság is rejtőzik, de amelyet ők, a sok összevissza fecsegés között, – el akarnak szikkasztani, nevetségessé tenni. Azt óhajtanák elérni, hogyha valami gyengébb agyú olvasó kezébe kerülne – e cikk, olvasása közben az illető arra a meggyőződésre jusson, hogy éppen úgy, amint nevetséges butaság az a sok „ondit”, amelyet ők maguk nagy torzítva megcsinálnak, époly kevéssé igaz az a másik hír, amelyet tegnap itt, meg ott, mindenütt hallottak, s amelyet e cikkben éppen olyan kifigurázva tálalnak fel, mint a többi butaságot.
Mert, hogy „Pozsonyba” két hadosztály gurka érkezett, akik azonban nem is gurkák, hanem rézbőrűek és csak azért festették feketére az arcukat, mert a vörös katonák már nem félnek a gurkáktól, tehát hogy ne ijedjenek meg előre és ne szaladjanak el, hogy így el lehessen őket fogni, – hogy ez dajkamese – ezt úgy gondolom még a legprimitívebb proli is tudja.
De úgy vélem, hogy az talán már nem annyira dajkamese, amit valóban suttognak, – de amit a cikkíró hasonló „Aufmachung”-ban prezentál, t. i. hogy Kun Béla foglalkozott a lemondás gondolatával! És hogy csak Szamuelly kényszerítette revolverrel a maradásra.
Lehetséges, hogy Kun Béla lemondási szándéka is csak valami polgárember pium desideriumaként látott napvilágot. De azért nem lehetetlen mégsem. Még egy csomó mindenféle butaságot szed össze a rémhírek koszorújába.
Ezzel jelezni óhajtja, hogy tudnak mindenről, amiről suttognak, beszélnek, a polgárok. Összekeveri a valóságos mendemondát, a mesterségesen csinálttal, hogy a jámbor olvasó belezavarodjék és semmit se higyjen el belőle, még azt se, ami talán véletlenül igaz lenne.

FEJTÖRÉS A FÉSZEK KLUBBAN
A napokban egy igen optimisztikus hajlandóságú rokonunk azt mesélte, hogy a „Fészek” klubban most igen nehéz dolgon törik fejüket az emberek.
Hogyan és miként, a kínzásoknak miféle, eddig nem ismert, nem gyakorolt, legszörnyűségesebb eszközeivel fogják a diktatúra bukásakor – ennek legfélelmetesebb, legkegyetlenebb, legbestiálisabb hóhérját, Szamuellyt, a másvilágra expediálni?
– Boldog emberek vagytok, mondom én, hogy ennyire bíztok rabságunk megszűnésében! És még hozzá, hogy a közeljövőben reménylitek.
– „Die Botschaft höre ich wohl, doch mir fehlt der Glaube!” Miután az átélt, átszenvedett, több, mint 3 hónap óta tartó, szörnyű életünk alatt, sokszor hallottam tőle ezt a biztató kijelentést, sokszor keltette fel bennem optimizmusával a reménységet, és annál keservesebb volt mindig, – a csalódás!
Nagyon víg az élet a „Fészekben” – meséli. Ha nem utazik halálvonatjával a főinkvizítor, akkor nagy orgiákat rendez a szovjetpalotákon kívül, még ott is.
S ami a legförtelmesebb, hogy itt nem a népbiztostársai asszisztálnak neki ezeknél a dőzsöléseknél, mint a Hungáriában, Margitszigeten, s egyéb usurpált palotákban, hadiszállásaikon, hanem eddig magyar embernek tartott, írók, művészek, művésznők.

MAGYAR ÍRÓ ÉS MŰVÉSZNŐ MULAT A LEGBESTIÁLISABB DIKTÁTORRAL
Hogy egyik elismert magyar író vele mulat, hogy ölelgeti őt és prófétájának nevezi, az kevésbbé lepi meg az embert. Ennek az úrnak a karakterével tisztában van körülbelül mindenki, aki őt vagy személyesen, vagy csak hírből is ismeri.
De hogy egy par excellence magyar, tulipántos művésznő is erre a szerepre adja magát, erre az ocsmányságra vetemedik – ez egyszerűen förtelmes...
– Majd meglátod, hogy fognak ezek kirepülni, hogy mit fognak ezekkel csinálni, ha vége lesz a proletárdiktatúrának, mondja R.
– Ha megérjük azt az örömet, hogy vége lesz a rabságunknak, hát meg fogjuk látni, hogy semmit sem fognak velük csinálni, mondom én. Nálunk nagyon hamar felejtenek, nagyon hamar megbocsátanak, nagyon gyenge a morális érzés és a hátgerinc! Nagyon elnézőek az emberek tisztesség, becsület tekintetében magukkal szemben – és így talán ezért nem arrogálják maguknak a túlszigorú kritika jogát, másokkal szemben sem. Köpönyegforgatók és gyávák. S mert azok, hát nem merik konstatálni másokkal sem, hogy látták már azt a köpönyeget mindenféle fajta módon feltéve és hordva...

MÁR VISSZASZÍVJÁK NÉMILEG A SZIGORÚ ALKOHOLTILALMAT
Az „engedmények” folytatódnak! Nulla dies – sine linea. Visszaemlékszem a közelmúltból halálfejes plakátokra, melyekkel az alkohollal élő, saját vesztébe rohanó embereket ijesztették.
Emlékszem, mily büntetéssel fenyegették az alkoholt élvezőket, az eladókat és rejtegetőket!
S íme, ma, szerény ibolyaként, egy kis hírecske lapul meg az ujságban, hogy a „dolgozó munkásság óhajának megfelelően, a mai nappal borfröccs kerül forgalomba.” Egyelőre állítólag csak 3 deci bor és 7 deci szódavíz lesz az üvegben. De ez az ügy fejlődésképes! Meg azután ki fogja minden üvegnél ellenőrizni, hogy az arány nincs-e megfordítva? S nem fogják-e idővel azt a szódavizet egészen elhagyni belőle?
Szóval haladunk. A munkásságnak csak „óhajtania” kell valamit s óhaja rögtön teljesül.
Ha azonban, jelentésükhöz híven, ezt az óhajtott italt csak a „dolgozó” munkásságnak fogják kiszolgáltatni, akkor azt hiszem, nem túlságos sok bort lesznek kénytelenek kimérni.
Az ordító plakátok divatja még egyre tart az utcán. Alkalmazkodik mindig az eseményekhez. Csak a durvasága, a brutalitása és az az igyekezete, hogy félelmet keltsen a polgárságban, marad mindig ugyanaz. A nyelv, amelyen szóban és képben beszélnek, méltó hozzájuk.
Pl. egy fegyverre támaszkodó vörös katona, olyan arccal, mely ezúttal nem félelmet gerjesztően, hanem csak szörnyen bambán bámul maga elé és karját nyújtva kiabálja: „Te, sötétben bujkáló, rémhírterjesztő ellenforradalmár, reszkess!”
Látványnak sokkal szörnyűségesebb, utálatosabb és ijesztőbb is egy másik plakátjuk. Ezen egy rettenetes, bestiális kinézésű matróz úgy kitátja száját, hogy majd beleszakad. Karjait széttárja, kezeit ökölbe szorítva rohan előre s úgy ordítja a szöveget: „Fegyverbe! Fegyverbe!”
Hogy ez a kép, bármely prolinak gusztust csinálna a vörös hadseregbe önként belépni, azt kötve hinném.
Miféle ember lehet az a festő, aki ilyesmit tud produkálni? Aki parancsra ilyen förtelmet tud festeni! Talán mégsem való a művészetet, Istennek ezt a fenséges adományát arra használni fel, hogy embertársainkban az undornak, a rosszullétnek érzését keltsék fel vele?
Ellenben valami szépet is hallottam. Ebben a gyáva, meglapuló, megalkudó világban végre egy bátor cselekedet!

SZÁSZ ZOLTÁN IMPONÁLÓ BÁTORSÁGA
A napokban, egy közgyűlésen, így mesélik, felszólalt Szász Zoltán. És volt elég mersze ebben a minden szabad véleményt minden legkisebb, legszelídebb kritikát leterrorizáló, csak rabszolgai meghunyászkodást tűrő világban szembehelyezkedni a Tanácsköztársasággal, kifogásolni a sajtószabadság lehetetlen elnyomását, stb.
Képzelem, hogy milyen óriási szenzációt kelthetett ott az első bátor ember megjelenése, illetőleg felszólalása. Ebben a világban, melyben csak diktátorok vannak, – és olyanok, akik ezeknek parancsait, minden gondolkozás, ellenvetés, kritizálás nélkül, tartoznak követni.
Csodálnám, ha ez a derék ember még szabadlábon járna!

JÚLIUS 11.
LELEPLEZÉSEK AZ ELLENFORRADALOMRÓL
Folytatólagosan közlik leleplezéseiket az ellenforradalomról. Állítólag már június 11-ére tervezték a felkelést. Azt írják, hogy az egész mozgalom még a májusi leleplezett Dormándy–Horváth-féléből indult ki. Kegyesek elismerni, hogy ez az utolsó összeesküvés igen széleskörű és jól szervezett volt. Sőt a belső szervezkedésen felül még a külföldi ántánt-imperialistákkal is összeköttetést kerestek.
Szükség van pedig erre az elismerésre azért, hogy annál jobban megdicsérhessék a „belügyi népbiztosság politikai nyomozó osztályának” nagyszerű munkáját és szakértelmét, mellyel ezt az egész kuszált ügyet „helyes megvilágításban” napfényre tudta hozni.
Nekünk pedig, ha ugyan megérnünk adatik e nyomorúságos, rabszolgasorsunknak végét, márványba kellene vésni nevüket, szobrot állítani még életükben azoknak a dicső embereknek, akik, tudva azt, hogy mit kockáztatnak, mégis nekimentek a szörnyű feladatnak, megkísérelték magukat, polgártársaikat, Magyarországot ettől a szégyenletes, gyalázatos járomtól megszabadítani!
A cikk megnevezi Pétery József, menekült jegyzőt, mint a Tisza-rezsim lelkes emberét, Krisztics Sándort, a Területvédő Liga főtitkárját, báró Perényi Zsigmondot, Anka János ujságírót s még többeket, akiknek nevét nem ismerem, de akik mindannyian megérdemlik, hogy nevüket imádságunkba foglaljuk. Az ügy, sajnos, nem sikerült. A jó szándék, a bátorság, a halálraszántság azonban csak úgy megvolt bennük – és ezért minden köszönetünkre, minden hálánkra érdemesek!

JÚLIUS 12.
KÖNYÖRÖGNEK A VIDÉKI DIREKTÓRIUMOKNÁL ÉLELEMÉRT
Szirénhangokat hallatnak. A legcsábosabb szólamokkal aposztrofálják a vidéki direktóriumokat, hogy gondoskodjanak a drága, fővárosi proletár-testvérek élelmezéséről. Elébük tárják, hogy a főváros proletársága mennyire elől járt az osztályharcban már évtizedek óta és most, íme a proletariátus hatalmának megvédéséért a legsúlyosabb nélkülözéssel küszködik. S miután ezeknek a drága testvéreknek a sorsától függ az egész ország dolgozó népének a sorsa, tehát az egész ország direktóriumának és az egész népnek, saját érdekében való kötelessége, hogy gondoskodjék, hogy ezek élelemhez jussanak. Képtelenségnek mondja, hogy Budapest proletárjainak koplalniok kelljen akkor, mikor az ország igen sok vidéke még bőségben él. Egyúttal persze nem mulasztja el figyelmeztetni őket, hogy hiúsítsák meg a budapesti burzsoák magánvásárlásait! Ez csak természetes. Tőlük mást várni nem lehet. Nem elégednek meg azzal, hogy Budapesten ítélik éhhalálra (elég másfajta halálra is!) a polgárt, megkövetelik a vidéki proliktól is, hogy hasonló módon, az ő intenciójuknak megfelelően bánjanak el vele.
Furcsa, de úgy van, valahányszor ezeket a sürgető, követelődző, a budapesti éhínségről tanúskodó írásokat olvasom – öröm tölt el. Furcsa, miután magam is budapesti lakos vagyok és az éhezést már sokkal előbb megkezdtem, mint ők. Akkor, amikor ők még „orgiákat” ültek. Tehát most, amikor már nekik is üt az óra az éhezés megkezdésére, a mi koplalásunk szörnyű komoly ügy lesz.
És mégis kívánom, hogy így legyen! Mert erős a hitem, hogy ha a prolik is megismerkednek a Tanácsköztársaság-produkálta éhezéssel, akkor már nem fog sokáig tartani ez az állapot.
Úgy vélem, hogy akkor azután igazán kiadják az útját Kun Bélának és társainak! Azoknak, akik a földi paradicsom ígéretével bolondították, vették le a lábukról – és szerencsésen elvezették őket, az éhínség országába, Akkor azután már nem lesz szükség külső beavatkozásra, segítségre. Akkor már saját magától, saját bűnei folyományaként fog összeomlani a pünkösdi királyságuk. Amely azonban, a mi számunkra, mindazokéra, akik benne élnek és alatta kimondhatatlanul szenvednek, örökkévalóságnak tűnik fel már eddig is. Annyit kínlódtunk e pár hónap alatt, annyi összehalmozott szenvedésben, összesűrűsített nyomorúságban volt és van részünk, hogy sok emberöltőre elosztva, még mindig túlontúl sok lenne!

JÚLIUS 13.
A HŐS LAMBERKOVICS SZÁZADOS ELESETT!
Lamberkovics századosnak – sajnos, – már nem állíthatnánk szobrot életében, ha véget is érne nyomorúságunk! Lamberkovics százados elesett a 24-iki ellenforradalom napján! ő volt az egész összeesküvés szervezője, a Ludovika-oktatás ügyének vezetője, ő intézkedett mindenben, a Ludovikában.
Lehet, hogy mások, akiknek van direkt összeköttetésük a vörösvilág mértékadó köreivel, már régen tudják ezt és még sok egyebet, az ellenforradalomra, előzményeire, lezajlására, – és megtorlására vonatkozólag.
Én azonban, aki a legnagyobbfokú visszavonultságban élek, népbiztost vagy hasonló fajtát – még távolról sem láttam (azaz bocsánat – a tejcsarnoki ifjút, sajnos egyszer igen!) én nem tudok autentikusan semmiről sem, – ami a vörös világban történik. Kivéve persze saját személyes élményeimet. Néha egy-egy betévedt vendég hoz hírt. Meg azután az ő ujságjuk!
Mélységes szánalommal olvasom, hogy az, aki kezdeményezője, lelke volt az összeesküvésnek, ez a hőslelkű bátor ember, valódi hősi halált halt. Semmihez sem kellett annyi hősiesség és személyes bátorság, mint ahhoz a feladathoz, amelyet ez a nagyszerű ember magára vállalt. Háborúba az emberek legnagyobbrésze azért megy, mert kell mennie, mert besorozták. Mert küldik, kényszerítik. Nagyon kevés közöttük a Tisza István, az önként jelentkező, hazájáért életét önként feláldozni kész hős. – Lamberkovics századost nem küldte senki, önként ment, hazáját, polgártársait megmenteni.
Sajnos, nem sikerült. Nagyon kevesen voltak az elszánt lelkű hős ellenforradalmárok – a vörösöknek majd négy hónap óta toborzott, fejlesztett, a legnagyobb terrorral együtt tartott hadseregéhez képest.
Az Úristen adjon neki nyugodalmat! Áldottak legyenek porai – ha már az embereknek sajnos nincs módjukban meghálálni azt, amit érettük tenni akart és tett is! Ha sajnos, nem is volt meg az általa és általunk oly hőn kívánt eredménye önfeláldozó cselekedetének.
A diákokat is, akiknek hozzátartozói megszállott területen vannak, hazatessékeli a Tanácsköztársaság! örül, ha valami úton-módon, apaszthatja az élelemfogyasztók számát. A „burzsujt” persze nem engedi ki karmai közül.

A SZERÉNY POLGÁRI DIÁKBÓL KÖVETELŐ PROLI LETT
A mi diákunk is hál’ Istennek indulóban van. Ezt is alaposan átalakította, inficiálta a Tanácsköztársaság. Mikor szegény szüleim ősszel önként és ingyen, magukhoz vették, igen tisztességes, szerény modorú fiúnak mutatkozott. És miután az ő kis udvari szobája szegény szüleim ebédlő-szobája mellett volt, – bizony vacsorázásuk idején, ha otthon volt a fiú, őt is ellátták mindenfélével. Mikor azután kiütött a proletárok uralma, mikor elvették szegény szüleimtől a házat, mikor a proletár-család bevonult az ő szobájába is és az ebédlőbe is, ő pedig a három ablakos, balkónos terembe, a szalónba költözött, akkor egyszerre már ki volt cserélve. Akkor már lepattant róla a polgári tisztesség igen vékony máza és előkerült a hálátlan proletár. Elfelejtette mindazt a jót, – amelyet vele cselekedtek, Elfeledte a ¾ éven át önként nyújtott ingyen-lakást, takarítást, ágyneműt, megvendégeléseket, stb. Vége volt a szerény, a tisztességtudó viselkedésnek. Most már követelt! Mégpedig a leglehetetlenebbül kieszelt haszontalan dolgokat, csakhogy éreztesse a hatalmát és azt, hogy most már ő az úr, ő is a parancsolók táborához tartozik. És mi tartozunk engedelmeskedni neki.
Így pl. mikor szegény édesanyám szokásához híven, mint minden tavasszal elutazása előtt szokta, úgy most is a szalonban lévő családi olajképeket – vászonnal húzatta be, hogy erős naptól, legyektől megkímélje, a fiatal úr, a legenergikusabban protestált ez ellen! Ő, aki, ha szegény szüleim ingyen-lakáshoz nem juttatják, valami külvárosi ház pincéjében, vagy negyedik emeletének valami férgekkel bélelt zugában üthette volna fel sátorfáját (persze itt is jó pénzbeli ellenszolgáltatás fejében), most, feljelentéssel fenyegetődzik, – mert a képek, – mint minden rendes úriházban, ahová a nap erősen süt nyáron – egyidőre le vannak takarva!

A PROLIVÁ LETT DIÁK MÉG A VIDÉKRŐL FELJÖTT CSALÁDJÁT IS BESZÁLLÁSOLJA NÁLUNK
De még ez sem elég! És az sem, hogy őt magát becses személyében megtűrtük házunkban, akkor már, amikor ez még éppenséggel nem volt kötelező. Most egyszerűen vendégfogadónak tekinti házunkat. A legjobb alkalom, hogy felhozassa vidékről k. nővérét is. Elszállásolja nálunk, ágyat, ágyneműt követel számára. S a jólnevelt, tanulékony kisasszony, úgy látszik szintén igen hamar aklimatizálódik. Napokat tölt házunkban. A szalónnak sajnos, nincs külön kijárata. Tehát állandóan, keresztül-kasul szaladgálnak a volt „úriszobán,” mely a lakásunkat elöntő proliáradat óta ebédlő és édesanyámnak tartózkodási helye.
S mikor most elmegy végre, mégcsak annyi tisztesség és emberség sincs benne, hogy megköszönje a „követelt” vendégszeretetet, vagy csak egyszerűen elbúcsúzzék.
Egészen bizonyos, hogy ez a kis zsidófiú nem lett volna abban a helyzetben, abban a szurtos hónapos szobában – amelyet talán többedmagával bérel, hogy még a nővérét is beinvitálja Pestre szórakozni, – ha ránk nem szakad a proletárdiktatúra áldása, így azonban vétek lett volna a nagyszerű alkalmat elszalasztani.
Hogy ezzel egy szegény, szerencsétlen idős úrinőnek, amúgyis csupa kínból álló életét, még jobban elkeserítik, éjjeli-nappali jövésükkel-menésükkel, nyugodalmát megzavarják, – bárdolatlan viselkedésükkel felizgatják, – ki törődnék azzal? Ők semmiesetre sem.
Nem érdemelnék meg a proli nevet, amelyre a jelen körülmények között, bizonyára nemcsak pályáznak, de büszkék is, ha ilyen csekélységekkel foglalkoznának, vagy éppenséggel zavartatnák magukat ilyesmik által.
Sőt ellenkezőleg! Valószínűleg úgy érzik, hogy külön dicséretre, vagy jutalomra érdemesek az uralmon lévők részéről, hogy ők is tehetségükhöz képest hozzájárulnak a gyűlölt burzsuj megkínzásához.
Sok helyen igen termékeny talajra talál az általuk elvetett mag. Hamar kicsírázik, kivirágzik. Ha ugyan virágnak nevezhető, az a piszkos talajból mérgezett trágyával „feljavított” földből kikelő – nadragulya...
Örök szégyene marad a világhistóriának, ha majd megírják s a késő utódok majd olvasni fogják, hogy a proletárdiktatúra negyedik hónapjában, amikor már minden józaneszű ember láthatta, tudhatta, hogy mit jelent a vörös cégér, mi történik ebben a szerencsétlen országban, a vörös diktátorok uralma alatt, – akkor még mindig módjában van Kun Bélának, Clemenceauhoz jegyzékeket meneszteni!
Ahelyett, hogy Clemenceau – menesztene, vagy már régen menesztett volna egy csapat harcost ide, – amely leverte volna, elpusztította volna ezt az ártalmas csürhét.
Csak a vezetőket, ezeket a világcsaló gonosztevőket, kellene kézrekeríteni. A vörös hadsereg, – amelynek ma már nagy része csak belekényszerített, terrorral benntartott, fehér érzelmű polgár, – nem hiszem, hogy valami nagyon lelkesen exponálná magát és kelne a diktátorok védelmére. De, sajnos, a hadseregük elől van! Ők maguk pedig a biztos háttérben bujkálnak.

KUN BÉLA BESZÉL A „BECSÜLETESSÉG” SZABÁLYAIRÓL
Kun Béla merészkedik Clemenceaunak előadást tartani, mint ők írják, „szemléltető előadásban részesíteni az imperialista külpolitika eszközeiről, a nemzetközi egyezségek értékéről.” Kun Béla merészel beszélni szabályokról, melyek nemcsak országok, de becsületes emberek között is, tárgyalásokat, megállapodásokat lehetővé tesznek.
Ugyanaz a Kun Béla, aki nemcsak cselekedeteiben bizonyította be negyedfél hónapos uralma alatt, hogy neki minden eszköz jó és szent célja elérésére, de szavakban is nem egyszer kifejezte, hogy őt sem adott szó, sem ígéret nem kötelezi, s hogy ő csak azt teszi, ami céljainak megfelel – semmiféle polgári, ezzel ellentétes ideológia – őt nem feszélyezi. Ugyanaz a Kun Béla, aki valószínűleg soha uralomra nem jutott volna, ha nem lobogtatja fennen a területi integritás zászlaját! Sok jóhiszemű, hazafias érzelmű ember, – emiatt ment lépre neki.
Ez a Kun Béla, a hazugságok, a szószegések, a csalások nagymestere, mer ma jegyzéket intézni Clemenceauhoz, amely egyúttal „szemléltető” oktatás a világ proletariátusa számára azért, mert állítólag Clemenceau nem tartotta meg ígéretét! Kiparancsolta őket a csehszlovák területről azzal az ígérettel, hogy ehelyett a Tiszavonal román-megszállta részét fogja számukra kiüríttetni. És még eddig nem tette!
És ez a becsületes, igazmondó, minden körülmények között szavát álló, egyenes lelkű és beszédű Kun Béla, – hogyne ütközne meg ezen a „szószegésen”!
Ilyesmit – képtelen megérteni, – másoknál! De mégegyszer átolvasva e vezércikket, lassankint rájövünk, hogy Kun Béla nem is mondott, nem is tett olyan lehetetlenül következetlen kijelentést. Legyünk tárgyilagosak, legyünk igazságosak! Szórul-szóra ez a mondat fordult elő a vezércikkben – ez az egésznek a veleje:
„A jegyzéknek jelentősége elsősorban abban van, hogy szemtől-szemben láthatja a munkásság, hogyan dolgozik a békekonferencia, milyen mélyre süllyedt a tőkés diplomácia, amely ronggyá tépte mindazokat a szabályokat, amelyek nem csak országok, de általában becsületes emberek között a tárgyalásokat, a megállapodásokat lehetővé teszik.”
Íme, mea culpa! Bocsánatot kérek Kun Bélától. Mind az, amit ő írt, szószegésről, vagy ígéretmegtartásról, merő igazság. S az is igaz, hogy mindezen fogalmakat nem szabad ővele összefüggésbe hozni.
Hiszen világosan megírja, hogy ezek az önérzetes „becsületes” emberek közötti tárgyalásra vonatkoznak. Hát van-e a világon olyan ember – magát Kun Bélát is beleértve – aki őt csak a legtávolabbról is, valamiféle vonatkozásba tudná hozni – a becsületesség fogalmával?
Ilyen bolond úgy hiszem, nem szaladgál e földtekén. Ellenben neki joga van ahhoz, hogy megütközzék azon, ha „becsületes” emberek megszegik a szavukat, ígéretüket csakúgy, mintha a Kun Bélák fajtájához tartoznának!

ÚJABB SOROZÁSOK
Hogy a harctéren sem állhat az ügyük túlságosan jól (hála érte az Úristennek), arról tanubizonyságot tehet az a sorozási düh, mely újból erőt vett rajtuk. Most megint beparancsolják sorozásra azokat a tartalékos és népfölkelő tiszteket, akik valami népbiztosságnál, vagy az alája tartozó hivataloknál működtek.
Ezeket ugyan kevésbbé sajnálom, ezeket a nagy megalkuvókat, akik jelentkeztek és hivatalt vállaltak, a vörös hóhérok alatt, akik segédkeztek polgártársaik tönkretevésében.
Most azután elnyerik büntetésüket.
Életüket akarták bebiztosítani, gyomruk kényesebb igényeit kielégíteni azáltal, hogy önként felajánlották szolgálataikat a Tanácsköztársaságnak. Most azután rájuk jár a rúd. A burzsuj elnyomása helyett mehetnek a harctérre, – saját életüket és vérüket áldozni Kun Béláért, Pogány Józsefért, Szamuellyért és a Tanácsköztársaság többi dicső oszlopáért.

POGÁNY JÓZSEF LÓVERSENYEKET RENDEZTET
Míg ezeknek az „oszlopok”-nak van elég eszük ahhoz, hogy részint a proliknak, részint most már burzsujtiszteknek engedik át a dicső feladatot, hogy vérük hullásával megvédjék a diktatúrát és a diktátorok hatalmát. A napokban hallottam pl. hogy Pogány – Napoleon – a Balatonon fürdőzik és lóversenyeket rendeztet. De még egyebet is hallottam, amit nem akarnék, nem szeretnék elhinni. Mégpedig azt, hogy a mai Budapest egyik legszebb fiatalasszony színésznője vele van, szűkebb udvartartásához tartozik.
E hölgyről az utóbbi időkben már többször hallottam, hogy kissé túl liberális, – kegyei osztogatásában kissé túl bőkezű. De azt már szinte nem vagyok képes elhinni felőle, hogy ennyire megfeledkezzék magáról, emberi, női méltóságáról és a diktatúrának ezzel az ocsmány alakjával is barátkozzék, – csak utilitarizmusból. Mert a fantázia annyira már nem működhetik, hogy itt más okot csak elképzelni is lehessen!
Ha ilyesmit hallok, akkor megint a lehetetlenségig növekszik kétségbeesésem, mert megrendül a hitem az emberekben.

JÚLIUS 15.
Még egyre, – szünet nélkül azzal dicsekednek, hogy az entente nem fog fegyverrel beleavatkozni a magyar tanácsköztársaság sorsába, mert nincs módja, ereje hozzá. Felsorolja egyik hatalmas államot a másik után és kisüt mindegyiknél valami akadályt. Ránknézve azonban mélységesen szomorú, hogy – úgy látszik, – a tény maga igaz: nem akarnak beavatkozni. Nem tartják érdemesnek csak egyetlenegy katonát is áldozni ezért a „bagatell” ügyért, amelyből az ő gondolkozásuk szerint, számukra semmi haszonra sincs kilátás.
Egy ilyen szörnyű, véres, négy esztendei háború után csak nem fognak érzelmi politikát csinálni, még hozzá egy előttük teljesen közömbös kis maradék-országért? Sőt, még talán meg is haragudnának a Magyarországnak küldendő segítségért, az ententenak segítőtársai, – a gyávaságukból, árulásukból most tőkét csináló, jutalmat váró és bőségben tobzódó, apró, rablónemzetek, a Magyarországot körülvevő, fojtogató szomszédok?!...

KUN BÉLA REMÉLI, HOGY AZ ENTENTE VELÜK TÁRGYALNI FOG
Azt írják Kun Béláék, hogy tárgyalás lesz. Az entente kénytelen velük tárgyalásba bocsátkozni, ezzel a bolseviki kormányt elismerni és felhívni Kun Bélát, hogy küldjön képviselőket, akik átvegyék a békefeltételeket.
Micsoda szégyen lenne az ententere nézve, ha ez igaz lenne!
Megint új rendelettel kedveskedtek Budapestnek. Amikor kezdődött az élelmiszer alapos megfogyatkozása, csak megengedték (a burzsujoknak is) a főváros területének az elhagyását – ínség miatt. Majd kezdték őket kitessékelni. Most már a kiutasításnál tartanak.
A „munkanélküli jövedelemből” élőknek (így nevezik a burzsujt), megparancsolják, hogy záros határidőn belül hagyják el a főváros területét. Ha van vidéken rokonuk, akkor kötelesek odamenni, ha nincs, akkor „kijelölt helyekre” fogják őket utalni. Nem csak a lakásokban, szállodákban, penziókban fognak razziákat tartani, de még az utcán is felülvizsgálatokat fognak végezni.

A „BURZSUJT” KIPARANCSOLJÁK A VÁROSBÓL
Hát volt-e valaha még ilyesmihez hasonló e földön? Hogy embereket saját otthonukból, házukból, lakásukból, de még a városukból is kiparancsoljanak? De nem megszálló, velük háborút viselt, győzedelmes ellenség teszi ezt, hanem saját honfitársai! Azaz egy csomó aljas, züllött alak, aki véletlenül Magyarország földrajzi határain belül született. Mert több közük Magyarországhoz nincs.
Ezek a sötét alakok, akik bámulatos jó szimattal érezték meg annak a pillanatnak bekövetkezését, amikor egy földig sujtott, ha nem is saját hibájából, de háborút vesztett nemzet annyira elalélt, hogy semminek sem tudott ellenállni, mert nem volt ereje hozzá – és így mindent lehetett vele csinálni...
Miután azonban tudják, hogy hatalmukat éppen a polgárság összeroppanásának köszönhetik és azzal is tisztában vannak, hogy ha ez valamikor, akár saját erejéből, akár külső segítséggel, de talpra áll, magához tér, akkor üt a bosszú órája, tehát minden tőlük telhetőt elkövetnek, hogy ez a feltámadás soha be ne következhessék.
Tőlük pedig – ebben az irányban nagyon sok telik. Soha a polgárság nem lenne képes, csak ezredrészében is viszonozni azt, amit vele az eddigi negyedfél hónap alatt elkövettek. Ehhez szükség lenne az ő gonoszságukra.
Most kiutasítják a polgárságot lakásából, elveszik élelmiszerjegyeiket. Megtisztelik azonban őket azzal, hogy ezúttal egyforma elbánásban részesítik – egynémely proli elvtárssal, t. i. a rabokkal és fegyencekkel. Mert azokat is vidékre akarják küldeni, ugyanúgy, szintén kényszermunkára.
Gyöngén állhatnak dolgaik – belsőleg, ha ilyen rendeletekhez kénytelenek folyamodni, amelyek ékesen beszélnek és elárulják mindenki előtt, hogy hogy állnak? Leleplezik való helyzetüket.

JÚLIUS 17.
Valóban csodálom, szinte mondhatnám, hogy irigylem az uramat, hogy legalább ő még meg tudta őrizni belső nyugalmát, lelki egyensúlyát. Álmatlan éjszakákon gondolkozom azon, hogy milyen szerencséje és az Úristennek milyen nagyszerű adománya: az ő higgadtsága. Milyen jó számára, hogy nem esik úgy kétségbe, mint én, hogy nem lázadozik, az ellen a sok-sok szörnyűség, rosszaság ellen, amelyben bennünket közel négy hónapja részesítenek.
Hiszen ő nemcsak a testi nélkülözéseket kénytelen mindannyiunkkal együtt átszenvedni, nemcsak a raffínált kegyetlenséggel kieszelt lelki megkínoztatásnak részese, csak úgy, mint mi, nemcsak vagyonát vették el tőle, de tönkretették, megsemmisítették élete tartalmát, majd negyven esztendőnek szellemi termékét, annak a töméntelen, emberfeletti munkának eredményét: mindazt, amit ő a magyar kultúra érdekében fáradhatatlan szorgalommal, roppant kitartással, rengeteg tudással, – a maga hite szerint örök időkre készült alkotni.
Sok egyéb kínzó, marcangoló gondolatom közepette fájó szívvel tépelődöm ezen. Jó barátaink előtt említem is, hogy bámulom őt, aki ezt a számára legnagyobb csapást lelki összeroppanás nélkül képes elviselni.
S íme nemcsak kibírja, – de még ennél sokkal többet is tud.

AZ URAM MEGÍRJA MEMOIREJAIT
Mintha megszűnt volna reá nézve az egész külvilág, minden förtelmével. Belemerül a multba, visszatér pályája legkezdetére. Összeszedi, rendezi iratait, írásba foglalja, megörökíti eddigi pályafutása élményeit, eseményeit, eredményeit, összes kiadói működését, az írókkal való érintkezését. Leírva – eddig nem ismert, nem publikált érdekes adatokat: a „nagyokkal”, Jókaival, Mikszáthtal, Eötvössel stb. való összeköttetéseit. Szóval – pályafutását, emlékiratait írja meg, melyekben azonban benne van az utolsó negyven esztendőnek egész kulturális története.
Hogy az Úristen honnan ad neki annyi erőt, hogy erre képes, ezt igazán még elképzelni sem tudom! Hogy valakinek van annyi lelkiereje, hogy megírja pályafutása történetét, éppen akkor, amikor ennek minden eredményét mesterségesen elpusztítják, ezt nem érem fel ésszel. S hogy valakiben van annyi optimizmus még ma is, amikor már a reménykedésre sincs erőnk, hogy ezt a nagy munkát megírni merje, még talán abban is bízva, hogy ez valamikor nyilvánosságra is kerül, – ez már csodával határos!
Megkezdenie a dolgot bizonyára nehéz volt neki is. De most, hogy benne van, elmerül benne teljesen. Most nem lát semmit, nem tud semmiről. Nem éli ezt a mai pocsék, megalázó életet, hanem benne él a multban, a produkálásban. Újból átélvezi az ifjú- és a férfikor lázas tevékenységét. Újból átszenvedi sok és nehéz küzködését. Újból öröm és megnyugvás tölti el szívét az elért szép és nagy eredményekkel szemben.
Egész nap folyton rendez és ír.
És én imádkozom az Úristenhez, hogy neki legyen igaza! Kérem őt, hogy ez az írás, egy élet működésének tükre ne csak az íróasztal fiókja számára készüljön!
Könyörgök, hogy ne csak pályafutásának képe, de összes eredménye is – mentessék meg az utókornak és a hozzá fűződő név se legyen örök időkre megsemmisítve.
Csak ujságot, az ő ujságjukat kell kezembe vennem s akkor módomban van újból meggyőződni arról, hogy micsoda áldás rejlik abban, ha az ember el tud zárkózni a napi események elől. Ha képes kivonni magát az izgató, vért felkorbácsoló cikkek pusztító hatása alól.
Amikor is a vezércikk (mint a mai is pld.) – reményeket költöget, amelyeket azután a következő írásuk alaposan elpusztít.
A mai „Nincs visszatérés” című vezércikkben – mireánk nézve igen bíztató momentumokat állapít meg.
Elmondja, hogy dacára annak, hogy július 21-én, éppen a proletárdiktatúra fennállásának negyedik hónapja betöltésének napján, az egész világ proletárjai politikai sztrájkba fognak lépni, mégis ezen bíztató előjel dacára a magyar proletártömeg egy részén csüggedés, ingadozás ül. Adja Isten, hogy így legyen!
Sőt, azzal a reánk nézve örvendetes kijelentéssel folytatja, hogy ez a lelki elernyedés még azokat sem hagyta érintetlenül, akik vezetni volnának hívatottak. És kutatja, hogy mi ennek a csüggedésnek, ingadozásnak az oka?

KUN BÉLA A PROLETÁRDIKTATÚRA KRÍZISÉRŐL BESZÉL
Erre a válasz: Kun Bélának a tegnapi szövetséges központi bizottság ülésén történt megállapítása, hogy a proletárdiktatúra most Magyarországon krízist él át. Még pedig háromfélét. Az első: a hatalmi krízis, vagyis a proletárállam központi és helyi hatalmi szerveinek ingadozása az ellenforradalommal szemben.
A szűkös élelmezés, a nélkülözés: a gazdasági krízis. És végül harmadik: az erkölcsi krízis. Csodálatos, de igaz! Bevallja, ami persze megint nem ujság senkire nézve sem, hogy „nyakunkon a korrupció a proletariátus különböző intézményeiben”.
Nagy bátorság kell valóban Kun Béla részéről ahhoz, hogy ilyen vallomást tegyen! Nagyobb korrupciót és a régi világ ideológiája szerint több és súlyosabb törvénybe ütköző cselekedetet még e földön egy tömegben, egy időben nem produkáltak –, mint amilyent ő maga és társai elkövetnek!
És miután ilyen szépen megmagyarázta a krízis okait, a bekövetkezendő világ-sztrájkkal biztatja proletártestvéreit és mint mindíg, ha úgy látja, hogy szükség van holmi doppingolásra, az esetleg visszatérhető kapitalista-uralom borzalmait ecseteli és a legszörnyűségesebb burzsuj-bosszút helyezi kilátásba.
Innen a cikk címe, hogy „Nincs visszatérés”. Ami az ő nyelvükön azt jelenti, hogy nem lehet, hogy nem szabad, hogy visszatérés legyen.

„ÖNVALLOMÁSOK”
Tehát egy „szép léleknek” ezen önvallomásai kis megnyugvással töltenének el bennünket, ha nem következnék mindjárt a másik lapon a reánk nézve sokkal kevésbbé kedvező hír. Azt írják, hogy felbomlott a szegedi „cirkuszkormány”. Ha ez igaz, akkor elég szomorú. De miután nagyon nagyot mondanak, reménylem, hogy talán egy kicsi sem igaz belőle. Ugyanis azt is írják folytatólagosan, hogy nemcsak felbomlott a kormány, de még fel is kínálták azt – a proletariátusnak. Nohát, a kormány tagjainak nevet ismerve, lehetetlenségnek minősítem ezen állításukat.
Ez az állításuk annyira abszurd, hogy nem lehet igaz és így talán az egész hírük csak légből kapott koholmány, hogy ne mondjuk: hazugság.
Ilyen most az ember élete! Idegei nem jutnak egy percnyi megnyugváshoz, örök hullámzás, picike remény – nagy kétségbeesés között. Parányi örömet felvált – tengernyi bánat.
És folytonos találgatás, folytonos tépelődés. Mi az igazság? Mi van a sorok mögött? Mi vár reánk ma, mi lesz velünk holnap?!

JÚLIUS 19.
ÚJABB PROKLAMÁCIÓK
Csupa kiáltvány, csupa proklamáció! Nagy, hangzatos, a rendes frázisoktól csepegő és a „világ proletariátusához” intézett kiáltványban Kun Béla és Garbai Sándor elszavalják, hogy micsoda óriási dolgokat cselekedtek, hogy küzködnek, hogy vívódnak, hogy éheznek (!), hogy izzadnak és vergődnek, sebzett ujjakkal vérezve munkálkodnak a dolgozók jövendőjének épületén! Két hosszú hasábon át így szónokolnak. S miután bőségesen, részletesen tudatták a világ proletárjaival csodás, heroikus működésüket, most támogatásra szólítják őket fel. Erős a bizalmuk saját erejükben, de azért nem ártana, hogyha a világ proletariátusa segítségükre jönne. Mert „a mi vereségünk a ti végzetetek lenne”... „Le kell hát ráznotok magatokról a burzsoáziának lakájhadát” stb., stb. „A ti fellépéstek július 20. és 21-én tanúbizonysága lesz annak, hogy a proletariátus vaskényszerrel van kötelezve a hivatás teljesítésére.”
Ezért a felszólításért lát napvilágot a proklamáció. Ezt akarják, ezt óhajtják természetesen.

A KIHALÁSZOTT, KIFOSZTOTT TÓ
A világon azonban semmi sincs vég nélkül, még a legnagyobb, a leggazdagabb tónak is kifogy az állománya, ha folyton és sokat és sokan halásznak benne és soha nem gondoskodnak a pótlásról, a tenyésztésről. Ha mindent kihalásznak belőle és nem hagynak még annyi anyagot sem benne, – hogy szaporulat-lehetőség is legyen.
Már pedig ők olyannyira dőzsöltek, a szokatlan bőség annyira fejükbe szállott, hogy még gondolni sem tudtak másra, mint arra, hogy kiki mentől jobban, mentől intenzívebben vegye ki részét a tobzódásból.
Egyszerre azonban arra eszmélnek, hogy a halászat eredménye gyengül. Nekik még persze telik. De a szolganépség, amelyre pedig szükségük van, amely alátámasztója hatalmuknak, kiszolgálója szeszélyeiknek – parancsaiknak, már igen szűkösen él. Már panaszkodik, már zúgolódik.
S amint az nagyúri háztartásoknál lenni szokott, hogy a személyzet sokkal nagyobbszámú, mint az uraság, itt is így van. Már pedig abból baj származhatik s nem is kicsi, ha a szolgák serege föllázad, megtagadja az engedelmességet. Ki fogja őket őrizni, kiszolgálni? Ki fogja nekik a még meglévő maradék halakat kifogni?
Itt gyors segítségre van szükség.
Ha az ő szolgaseregüknek már felnyílt a szemük s nem hajlandók magukat tovább bolondítani, nagy a világ, – szerencsét próbálhatnak másokkal is. Ahogy az elbolondítás művelete sikerült itt, – mégpedig fényesen, most majd a szirénhangoknak, a csábító ígéreteknek talán más országok „szolgaserege” is be fog hódolni.
Ha sikerül föllázítani a „világ proletárait”, akkor diadal! Ha nem, akkor legalább megpróbálták. Nem tehetnek maguknak szemrehányást, hogy csak valamit is elmulasztottak tenni veszélyben levő hatalmuk alátámasztására.
A másik proklamáció: Varga Jenőtől, a népgazdasági tanács elnökétől származik. A vörös katonákhoz szól. Ok és okozati összefüggés van e két kiáltvány között. Ha nem tartanák szükségesnek a vörös katonákhoz „kérő szóval” fordulni, hogy takarékoskodjanak, ne prédáljanak, gondosan bánjanak minden jószággal, mely kezükön megfordul, ne hagyjanak elpusztulni semmit sem, aminek valami értéke van, akkor – arra sem lenne még oly égető szükségük, hogy a világ proletariátusának a fülét telekiabálják segítségkérésükkel. Nem lenne szükség arra, hogy minden tőlük telhető ékesszólással lázadásra, forradalomra bíztassák őket.
A vörös katona volt eddig kényeztetett kedvencük. Az őrizte a hatalmukat. Az vívta ki, mindenféle gyáva cseh és oláh katonával szemben a „fényes” győzelmeket. A diktátorok után persze, a vörös katona részesült első sorban minden jóban. Ő lesz az utolsó, aki nélkülözni fog. Őt nem szabad megharagítani, őt nem szabad elkedvetleníteni. Belsőleg úgyis elég rossz már a helyzet. A külfölddel szemben a vörös hadsereg a támasz, a védelem, a presztízs.
És most mégis szükségesnek látják őket nem megrendszabályozni, de felkérni, hogy mit tegyenek és mit ne tegyenek!

KÉRELEM A VÖRÖS KATONÁKHOZ, HOGY NE PAZAROLJANAK ÉS NE LOPJANAK
A vörös katonákat arra kérik, hogy vessenek véget a hadseregben folyó élelmiszer-pazarlásnak. Ne főzzenek többet, mint amennyire szükség van. Ne engedjék kiönteni az élelmet. Ne hagyják „elidegeníteni” a hadsereg tulajdonát képező dolgokat: cipőt, ruhát, élelmet, bőrt vagy bármi egyebet! – Ez minden kommentár nélkül eleget mond!
Hogy akkor, amikor az országban, nemcsak a polgárság (mert azzal a kutya sem törődik), de már a proletárok tömege is éhezik, ilyen intelmeket lehet és kell intézni a hadsereghez, ez mutatja, hogy milyen állapotok uralkodtak ott eddig.
Ez nyilvánosságra hozza azt, ami eddig sem volt titok, hogy mindazt, amit a nagy rablásokból megszereztek, ami a vezető körök orgiáiból megmaradt, mindazt a vörös hadsereg kapta. Az otthonlévőknek már csak morzsák, maradékok jutottak.
A mostani kérelem nemcsak azt tárja fel, hogy milyen világ uralkodott katonaságuk körében mostanáig, hanem az itthoni, jelenlegi állapotokról is lerántja a leplet. Most, amikor, bár udvarias formában kesztyűs kézzel fogva meg a dolgot, de mégis szemükre hányják a vörös katonának nagy pazarlását, mikor figyelmeztetik őt a rendkívüli takarékosság szükségességére, mikor felszólítják őt „minden hulladék összegyűjtésére”, ezek a kérések és figyelmeztetések hangosan beszélnek arról is, hogy milyen a helyzet idehaza.
Nem leplezhetik tovább, hogy most már nemcsak az élelem, hanem minden egyéb, a „hadviseléshez” szükséges anyag is erősen fogytán van. Még az ő számukra sem tudnak minden szükségeset előteremteni. (Az itthoni evőknek pedig már csak morzsa se jut.)

A BEVALLOTT ZÜLLÉS
Züllésüknek ily hírét nagyon jól esik hallani burzsuj-fülnek!
Mi magunk az éhségre – annyira, amennyire csak lehet – már jóideje trenírozva vagyunk.
Ki van zárva, hogy a népbiztos elvtársak, a kormány magas körei, avagy csak a proletártestvérek is, velünk e téren nemes versenyre óhajtanának kelni. Ők nem juthatnak ennyire. Az ígért paradicsom helyett – a koplalást minden vonalon nem fogadnák el. Ha nem sikerülne a diktátoroknak külső segítséggel, vagy valamely más, általuk kieszelendő módon segíteni az általános helyzeten, akkor bizonyára náluk már megszokott leleményességgel segítenének magukon, a saját külön állapotukon.
Hogy lemondanának-e? Megszöknének-e? Nem tudom. Mindenesetre azt tennék, amit magukra nézve a legjobbnak, legüdvösebbnek gondolnának.
A hátramaradó proletártestvérekkel éppen annyit törődnének, mint eddig törődtek. „Utánunk az özönvíz!” – És ha ebbe belefúlnának a burzsujokkal együtt a szeretett prolik is, az őket egy percig sem zavarná, vagy búsítaná.
Az a bolond embertömeg, amely annyira felült nekik, otromba nagy hazugságaikat mind készpénznek vette, nem is érdemel különb sorsot, – bizonyára így gondolnák. S ebben némileg igazuk is lenne!
Egyre korholnak és figyelmeztetnek barátaink, hogy ne engedjem át magam annyira a csüggedésnek, kétségbeesésnek! Mert már nem lesz erőm őrülni, ha szabadulásunknak, megmenekülésünknek órája üt.

AMI HELYREHOZHATATLAN, PÓTOLHATATLAN...
Erre a válaszom rendesen az, hogyha meg is érném ezt a csodát, ha lehetne is ébredés ebből a Dante poklában is méltó helyet foglalható álomból, – ki adná nekem, nekünk vissza azt, amit pótolhatatlanul, visszavonhatatlanul elveszítettünk?
Ki támaszthatná fel szegény édesapámat?
Ki adná vissza szegény, szerencsétlen édesanyám lelki egyensúlyát? Bizonyos, hogy nagyon örülnék, ha életünk megrontóinak, tönkretevőinek pusztulniok kellene. De az is bizonyos, hogy az én örömöm melle, örök kísérő társul – erre az életre – odaszegődött, a fájdalom is.

JÚLIUS 19.
Az a kivételes szerencse is osztályrészem lett, hogy két lakóhelyen, két házban élvezem az „öntudatos proletár” burzsujellenes kifakadásait, dühöngéseit.
Az egyik házban, a mienkben alszom, a másikban, édesanyáméban meg a nappalokat töltöm. Édesanyám és a magunk „háztartás”-át vezetem. Itt, majdnem az egész ház, a házmesterrel az élükön gonoszul, gyalázatosan viselkedik.
Kitör belőlük az alantas lelkek bosszúja azokkal szemben, akiknek hálára vannak kötelezve. Nincs olyan nap, amikor ki ne találnának kisebb-nagyobb szekatúrákat életünk elkeserítése céljából. Minálunk a lakók nagyjában, a házmester különösen jól viselkedik. Itt, viszont vannak a hivatalnokok között – igen minimális számban ugyan, – de olyanok is, akik valószínűleg mint legkevésbbé tehetségesek, vagy legkevésbbé szorgalmasok nem igen juthattak valami vezető, fényesen dotált pozícióhoz azelőtt. Ezeké most a világ. Ezek most leterrorizálják volt feljebbvalóikat és természetesen legjobban dühöngenek a vállalat volt fejével szemben.

AZ ALANTAS LELKEK HATALMI MÁMORA
Vállalatunknak elég obskurus alakja lehetett az is, akinek én eddig még nevét sem hallottam és aki most vezetőszerepet tölt be a szocializált üzemnél. S mint ilyen, persze a legnagyobb terrort fejti ki. Lázítja, bujtogatja a többieket. S ha a legkevésbbé észreveszi, hogy valamelyik hivatalnok, vagy csak volt szolga is (akik persze most szintén első szerepet játszanának), annyira megfeledkezik magáról, hogy önkéntelenül is némi respektust tanúsít volt urával és főnökével, vagy valamelyik volt feljebbvalójával szemben, nohát akkor van olyan patália, hogy csak úgy reszket tőle a ház! Van módomban ezekben a kitörésekben naponta gyönyörködni.
Miután „lakásunk” az iroda közepén van elhelyezve, hát mindíg hallhatom, amikor végigjárja az összes helyiségeket és előveszi az egész személyzetet és prédikál nekik. Kiabálva, ordítva több öntudatot kíván, kevesebb szolgalelkűséget. Bujtogat és lázít annyit, amennyi egy ilyen tudatlan senki és semmi-alaktól, aki azonban most hatalmat érez a kezében, kitelik. Ma azonban, már korán reggel hallottam ennek az előttem már nem ismeretlen hangnak megnyilatkozását.
Eleinte nem tudtam elképzelni, hogy mi lehet ez, hogy már ily korán jutok ehhez az élvezethez. Hiszen proletárdiktatúrában élünk, amikor és ahol senkisem dolgozik. Az emberek, a hithű prolik, azt sem tudják, hogyan üssék agyon a napot. Hát mi értelme lenne az irodába korán jönni, a semmittevést már korán megkezdeni? Mi maradna akkor későbbre?
Én a fürdőszobában mosakodtam, amikor a nyitott ablakon át az udvarról hangzik fel a nagy lárma.

A HÁZMESTER LECKÉZTETÉSE
Kinézek, hát meggyőződöm róla, hogy megint X. úr, a volt senki, most a nagy, tanácsköztársaságbeli Valaki ordít és szidalmazza a házmestert, mert nincs benne proletárönérzet, nincs benne öntudat és a proletárnak, a jó Isten tudja – még mi minden szükséges kelléke hiányzik belőle.
Úgy látszik, rajtakapta, rájött, hogy még mindíg nem tudta tisztességes voltát feladni és aszerint viselkedni. S ennek a negatívumnak észlelése pozitív vörösposztóként hat egy újdonsült vörösen izzó hatalmasságra.
Szegény József alig mert válaszolni. Nem is igen hallottam a hangját. Legázolta, letaposta a szitkok özöne és a fenyegetések áradata, hogy mi fog vele történni, ha meg nem változik és nem fog hamarosan megtelni a hithű proli erényeivel. Túloznék, ha azt állítanám, hogy az ilyen jelenetek, illetőleg ordítozások meghallgatása már korán reggel, valami jó stimulálószernek bizonyulna egész napi hangulatomra.
Az a tudat, hogy saját volt házunkban, saját volt vállalatunk alkalmazottja, – ilyen hangon mer beszélni, így meri lázítani volt házmesterünket, ellenünk és a vállalat érdekei ellen, – minden volt feljebbvalója ellen, – valóban nem kevéssé viseli meg már végső elernyedésben vonagló idegeimet.

JÚLIUS 20.
A tejcsarnokban úgy látszik, elég bizakodó a hangulat. Az ellenforradalom óta, amióta megtudtam, hogy őnagysága nemcsak passzívan hithű proli, hanem annyira aktív, hogy agitáló tanfolyamot vezet, azóta már nem nagyon kérdezősködöm, mint azelőtt, hogy mi újság?
Legfeljebb meghallgatom, amit magától elmond. Vagy csak arcát tanulmányozom.

IZGALOM A TEJCSARNOKBAN
Tegnap örvendetes izgalom látszott rajta. Kipirult, tett-vett a szomszéd helyiségben. Azonfelül asztalt terített a bolthelyiségben 3 személyre.
Mindjárt el is magyarázta nagy büszkeséggel, hogy a fiát és annak egy barátját várja ebédre. Nem is csekélység az, mikor valaki egy olyan nagy hatalmasságot, mint amilyennek a fiát mondja, – láthatja ebédre magánál!
Amikor az emberek boldogok, akkor a szívük is inkább kinyílik. Meg azután jól esik egy kicsit eldicsekednünk azzal, amink van, akkor, amikor a legtöbbnek már semmije sincs. Igaz, hogy a mai világban, ez nem túlságosan okos dolog. De mi baja történhetnék egy olyan embernek, illetőleg asszonynak, akinek a fia olyan nagy úr, azaz pardon, elvtárs, aki olyan elsőrangú vezetőszerepet tölt be a Tanácsköztársaságban? Ki merne hozzányúlni? Ki merne felette kritikát gyakorolni? Ki merné egyáltalában nála észrevenni azt, ami talán nem egészen helyénvaló?

MEGKÍNÁLJÁK A KIÉHEZTETETT BURZSUJT TÉSZTÁVAL
Szóval, kihozott egy nagy tál meleg, akkor készült cseresznyés pitét. Megkínálta vele a sápadt, lesoványodott, mély gyászban lévő burzsujt.
Én először persze, köszönettel lemondtam róla. Elhihető, hogy legkisebb gusztusom sem volt a fennforgó viszonyok és körülmények között a kínálatnak eleget tenni. A gyomrom korgott ugyan, – de a Tanácsköztársaság egy hatalmassága számára, az anyja által készült sütemény, nem hatott reám vonzóerővel.
Az asszony unszolt. Bizonyosan sértésnek vette volna most már, ha visszautasítom. S azt a luxust, hogy megbántson egy uralmon levő elvtársat, nem engedheti meg magának ma – egy burzsuj. Még hozzá egy olyan, akinek nagy szüksége van arra a fél liter tejre, amelyhez az ő kegyelméből jut.
Vettem egy darabot. Azt hiszem, jó volt. Nem tudom. Minden éhségem dacára, a gyomrom, amelynek már régen nem jutott ilyen „luxus étel” osztályrészül, nem tudott kritikát gyakorolni. A kísérő körülmények miatt elvesztette ítélőképességét. Nem tudott élvezetet találni abban az ételben, amelyről tudta, hogy annak a szörnyű gonosz benyomást tevő fiúnak készítették.
Azt állítják, hogy a szívhez vezető út, néha, némely embernél a gyomron keresztül vezet.
Ezúttal fordítva volt. A szív tiltotta el a gyomornak, hogy éljen jogával és élvezetet találjon egy rég nélkülözött és más körülmények között neki bizonyára igen jóleső falatban.

JÚLIUS 22.
Hála az Istennek, július 22-ét írunk! Napokon át egyebet se hallottunk, egyébről sem olvastunk, egyébtől sem féltünk (egyelőre!) mint attól a monstre, – az egész világon keresztül-kasul, – Európa és Amerika összes államaiban véghezviendő óriási – munkássztrájkról. Arról a nagy proletár manifesztációról, amelyet a világ összes proletárai fognak produkálni július 21. és 22-én, amellyel dokumentálni akarják együttérzésüket az orosz és magyar Tanácsköztársasággal és amelynek óriási felfordulás lesz következménye mindenütt. Eredménye pedig urbi et orbi: a proletárdiktatúra kikiáltása.
Már azt is jelezték, hogy Bajanóban, Firenzében be sem várva a monstre sztrájkot, már átvette a munkásság a hatalmat. Észak-Amerikában, Németországban, Elszászban, Tirolban, már a terminus előtt kitört a sztrájk. És még sok-sok hasonló, nekik jóleső, minket megfélemlíteni akaró hírt közöltek már 20-án. S íme, elmult a két kritikusnak ígért nap és csönd van. Nem hallatszik semmisem arról, hogy bárhol valami országok, – államok rendjét felforgató esemény történt volna.
Igaz, hogy már tegnap pedzették, hogy a forradalmak kitörése nincsen dátumhoz kötve, eddig azonban, a nagy terminus előtt, más nézeten voltak.
Eddig szörnyen sokat vártak magukra, s az egész világ proletariátusára nézve, ettől – a minden országra kiterjedő roppant méretű demonstrációtól. Most, hogy úgy látszik, sehol, semmiféle világrendítő esemény nem történt, egyszerre „nincsenek még hírek az első nemzetközi cselekvés arányairól és sikeréről!”
Egyszerre konstatálják, hogy rájuk nézve a forradalmi harc egy napjának ide-oda billenő esélye sem optimizmusra, sem pesszimizmusra jogot és okot nem ad.
Úgy látszik, hogy ő maguk sem hiszik és remélik, hogy akadna valaki, aki az ő mindennapi firkájukat olyan figyelmes olvasásra méltatná, hogy még másod-, vagy pláne harmadnap is emlékeznék arra, amit akkor írtak. Mert akkor talán mégsem mernének ily nagy következetlenséget írásban leadni!
Miután nem tudják ma olvasóiknak az ígért világrengető történtek leírását nyújtani, vigaszul, hogy ne érezzék sokáig a csalódottság fájdalmait, közlik ehelyett a Daily News-nak intervjúját Kun Bélával.

A „DAILY NEWS” INTERVJÚJA KUN BÉLÁVAL
Szinte hihetetlen, hogy egy valamirevaló angol újság írója szóbaállt ily alakkal! (Ha ugyan igaz! Mert a kételkedés az ő közleményeik igazságában sohasem felesleges. Ámbár közölnek néhanapján egészen jó újságok is – akár brigantivezérekkel folytatott diskurzusokat is.) Ez az angol újságíró, persze nem tudhatja azt, hogy micsoda kitűnő úriemberi magasságban áll egy briganti is a „mi” külügyi népbiztosunk felett. A népbiztos a Hungáriában, saját külön szovjetpalotájukban fogadta az újságírót.
Ami a régi világban kissé szokatlan lett volna ilyetén alkalmaknál, neje ő kegyelmessége is jelen volt. Ennek a jelenlétnek a konstatálásánál kezdi az angol az intervjút és kiemeli még azt is, hogy „egyszerűen öltözött hölgy”, – ő excellenciája. Minthogyha ez nem lenne magától értetődő dolog, hogy egy „népbiztos”-né egyszerűen öltözködik!
Miután már kissé kicsodálkoztuk magunkat ezen a szokatlan kezdeten, csakhamar rájövünk arra, hogy miért kellett egy „külpolitikáról” folytatott diskurzust a népbiztosnéval és ruhájának leírásával kezdeni.
Tartozott ezzel az udvariassággal az őt „igen előzékenyen” fogadó népbiztos elvtársnak, ő is úgy kezdte meg a „diplomatikus” beszélgetést, hogy „keserűen kifakadt a feleségéről világszerte elterjesztett kósza hírek ellen, melyek szerint a felesége divatos ruhákat és kalapokat vett Bécsben!”

KUN BÉLÁNÉ RUHÁI
Hallottak-e valaha a régi burzsujvilágban, olyan kacagtató dolgot, hogy a megintervjúvolandó miniszter – a külügyi politikájára kíváncsi újságírónak legelsősorban a felesége toilettejéről kezd beszélni?
Tagadhatatlanul eredeti, egészen egyéni és új formája ez, egy külügyminiszter vagy mondjuk külügyi népbiztos politikai megnyilatkozásának.
De, ahogy folytatja, ez minden nagy szomorúságunk mellett, hahotára ingerel.
„Ugyan mi szükség van arra, hogy ellenségeink a feleségeinket megrágalmazzák? Hát nyoma sem maradt bennük az udvariasságnak?”
Ezt kérdezi Kun Béla!
Egy ember, aki soha nem riadt vissza attól, hogy ő maga legfelsőbb személyében, vagy ha kényelmesebb volt neki, hát pribékjei által, – lopjon, raboljon, gyilkoljon! Ez az ember mer panaszkodni oly címen, hogy az ellenség elég „udvariatlan” és a felesége „ruhájáról” mer írni!
Nincs a polgári törvénykönyvben olyan bűnözési esetről szó, amelyet ő maga el nem követett volna és ő „udvariassági” hiányt panaszol fel az ellenségnél, emiatt siránkozik!
Ha lenne a vörösvilágban élclap, ha lenne ember, akinek ma kedve lenne ilyesmit csinálni, vagy akárcsak olvasni ilyesfélét, – hát Kun Bélának ez a mondása bátran odakerülhetne.
No és most térjünk át magára a tényállásra Kun Béláné ruháit illetőleg. Hát igenis, én elhiszem neki, hogy ma már nem vesz ruhát Bécsben, mert már nincs erre szüksége. Azt is elhiszem, hogy most már egyszerűbb a ruhája. Jobb ízlésű, előkelőbb és jobb forrásból való is. Sok fejtörést és fáradságot sem okozott neki – a csináltatása. Készen jutott hozzá. Hogy hogyan és miképpen, azt elmondta az a bizonyos szobalány, akit a népbiztosék szerződtettek, de aki úgy látszik elég korlátolt volt és nem tudta ezt az óriási szerencsét kellőképpen méltányolni, és otthagyta őket. Tőlük eltávozva elmondta, hogy felismerte a ruhákban, az ezüstökben, a sok ládába rejtett kincsben előbbi gazdájának, báró X. úrnak jogos tulajdonát... Így persze mindenesetre jobb és szebb dolgokhoz jutott kényelmesebben Kun Béláné, mintha saját ízlése szerint vásárolt volna Bécsben.
Miután a ruhaügyet elintézték az angol újságíróval, – a politikára került a sor. Szegény, becsületes, igazmondó Kun Bélának megint csak panaszkodnia kellett az entent szószegésén! Clemenceau ígéretet tett neki és megszegte a szavát! Hát hallottak már ilyent? Hogy éppen vele kellett ilyen injuriának megtörténni, vele, aki fel se tudja fogni, hogy még ilyesmi is lehetséges! Ő vele, aki nem lenne képes soha hazugságot kiejteni, aki előtt az adott szó szent!
Hát hiába, ilyen mókákat kell közölnie az újságnak akkor, amikor tudósítást várnak, – de hiába – a nagy világfelforgatásról.

VÉRMEZŐI PARÁDÉ
Ők maguk, a vörös katonák megtartották a világsztrájk tiszteletére rendezett ünnepélyüket ennek elmaradása dacára is. Elvük, hogy nem lehet eleget ünnepelni. Dolgozni úgysem dolgoznak, hát valamit csak kell csinálniok. A vérmezőt szentségtelenítették meg ezúttal is parádéjukkal! És hogy beszéd volt töméntelen, ez magától értetődik náluk.

JÚLIUS 24.
A multkori hírük, a „feloszlott cirkuszkormány”-ról megint azok közé az igazmondások közé tartozott, amelyekről azt szokták mondani, hogy rosszabbak a hazugságnál. Amikor is egy csöpp igaz mag nagy tömeg hazugságba van bepólyázva.
Most már közlik, hogy újból megalakult a „cirkuszkormány”. Valószínűleg csak holmi személyi változások voltak. S ez még korántsem baj. A baj az lenne, ha ott Szegeden, a fehérek, – akár a franciák ellenkezése, akár Isten mentsen, a vörösök túlerőre jutása miatt kénytelenek lennének – küzdelmükkel felhagyni.
Hála Istennek, ez nem történt meg.

A VÖRÖS KATONÁK AZ OLÁHOK ELLEN MENNEK
Ellenben azt jelentik, hogy a vörös katonák átkeltek a Tiszán. Állítólag fegyverrel akarják megszerezni azokat a területeket, amelyeket az entente a fegyverszüneti szerződés értelmében nekik ígért, de amelyeket az oláhok nem akarnak kiüríteni.
Megint csak abban a szörnyűséges helyzetben vagyunk, hogy a bolsevizmus kitörése előtti, legutolsórangú ellenségünknek még inkább kívánjuk a diadalt, mint Kun Béla vörös hordáinak.
Már pedig, igen kétes, hogy ők maradnak-e felül? Mert a vörös hadseregben a sok-sok söpredék anyag között, mégis vannak belekényszerített jó magyar katonák is. Mikor volt képes valaha is, az oláh katona, felülkerekedni, győzedelmeskedni a bátorságáról, vakmerőségéről híres – magyaron?
Attól félek, hogy ha nekimennek komolyan az oláhoknak, – ugyancsak gyorsan fogják ezek szedni a sátorfájukat, – hacsak nem kapnak entente segítséget.
Úgy tapasztaljuk azonban, teljes négy hónap óta immár, hogy ez az „entente segítség”, amelyről folyton ábrándozunk, álmodozunk, – egy olyan pium desiderium, amely örökké az is fog maradni, soha be nem fog teljesülni.
Kémeik azonban szorgalmasan működnek. Ki akarják érdemelni fényes dotációjukat. Folyton és mindenütt szimatolnak. Úgy gondolom, hogy kimutassák nagy buzgalmukat, ha éppenséggel nem találnak valami jelentenivalót, akkor fantáziájuk teremt holmi kis szenzációt.
Tele nagybetűs cikkekkel ma az újságuk a legújabb „botrány”-ról. A „keresztényszocialista zsiványok aknamunkájáról”. „Lelepleznek” egy Wagner Antal nevű keresztényszocialistát, akinek szörnyű bűne, hogy a bolsevisták ellen uszító röpiratokat osztogatott az utcán, mégpedig „szociáldemokrata jelszavak leple” alatt.
Ebből az alkalomból megint egyszer szabadfolyást engednek érzelmeiknek a burzsujjal szemben. Megered szidalmaiknak az áradata.
Nem rossz jel ami számunkra, túlnagy érzékenységük és a túlságos reagálásuk minden csekélységre. Ha olyan nagyon rendben lenne a szénájuk, akkor igazán nem hozná ki őket annyira sodrukból minden apró, jelentéktelen dolog.
De persze, mikor már úgy áll a helyzet, hogy vissza kell szívniok majdnem minden eddigi rendeletüket. Most például a „batyuzásról” szólót is. Ez már magában is magyarázza némileg nagyfokú idegességüket, ingerültségüket.

BATYUZÁS1 TILALOM
Most már senkinek sem szabad élelmiszert vidékről behoznia. Figyelmeztetnek mindenkit, hogy hiába utaznának vidékre, hiába vásárolnának ott, – a vonatokon működő mozgóőrség és a fővárosi állomásokon külön szervezett karhatalmi kirendeltségek feltétlenül elkoboznának mindent.
Tehát már úgy vagyunk, hogy most már a többiek is: az „ügyesek” is csak úgy fognak élhetni, azaz koplalhatni, mint mi, akik sajnos sohasem voltunk képesek városi ínséges életünket falusi kirándulások útján kissé elviselhetőbbé tenni.
Jelenti pedig ez újabb intézkedésük azt, hogy most már olyan a helyzet, hogy ha a proli elvtársakat csak némileg is ki akarják elégíteni, akkor még a vidékről is mindent maguknak kell összevásárolniok, összekoldulniok – vagy mondjuk, rekvirálniok, hogy minden, ami megszerezhető, a prolinak jusson, – a burzsuj pedig lehetőleg mentől előbb és mentől alaposabban haljon éhen!
A fővárosban ugyanis már régen így van. De a proliknak s az ügyes, vagy vidéki összeköttetéssel bíró polgároknak még mindíg megvolt az utolsó refugiumuk, – a vidék. Amazok egyre utazgattak „batyuzni”, ezek vagy ugyanazt cselekedték, vagy az eredményes portyázásról visszatért prolitól nagy pénzen (no már persze kéken), de sokkal inkább, még valami értékes dolgokért, ruhákért, fehérneműért, cserébe megvették a préda egy részét. Szóval, ha nem csurrant, hát cseppent nekik mégis, innen vagy amonnan.
Most azonban véget vetnek a „csöppenés”-nek is, minden legkisebb nyílást is be akarnak dugaszolni.

JÚLIUS 25.
VÖRÖS GYŐZELMEK!
Diadalmas hírekkel telt jelentésük a „román harctérről”. A vörös katonák „példátlan” energiával, eredményesen kergetik a románokat, akik csúfos kudarcot vallottak.
Valóban már egészen kimerül, elernyed az ember ebben a folytonos – lelki tortúrában. Ebben a folytonos reménykedésben és csüggedésben.
Más emberek, osztálytársaink a közszenvedésben összebujnak legalább a családban, otthonukban. A közé a négy fal közé menekülnek, ahová még nem tolakodott be a proletár s ott igyekeznek ideig-óráig megfeledkezni kínos helyzetükről.
Nálam a kín, a szenvedés a maga egész nagyságában és mélységében ott éri el tetőfokát. Ott, ahol hiányzik szerető édesapám. Ott, ahol üresen marad helye az asztalnál, ahol étkezni, –a karosszékben, ahol olvasgatni szokott. Szaggatja a szívemet az ágyának a látása, melyet már nem vetnek meg neki soha, mert kint a kemény földben alussza már örök álmát.
De ott van édesanyám! A fájdalomnak a megtestesült élő szobra. A kétségbeesés paroxizmusa vesz erőt rajta. Egy vígkedélyü, a világot, mindent a legrózsásabb fátyolon keresztül néző, fiatal, életvidám, csupa napfény, csupa mosolygásból álló teremtés is igen rövid idő alatt teljesen letörne mellette. Megrokkanna. Elveszítené életkedvét, lelki-ruganyosságát. A rózsaszín fátyolt a legsötétebb fekete váltaná fel, nála is. Hát akkor mit szóljak, mit tegyek én, aki magam is szenvedek nagyon szegény édesapámért!
Hát nem lett volna sokkal jobb nekem is, meg talán a környezetemnek is, ha az én szeretett Bäcker tanárom, ahelyett, hogy sikeresen megoperál a mult évben, nem ébreszt fel többé hosszú narkózisomból, hanem elbocsát az örök éjszakába? Hiszen akkor minderről a szörnyűségről nem tudtam volna, amelyet négy hónap óta átkeltem. Ha akkor örök álomra húnyom a szemem, de sok szenvedéstől szabadultam volna meg. Pedig akkor nem szívesen hagytam volna itt az uramat, a szüleimet.
Mit tudtam még akkor, hogy mi vár reánk, hogy mi lesz velünk?!
Hogy sejthettem volna, hogy a háború befejezése annyi elképzelhetetlen, ismeretlen, szörnyű szenvedést hoz majd reánk!
Hogyan képzelhettem volna el az elképzelhetetlent, hogy míg a háborúban ellenség kezétől pusztultak – sajnos – szegény katonáink, a „békének” csúfolt utána következő időben, – hazánkban született, tehát a „honfitárs” nevét bitorló sötét alakok folytatják a pusztítást mindenben, anyagban, értékben, de ami a legszomorúbb, emberben is. De míg amazok a harctéren, férfi férfivel, fegyver-fegyverrel állott szemben, – idehaza állig felfegyverzett haramiák pusztítanak el védtelen embereket, gyenge asszonyokat, gyermekeket, aggastyánokat. Mert nemcsak a fegyverüket használják és nem úgy, mint a becsületes katonák szemtől-szembe, hanem gyilkolnak éheztetéssel is. Ölnek, a lelkek megkínzásával. Sokszor már a szegény áldozat annyira nem bírja a szenvedéseknek és az életnek terhét, hogy – önként eldobja magától.
Elszökik, megmenekül a továbbiaktól... Bekövetkezik az a perc, amikor a szegény, agyonnyomorított ember oly sötétnek, oly vigasztalannak, oly tökéletesen beborultnak látja az égboltot, hogy el sem tudja képzelni, hogy azon valaha olyan csöpp kis nyílás is támadhatna, amelyen egy pici kis világosság, egy kis derű, egy kis fény hatolhatna be. Úgy érzi, hogy már nincs ereje várni, sem reménykedni, csak – elmúlni, csak meghalni...

JÚLIUS 26.
Ha le tudjuk győzni undorunkat és átlapozzuk azt az ellenünk szóló förmedvényekből összerakott szennylapocskát, a „Vörös Ujság”-ot, az néha még – humorral is szolgál.

A „VÖRÖS UJSÁG” ÖNKÉNYTELEN HUMORA
Ők, akik legfőbb alapelvül tűzték ki maguknak az adminisztráció egyszerűsítését, a bürokrácia megszüntetését, mindenben gyönyörű, világító, mindeneket meggyőző példáját adják ebbeli működésüknek. Nem restellem a fáradságot, hogy leírjam, mit kell például csinálni a leegyszerűsített eljárású Tanácsköztársaságban, ha az emberrel megtörténik pl. az a baj, hogy hirtelen üvegesre van szüksége.

A TANÁCSKÖZTÁRSASÁG „LEEGYSZERŰSÍTETT” ADMINISZTRÁCIÓJA
Ebben az esetben a teendői a következők:
1. A lakó tartozik a házbizalmival igazoltatni, hogy szükség van a törött ablak pótlására.
2. Ezen igazolványt a kerületi munkástanács műszaki hivatalával kell láttamozni.
3. E láttamozott igazolvánnyal a kerületi üveges üzembe kell menni, honnan felmérőt küldenek ki a méretek megállapítására és az árak kiszámítására.
4. A méret-jegyzékkel az üvegezési központba kell menni és a már megállapított árat, illetve összeget be kell fizetni.
5. Az összeg befizetése után az üvegezési központ munkajegyet állít ki, amely jegyet a kerületi üveges üzembe kell vinni.
6. A munka jegy beszolgáltatása után, az üveges üzem kiküldi munkásait a kívánt munka elvégzésére.
Ennyi az egész, tovább nincs.
Azt hiszem, télvíz, fagy, hó idején inkább törött ablakok mellett él tovább mindenki, semhogy ezt a tortúrát, ezt a komédiát elszenvedné, megcselekedné.
Ami az ablakokra vonatkozik, ugyanez az eljárás érvényes minden szükségleti cikkre, a cipőtalpalástól kezdve a szemétlapátig, a gombostűtől kezdve Dosztojevszkij regényéig.
Mindent csak a leglehetetlenebb kerülő utakon, a legkomplikáltabb módon, a legóriásibb utánjárással, fáradsággal lehet megkapnia, még a prolinak is!
A burzsuj pedig még mindezek mellett, még annak a veszélynek is ki van téve, hogy a kálvária első pontjánál megakad – és nem mehet tovább! Mert az ellen nincs apelláta, ha a tisztelt házbizalmi elvtárs vétót mond és úgy találja, hogy a burzsujnak nincs okvetlenül szüksége pl. – szemétlapátra. Nem tudom elképzelni, hogy micsoda nagy és sürgős szükségletünk lehetne az pl., amire szegény édesanyámnak házbizalmi gazembere nekünk igazolványt adni – hajlandó lenne. Talán koporsóra. De még az sem bizonyos. Úgy vélekednék, hogy a burzsujt anélkül is el lehet temetni.
Míg a hithű, vörösen érző prolik, akikkel szemben a házbizalmi a legmesszebbmenő előzékenységgel tartozik, még azok is, honnan vennék az időt, bármi szükségletük beszerzésére, mikor kérdéses, hogy csak egyetlen egy ilyen, fentebb leírt procedúrát huszonnégy óra alatt képesek lennének-e elintézni?
Hol maradna az idő, bármiféle munkára, produkálásra? Hátha, Isten mentsen, még egy kabátgombjuk is leszakadna? Mi lenne akkor? Még ha módjuk, még ha kedvük is lenne valamiféle munkához hasonló tevékenységre, teljesen lehetetlenné teszi ezt az új rend, mikor a burzsuj-produkálta és még meglévő minimális anyag beszerzése minden idejüket tökéletesen igénybe veszi.
Az ilyen, látszólag kis dolgoknak – nagy a kihatása. Viszont ebből sarjadzik megint egy picike reménység, hogy az ilyen berendezkedés, az ilyen intézmények mellett, nem lehet egy államközösség-félét fenntartani. Az ilyen lehetetlen abszurdumokon alapuló uralomnak – előbb vagy utóbb, mégis csak össze kell roppannia. Hiszen ez a kérdés éppen, ez az előbb vagy utóbb! Annyira pesszimista még én sem vagyok, hogy örökéletet jósoljak nálunk a proletárdiktatúrának. Magam sem kételkedem benne, hogy önmagát fogja felfalni, mint Macbeth-ben a lovak.
Csak az a kérdés, hogy mikor? Ki bírja ki tovább, ő-e vagy én? Ki fog előbb elpusztulni? Lesz-e nekem még módomban egyszer örömünnepet ülni?

JÚLIUS 27.
Ma valami egészen ronda, tejeskávé színű, lehetetlen rossz anyagú papíron jelent meg újságuk. A betűk színe összeolvad a papiroséval, úgy, hogy alig lehet elolvasni.
Eleinte szinte megörültem neki. Ilyen olvashatatlan, szemrontó portékát csak nem fog az ember kezébe venni? Úgy éreztem magam az első percben, mint akit felmentettek valami kellemetlen kötelesség teljesítése alól.
De azután rájöttem, hogy ez csak némi öncsalás lenne. Magam alatt vágnám a fát. Még annyit sem tudnék a világról, mint eddig tudtam. No meg azután a nap mint nap megjelenő és változó rendeletekről, parancsokról is tudomást kell venni, mert különben az ember tudatlansága révén igen könnyen nagy bajba juthat.
Tehát nekiláttam. Arra a meggyőződésre jutottam, hogy az eddigi lelki undorhoz, amely orgánumuknak olvasásánál eltöltött, most még nagyobbfokú fizikai szem-megerőltetés is járul, míg az embernek sikerül kibetűznie, amúgyis nagy gyönyörűséget keltő cikkeit. Szóval, gondoskodtak az eddigieken kívül is, meg valami kisebbfajta, de új kínzásról is.

AZ AMERIKAI ÚJSÁGÍRÓ ÉLMÉNYEI BUDAPESTEN
Hosszú cikkben beszéli el egy „előkelő amerikai újságíró” élményeit, megfigyeléseit, aki nemrég Budapesten volt, majd Párizsba ment. Ott szerzett benyomásaival boldogítja a proletárdiktatúra hivatalos lapjának olvasóit. A külföld magatartásáról beszél Magyarországgal szemben. Véleménye az, hogy Magyarország úgy fekszik a párizsi békekonferencia kezében, mint a csalán. „A csalánt pedig vagy össze kell nyomni, vagy meg sem szabad érinteni. Mivel az entent nem nyúlt hozzá kellő eréllyel, de nem is hagyta nyugton Magyarországot, nagyon kényelmetlenül érezte magát a magyar kérdéssel kapcsolatban. A nyugati hatalmak, főként Anglia és Amerika mindjobban meggyőződtek arról, hogy jobb lett volna ezt a csalánt kézbe nem venni.”
Hogy mi igaz, mi nem, ebből a híradásból, nem tudom. Ennek az állítólagos magatartásnak indokolása természetesen teljesen a proletár diktátorok intencióinak felel meg és a prolik biztatását célozza.
Azt írja u. i., hogy azért kell a nyugati hatalmaknak ilyen negatíve viselkedniök a Tanácsköztársasággal szemben, mert saját munkásaik sem katonai beavatkozásról, sem kiéheztetési politikáról hallani sem akarnak.
Biztatást is hozott az ottani munkásoktól a magyar, illetőleg a vörös munkásokhoz, hogy ne veszítsék el bátorságukat azért, mert kisebb méretű volt a július 21-iki tüntetés. Ígéretet küldtek, hogy majd „nagyobb tömegek is fognak mozogni”. Ugyanezt írja persze úgy Franciaország, mint Anglia és Amerika munkásainak felfogásáról és szolidaritási érzelmeikről.
Franciaország nagyon jól tudhatja, hogy a kicsi, de bátor magyar nemzet, nem önszántából, nem hódítási vágyból, de kényszerítve ment bele a nagy háborúba. Azt is tudhatja, hogy milyen hősiesen verekedett s hogy elvesztette a háborút annyi dicső küzdelem után, a nélkül, hogy megverték volna. S végül az sem titok előtte, hogy a háború elveszítésének váratlan, szörnyű megrázó híre, mint a derült égből a mennykőcsapás, olyan hatással volt a nemzetre. Úgy sujtott le reá. Hiszen amúgyis eléggé leromlott volt a töméntelen vérveszteségtől. Elájult, elkábult. Mikor magához tért, akkor vette észre, hogy ocsmány patkányhad szaladgál a testén. Hosszú letargiája alatt az annyira elszaporodott, hogy most már képtelen őket lerázni magáról.
Most a Nyugat „nagy” nemzeteinek, a kultúra pionirjainak, a civilizáció zászlóvivőinek nem azt kellene nézniök, hogy egy volt (de akkor is bátor és hősiesen küzdő) ellenféllel van dolguk, hanem azt, hogy ennek az országnak polgársága, lakóinak színe-java, egy marék felfegyverzett csatornatöltelék hatalmába jutott. Azt kellene látniok, hogy ezek rabszolgasorsban tartják, kínozzák, pusztítják őket. Segítségükre kellene menniök a szerencsétleneknek. Fel kellene szabadítaniok őket a méltatlan járom alól. S a helyett, hogy ezt cselekednék, a kisujjukat sem mozdítják meg érdekünkben. De viccelődnek, utolsórendű tréfákat gyártanak szóban és képben egy jóra való, derék, de szerencsétlen kis nemzetnek agóniájáról.

FRANCIAORSZÁG ÉLCELŐDIK MAGYARORSZÁG SZERENCSÉTLENSÉGÉN
Az uramnak egy képviselőtársa (Pekár Gyula) beszélte nekem, hogy valamiképpen kezei közé jutott egy francia lap. Nem is tudom, hogy élclap volt- e vagy komoly lap, amely csak ezt az alkalmi „élcet” látta jónak elkövetni. Rajzoltak egy égő gyufaskatulyát (!) „Hongrie” felírással. Alatta a következő szöveg: „Prière de cracher au dessus!” S azt hiszem még azt is hozzátették, hogy senkisem hajlandó azt a kért kis szolgálatot teljesíteni!
Azt mondják, hogy egy csöpp vizében a tengernek, visszatükröződik annak minden tulajdonsága. Sokan úgy vélik, hogy egy-egy apró-cseprő cselekedetből, vonásból meg lehet ítélni egy ember jellemét. Én nem szoktam általánosítani. Meg aztán fájna is nekem, hogy ha egy nemzetről, amelyet annyira tiszteltem, szerettem mindeddig, véleményemet egészen át kellene formálnom. Nem gondolják-e meg a franciák, hogy talán egy nemzetről is ítéletet lehetne alkotni; egy-egy csekély, de jellemző megnyilatkozásából is? Nem gondolják-e meg, hogy akkor, amikor ők, a nagy, a hatalmas nemzet, ennyi részvéttel szemlélik, egy kicsi, megnyomorított, szerencsétlen ország végpusztulását, hogy vulgaire módon kigúnyolják végtelen szenvedését, hogy akkor talán a közvélemény átalakulhat az ő rovásukra is, az ő fajsúlyukat, lelki kultúrájukat, nagyra hivatottságukat illetőleg?

A FRANCIÁK HÁLÁJA
Elfelejtették-e, hogy francia ember, a nagy Michelet volt az, aki megállapította, hogy a Nyugat nagy nemzetei örökké adósai a kis Magyarországnak, amely százötven évig saját hátával fedezte, védte meg a Nyugat kultúráját, – az ozmán barbársági áradat ellen? A mi hazánk küzdött – verekedett, mialatt amazok nyugodtan művelődhettek, civilizálódhattak tovább!
Úgy vélik talán, hogy az adósság törlesztésének, a hála lerovásának ez a legmegfelelőbb módja?
Hogy ilyen állapotba jutottunk, hogy Kun Béláék uralkodhatnak felettünk, – azt igazán a franciáknak köszönhetjük. A Vix-„üzenet” valóban főbe kólinthatta az embereket! Ezután azt gondolták, most már minden mindegy! És Kun Béla ravasz gonoszságával felhasználta ezt az elkeseredett, ezt a kétségbeesett hangulatot. És jött és ígért – integritást és győzött! A szegény buta magyarok hittek neki.
Azt mondták, az ördöggel is szövetkeznek, ha az visszaadja nekik a régi, a nagy Magyarországot!
Kun Béla, sajnos, ittmaradt. A kis, a megmaradt Magyarország is – elveszett.
Szemünkbe röhögött később, az „integritási nyávogásunkért” és csinált a régi, a boldog Magyarország helyén, egy új, – egy borzasztó, – egy vörös poklot. Maholnap már azok számára is pokol lesz, akiknek tele szájjal, nagy hangon, folyton-folyvást ígérte, – a paradicsomot.
És most, ugyanaz a Franciaország, nagy szerencsétlenségünk értelmi szerzője, okozója, nemcsak, hogy nem siet segítségünkre, – amit igen könnyen, igen csekély áldozattal megtehetne, de még ki is figuráz, kigúnyol, kinevet bennünket!
Lesz ez talán még másképpen is!
Talán a „Gloire” sem a leghűségesebb, a legmegbízhatóbb szerető! Talán ő sem fog kitartani állandóan, folytonosan, – örökké, francia barátja oldalán.
Fog talán ő még kacsintgatni máshová is, jobbra is meg balra is. Vagy talán egy szép napon elfordul majd egészen, megúnt barátjától.
A faképnél hagyott szerelmes, rendesen inkább nevetség – mint szánalom tárgya. Hát még az olyan, aki csak kacagni tudott másoknak búján. Akinek szívében nem lakozott sem részvét, sem szánalom.
Pedig mily könnyű, mily olcsó dolog lehetett volna most babérokat szerezni! Igen csekély eszközökkel egy kis nemzetet megmenteni, annak örök időkre szóló háláját kiérdemelni!
Nemcsak jó és szép, de úgy gondolom, hogy még okos dolog is lett volna részükről Magyarországot ezzel a cselekedettel magukhoz láncolni és Ausztriától, a német szimpátiáktól eltávolítani.
Igaz, hogy mi, sajnos, ugyancsak kis pont vagyunk ma Európa térképén. Nem elég kicsi azonban ahhoz, hogy a franciáknak közömbös lehetne, hogy mi merre gravitálunk.
Mindabból, amit én a mi részünkre annyira kívánatosnak, jónak, a franciákra nézve annyira okosnak tartok, – nem történt – sajnos – semmisem.
Mi gyors tempóban haladunk – a teljes megsemmisülés felé.
A franciák pedig, szerintem, úgy járnak ezúttal, mint a nagyon okos emberek szoktak. Ha ezek egyszer bolondot csinálnak, akkor az nem kis kaliberű!

JÚLIUS 29.
Hogy mi mozog, vagy honnan, azt nem tudhatom, de úgy látszik, valahonnan, valami mégis mozog.
Ámbár azzal is mindíg számolni kell, hogy a diktátor elvtársak, igen sokszor rémeket látnak. Megtörténik ez néha jó (!) lelkiismeretű emberekkel.

„RIADÓ INTÉZKEDÉSEK”
„Riadó intézkedések egy esetleges riadó alkalmával.” Parancs alakjában kioktatják a közönséget, hogy mit csináljon, hová meneküljön egy esetleg elrendelendő riadó esetére. Gyalogosokra, kocsikra, villamosokra, üzletekre, nyilvános helyiségekre, mindenre és mindenkire nézve intézkedés történik.
„A riadóval egyidejűleg kivételes hadiállapot lép életbe, ennélfogva fenti parancs ellen vétők statáriális úton büntettetnek.”
Hát Istenem, mi akar ez lenni?
Bennünket, fehéreket akarnak talán megsegíteni, de úgy, hogy talán repülőgépről akarják lövetni a várost? Hiszen akkor ez szép segítség lenne!
Amikor a háborúban az ellenség cselekszi meg ezt, az is szörnyűség. Mert akkor már nem férfi harcol a férfi ellen, hanem ilyen módon nő, gyermek, aggastyán is velük pusztul. De hát azok nem segíteni, hanem valóságban pusztítani akarnak.
Míg most, aki a vörösök ellensége, az a mi barátunk. Aki őket akarja leteperni, az a mi segítőtársunk. És mi, sokkal többen vagyunk – de sajnos, fegyvertelenül – mint a vörös haramiák!
Tehát, ha most lövetnék a várost felülről, éppen azokat pusztítanák el, akiken segíteni akarnak.
De ha nem erre készülnek, ha nem ettől félnek, ha nem ezt várják, akkor mirevaló ez a riadó-parancs?

A NAGY PROLETÁR KÖLTŐ
E részint örvendetes, mert reményeket keltő, részint félelmes (mert veszedelmekkel fenyegető) hír után, gondoskodnak ma megint egy kis humorról is.
Felfedeztek egy új, egy vörös költő Messiást. Komját Aladárnak hívják. Tizenhárom verset írt. Ez elég nekik arra, hogy úgy is mint költőt, úgy is mint forradalmárt a legnagyobb dicséretekre méltassák. Kár lenne a tintát pazarolni, a tollat koptatni, a ditirambusaik leírásával. Fogalmat szerezhetünk azonban magunknak úgy a költőről, mint kritikusairól, hacsak két mondatot leírok a kritikus tollából, a költeményekből meg szintén két-háromsoros versszakot:

PROLETÁR VERSEK
„Nem ismerek magyar lírában kevesebb szóval többet mondóbbat, pontosan jellemzőbbet, minthogy Komját egy pár szóban „leglelkét” adja az első és második Internacionalének.”
És most jön a vers maga:
Az első:
„Kiötlő egyek összéje széthomoklott.
A második ámolygó sokak tápászkodása
ledobbant vérbe és piszokba. S magával
tépte bitang prédikátorait.”
Nohát, ha ez vers, ha ennek van értelme, ha a kritikusának van igaza, hogy ennél jellemzőbbet, jobbat magyar lírában még nem adtak, akkor szomorúsággal megállapíthatom, hogy az én eszem, az én agyam megzavarodott.
De menjünk tovább, nézzük, mit ír róla tovább az élvezettől őrjöngő kritikusa:
„A proletáriátusnak szeretettel kell fordulnia Komját Aladár felé, kiben mint a tenger kagylójának a zúgása, benne zúg a tömegek minden vágya, haragja, egy buddhista fanatizmusával feszíti köntösét a forradalom vihara elé, egy középkori barát magafelejtő extázisával rúgja el magától a nyavalygó individuumot, hogy egészen és minden érzésével a tömegeké legyen.”
Ezeket a bombasztikus frázisokat egy kis igyekezettel legalább megérteni lehet. Nem merném ugyanezt állítani a költőnek arról a strófájáról, mely a kritikusából ezt az extázist kiváltotta. Íme:
„Tömegek torka torkollik az enyémbe,
Tömegek ina rándul moccanásomba.
Az ő bőrük pórusa tájog bőrömön.”
Ha nem is túlsok az értelme, tagadhatatlanul poétikus a vallomása, hogy a „tömegek pórusa tájog a bőrén.”
Legyünk azonban igazságosak és objektívek. A proletárdiktatúra stílusához, emelkedettségéhez, finomságához jobban illő, jobban alkalmazkodó, kongeniálisabb poézist elképzelni sem lehetne.
Amilyen finomak, választékosak azok gondolkozásban, beszédben, cselekedetekben, éppen olyan előkelő, nívós, magasröptű a poétájuk is.
S az semmiesetre sem csekély, sem lekicsinylendő tehetségre mutat, ha valaki ennyire képes alkalmazkodni, ennyire átvinni irodalmi térre is a mimikri elméletet.
Hogy mennyire sikerült ez az új proletárpoétának, erről tanúskodik az óriási extázis, amelyben kritikusai tombolnak.
Így tehát akarva, nem akarva gondoskodnak a szegény burzsujról, hogy a lapnak első oldalait betöltő, ijesztő, vészt jósló hírei után, egy kis mulatságban, egy kis humorban is legyen része.
És lehet-e ebben a szomorú világban nagyobb jótétemény annál, mint (ha csak percekre is) mosolyt varázsolni az arcokra?

JÚLIUS 30.
A KORRUPCIÓ
Mai ujságuk „a korrupció” kérdését tárgyalja. Maguk bevallják, hogy „vannak olyan politikai megbízottak, „kormányzótanácsi” biztosok, magasabb hivatali állásban levő emberek, akiket a kezükbe kapott hatalom megszédített, akik a proletárdiktatúrát a maguk egyéni céljaira használták fel alantas célok, anyagi előnyök érdekében.”(!)
Nem akarok hinni szemeimnek. Hát ilyesmi is lehetséges? Szinte hihetetlen! Mi lelte ezeket, hogy ezúttal megírják a színtiszta igazságot? Azazhogy bocsánat, talán mégsem egészen színigazságot írnak. Egy kis eltérés mégis van az írásuk és a valóság között.
Ugyanis ők azt írják, hogy „vannak olyan megszédítettek is stb.” Az igazság pedig az, hogy csak ilyenek vannak. Hogy mindannyian, ahányan csak működnek a Tanácsköztársaság élén (de még a közepén, de még az alsó fokokon is), mind, mind csak maguknak, csak a saját zsebük számára dolgoznak, működnek! Mindegyiknek egy a vágya, egy a célja: mentől előbb, mentől nagyobb vagyont szerezni magának, a vagyont pusztító, a magántulajdont el nem ismerő új társadalmi rendben.
Keresnek és találnak enyhítő körülményeket.
Természetesen az örökös bűnbaknak, a kapitalizmusnak kell megint előkerülnie. Konstatálják, hogy a „kapitalizmus korrumpálta az embereket, kiölte az emberekből a köz iránti érzéket, tisztán az egyéni haszon, a profit szolgálatába állította őket.”
Miután azonban folyton ezzel dicsekednek, hogy az „uralomra kerülő proletariátus szétrombolta a burzsoá osztályállam egész szervezetét, – (s ez igaz, hogy a rombolásban a legelsőrendű munkát végezte) hát miért vette át éppenséggel ezt az egy, állítólagosan kapitalista örökséget; a korrupciót az annyira idealista, annyira öntudatos, annyira csak a köznek élő, a közjólétnek dolgozó proletár?
A sok cikk közül az egyikben, amelyet ma a korrupcióról írnak, – abban találják meg a magyarázatát ezeknek a sajnálatos tüneteknek, hogy „a proletáriátus uralomra kerülésével igen nagy számmal került felszínre a lumpen burzsoázia, amely sáskahadként lepte el a hivatalokat, mindenüvé betolakodott, korrumpálta a közhivatalokat, sőt sok helyen magát a munkatársakat is megmételyezte, erkölcsileg megfertőzte.”
„Ennek a káros hatásnak a következménye a kis dolgokban megnyilvánuló, de mégis nagyszabású korrupció, amely elöntötte a Tanácsköztársaság egész közigazgatását”.
Szép, szép, de kicsit gyenge, kicsit helyt nem álló e védekezés. És főképpen baj, hogy a szerkesztő elvtárs nemigen nézte át ezúttal munkatársainak írásait.
Mert akkor nem történhetett volna meg, hogy a „betolakodott” lumpen burzsoáziára fogná rá a korrupciót az egyik cikkíró, mikor a másik ugyanaznapon az ujságban konstatálja, hogy a Tanácsköztársaságnak a legmagasabb funkcionáriusai is megszédültek és saját anyagi, aljas céljaikra használják fel a proletárdiktatúrát.
Az már csak igazán nem valószínű, hogy a legmagasabb, legfelelősségteljesebb állásokat betolakodott burzsujokkal töltsék be? Talán mégsem dicsekedhetik a burzsoázia azzal, hogy az ő köreiből választották a proletárdiktatúra magas funkcionáriusait? Vagy, hogy emez – kis dologban megnyilvánuló korrupciót emleget, míg a másik cikkíró, aki a legmagasabb állásban lévők nagyfokú visszaéléséről ír, konstatálja, hogy „az új korrupció megtalálható az államelmélet minden ágazatában, minden intézményében és oly nagy mértéket ölt, hogy magára a proletárdiktatúrára, a szovjetköztársaság létére is kezd már veszedelmessé válni.”
Íme egy kicsit jobban kellene írásaikat összeegyeztetni, összehasonlítani, hogy ne fordulhassanak elő ilyen kiáltó ellentétek, ilyen óriási ellenmondások bennük!
Reánk nézve azonban jó és szép dolog, hogy így áll a helyzet. A rombolással már körülbelül elkészültek, produkálásról – folytatólagosan szó sincs. Most már csak az van hátra, hogy egymás között is, nyilvánosan is marakodjanak a prédán.
Nyomtatásban, ujságjukban vádolják egymást, mert valószínűleg irigyli az egyik a másiktól, a szerencsésen megkaparított, az övénél nagyobb koncot.
Nem reménykedhetünk-e ezeket olvasva? Nem a mi malmunkra hajtják a vizet ezek, a most már nyilvánosságra jutott s ott tárgyalt nagyfokú visszaélések?
Most azonban, mert úgylátszik kicsit borongós a jelen helyzetük, sietnek még megszedni magukat – azzal és annyival, amivel és amennyivel csak lehet. A vidéki kastélyokra, palotákra vetik magukat.
Elrekvirálják bútorukkal, képeikkel, ruháikkal, fehérneműikkel, szőnyegeikkel, ezüstjükkel, szóval minden felszerelési tárgyával, minden kincsével együtt.

LELTÁRFÖLVÉTELLEL ELLENŐRZIK – EGYMÁST
Ne tévesszen az meg senkit sem, hogy kötelesek a „megbízottak leltárt felvenni mindenről.” Ez csak arra jó, hogy az elvtársak lehetőleg ellenőrizhessék egymást, hogy túlságosan meg ne károsítsa egyik a másikat. Hogy ne lophasson az egyik, nagyobb értékű ékszert vagy szőnyeget, vagy egyéb értéktárgyat, – mint a másik.
Zivataros az égbolt, nem lehet tudni, mikor csap le valami mennykő, sietni kell: menteni, ami menthető, jobban mondva: lopni, ami még lopható...

HORTHY MIKLÓS
Nem ismerem – sajnos – Horthy Miklós ellentengernagyot. Hogy bátor, nagyszerű katona volt a háborúban, hogy csodás hősiességgel küzdött még nagy sebesülése után is, erről mindenki tud. De hogy kiváló ember és erős hazafi, ezt onnan sejtem, mert rendkívül módon támadják, piszkítják őt, személyében, cselekedeteiben, a vörös elvtársak. Ezeknek a támadása – dicsőség, – ezeknek a dicsérete, a legnagyobb szégyenszámba mehet.
Minden mozdulatát Horthynak – figyelemmel kísérik. Minden szavát, cselekedetét kifigurázzák. Őt magát pedig úgy gyalázzák, ahogy csak egy hithű proletárdiktatúrabeli elvtárs gyalázni képes.
Azok után, amit róla a háborúban viselt dolgairól hallottam, bizonyára nem csinál féldolgot. És ha valamit a kezébe vesz, megszervez, akkor annak bizonyára lesz is eredménye.

JÚLIUS 31.
„OROSZLÁNMÓDRA HARCOLTAK A VÖRÖS KATONÁK”
Vágó Béla elvtárs, a tiszántúli harcokról nyilatkozik. – Csupa csoda, csupa dicsőség! Oroszlánmódra harcoltak a vörös katonák.
Állítólag „majdnem” az egész haderő felvonult ellenük. Így persze, mindenek dacára vissza kellett vonulniok. De micsoda „gyönyörűen” vonultak vissza! Mennyi zsákmányt vihettek magukkal!
Aki mást tud, az nem tudja az igazat. Az rém híreket tud, amelyeket csirkefogók gyártanak.
A helyzet nem éppen rózsás (ezt koncedálja hál’ Istennek). Az egész világ burzsuja ellenük van, – mondja ő. S én ezt igazán elhiszem neki. Minden attól függ, hogy mi van Budapesten? – úgy véli. Ha az ipari munkásság kitart mellettük, nincs az az erő a világon, amely letörné őket.
Ez az utóbbi két mondatban kifejezett, már ismét biztatólag szól hozzánk. Ha attól függ az ő további sorsuk, hogy mit csinálnak Budapesten, hát akkor talán nincs okunk túl sötétnek látni helyzetünket.
Most itt éheznek. Itt korrumpálnak, illetőleg óriási bevallott korrupciókat csinálnak és hogy ezek mellett a pozitívumok mellett negatívum is legyen: nem dolgoznak.
Szerintük azonban a jelen minden bajának, bármely vállalkozásuk esetleges kudarcának – mindíg és mindenütt csak egy az oka: az ellenforradalom! Vágó elvtárs is azzal végzi harctéri tudósítását, amely a nagy diadalmas harcok dacára – visszavonulásukat jelenti mégis, hogy: a legnagyobb szigorral kell elnyomni az ellenforradalom aknamunkáját.
Ha Vágó elvtárs részletesen is kiváncsi arra, hogy mi történik a „Hinterland”-ban, akkor csak a mai újságjukat kell elővennie. Valósággal hajmeresztő, óriási az a rablás, fosztogatás, harácsolás, amelyet a tanácsköztársaság egy hithű alkalmazottja: egy gazdasági „repülőbiztos” elkövetett, mégpedig – így írják ők, – a pestmegyei direktórium védelme alatt.
„Egy „Szigetvári nevű” teljhatalmú megbízott és főnöke, László Arnold, százezrekre rúgó harácsolásokat és tömeges erőszakosságokat követtek el a szocializált uradalmakban”. Ezt is ők mondják.
A mai újságjuknak a nagy részét ezen tisztelt elvtársak működésének részletesebb leírása és lopott, rabolt, erőszakkal megszerzett zsákmánynak a felsorolása tölti be.
Rózsa Sándor és társai, elbújhattok! Mi az, amit ti, egy életen át össze tudtatok rabolni, ahhoz képest, amit egy öntudatos proletár elvtárs, mint teljhatalmú megbízott, egy pár hónap alatt magának összeharácsolni képes volt! Nektek legalább fegyver volt a kezetekben. Neki még erre sem volt szüksége. És mégis sok-sok kocsiszámra hajtotta el az állatokat, disznót, borjút, birkát, szárnyast, juhot – azután meg tojást, vajat, zöldségfélét. De a nagyobb kaliberű dolgokat sem vetette meg. Elszállíttatott magának töméntelen lovat, hintókat, homokfutókat, szekereket! Szóval, a semmiből egy nagy, jól felszerelt gazdaságot rendezett be magának, – állattenyészettel s minden egyéb, egy nagy gazdasághoz szükséges fundus instruktussal együtt.
A teljhatalmú koldusból milliomos lett egy pár hónap alatt, a Tanácsköztársaságnak egy kis rongyos papirosa segítségével.
Valóban büszke lehet működésére és annak eredményére.
Bennünket burzsujokat, nem túlságosan lepett meg – a proletár erkölcs ily szemléltető előadásának bemutatása.
Attól tartok, hogy a prolik közül is csak az abszolút hülyéknél válthatott ki némi meglepetést elvtársuknak nyilvános lelepleztetése.
Ők is, valószínűleg kevésbbé csodálkoznak magán a tetten, az imponáló nagy cselekvésen, mint inkább azon, hogy nyilvánosságra került e dicső história.
S mialatt egy szál ember Pest vármegye óriási terjedelmű uradalmaiból annyit összelop magának rövid pár hónap alatt, amennyivel Budapest ínségét nem tudom, hogy mennyi időre meg lehetett volna szüntetni, ezalatt Erdélyi elvtárs azon tanakodik, hogy hogyan lehetne az éhezők ácsorgásának végetvetni. Sőt, kijelenti, egészen határozottan, hogy meg fog szűnni az ácsorgás! Mindíg új és új rendszereket találnak ki az áruelosztásra vonatkozólag. Csak azt nem tudom, hogy mit tehet ott a rendszer, ahol nincsen áru? Hogyan lehet elosztani, – a semmit? Hogyan lehet adminisztratív úton a semmiből valamit, főképpen árut, élelmiszert csinálni?
Folytonosan csereberélték eddig az elosztóhelyeket, – csak éppen élelmet nem tudtak sem ezen, sem más módszer szerint szerezni. A módusokban nem volt hiány. Csak az élelemben.
„Rémhírek a riadóról” – címen, most már némi magyarázatát adják a multkori misztikus parancsuknak.
Most pótolják, amit multkor elmulasztottak. Mégpedig azért tartják ezt most szükségesnek, mert mint mindíg, úgy most is a gaz, szélhámos ellenforradalmár a legképtelenebb és hazug rémhíreket terjeszti. „Összefüggésbe hozzák – ezen intézkedést, a vörös hadsereg fantasztikusan kitalált szétzüllésével és visszaözönlésével. A lakosságot hamis riadó és szigorú készültségi hírekkel izgatják, kivételes hadiállapotról és közelgő ellenforradalmi kitörésekről mesélnek, rémítgetnek, izgalomban tartják a város hiszékenyebb elemeit”.
Hát az tény, hogy én magam is hallottam ilyesmiről azóta, amióta a riadóparancs megjelent. Csak az a kérdés, hogy ezek a rémhírek, csakugyan légből kapott koholmányok-e, vagy reménykedhetünk-e, hogy van bennük igaz mag is?
Most azután jön a magyarázat. „Az ilyen szélhámosok céljai ismeretesek minden öntudatos proletár előtt, akik tudják (ők tehát már tudják!), hogy a kiadott esetleges riadóra vonatkozó előzetes intézkedések meg akarnak kímélni, védeni egy esetleges ellenforradalommal járó utcai harcok veszélyétől, azáltal, hogy már jóelőre kioktatja a lakosságot ilyen esetekben való magatartásukra. És, hogy Haubrich főparancsnok elvtárs a riadót „csak” a proletariátus és Budapest közrendjének és biztonságának érdekében rendelte el, emberséges érzésből kifolyólag.
Hogyan fogja Haubrich elvtárs véghezvinni, „csak” a proletariátus érdekének és biztonságának megvédését mikor a proletariátus sajnos nagyon is elvegyülve, szoros és szomorú együttesben él a burzsujjal, azt szeretném mégis tudni.

A FESTŐ-ELVTÁRS PANASZAI
Hosszú levélben panaszkodik ma egy Kádár Géza nevű festő-elvtárs, akit saját bevallása szerint a csehek kiutasítottak kommunista-izgatás miatt. Hát természetes, hogy ami a cseheknél alapos ok volt az ő kitessékelésére, az a proletárdiktatúra országában untig elég ok arra, hogy tárt karokkal keblükre öleljék. S ez az ember, aki bizonyára nagyobb hírre tett szert kommunista mivoltával, mint festői működésével, most kiönti lelke bánatát egy hosszú epistolában, amelynek minden valószínűség szerint minden betűje hazugság.
Mai napság, amikor sajnos, férfiak alávetik magukat – fegyvertelenségük, gúzsbakötöttségük tudatában – az ő zsarnok diktatúrájuknak, nem valószínű, hogy egy gyenge és özvegyasszony merészeljen egy prolival szembeszállni. Ludvigh Gyulánéról van szó.
Hogy a régi világban ez a hölgy nagy pozíciót töltött be, az államvasutak elnökigazgatójának volt a felesége, ez mindenesetre csak egy okkal több, hogy annál rosszabbul, kegyetlenebbül bánjanak el vele – most.
Ez a szegény Ludvigh Gyuláné állítólag olyan bátorságra és vakmerőségre tett szert, hogy a lakásába beutalt prolit, minden lehető és lehetetlen módon kínozta. Elképzelhető-e ez józan ésszel?
A teljes kipusztításra ítélt polgárságnak egy gyönge női tagja merne szóval, vagy pláne tettel egy hatalmon levőknek teljes pártfogását élvező prolival szembehelyezkedni?
Ez bizonyára csak vakmerő fantáziával kieszelt mese. Azazhogy maguk a tények igazak lehetnek, csak a szereplő személyeket kell fordítva elhelyezni. T. i hogy a kínzó mindenesetre a proli festő és az agyonkínzott, a szegény elnökigazgató özvegye.
Az előbbinek módja van az újságjukban nyilatkozni, hazugságoktól hemzsegő leveleket leadni, az utóbbinak tűrnie, szenvednie, hallgatnia kell. Az ő parancsai számára nincs fórum a mai világban.
Ellenben válaszul a proli elvtárs levelére, tanáccsal szolgálnak, amelynek az őszinteségében és valódiságában már nem kell kételkednem. Úgy vélik, hogy telepítsék ki Ludvighnét az Angyalföldre, a kültelekre. „Ott gondolkozhatik majd valami ólban, hogy nem lett volna-e jobb alkalmazkodni az új idők szelleméhez?”
Szegény asszony! El tudom képzelni, hogy milyen szenvedéssel teljes lehet az ő élete is! Tudom magunkról, ahol hála Istennek még férfi is van a háznál, hogy milyen lehetetlen módokon igyekeznek nekünk is az életet tűrhetetlenné tenni! Nem kell túlságos fantázia ahhoz, elképzelni, hogy mit követhetnek el, – egy támasz nélküli, védtelen asszonnyal!
A zárórát újból 9 órára tolták vissza. Később az utcán tartózkodni tilos. Még a világítást is újból korlátozzák és 11 órán túl nem szabad a lakásokban világítani. Kávéházak, vendéglők is csak két-két óráig maradhatnak nyitva reggel, délben és este.
Szóval növekszik megint a szabadságunk!
Napról-napra jobban fojtogat bennünket a rabiga. Mi lesz még? Meddig tart még? Meddig bírjuk még?

PETŐFI KISAJÁTÍTÁSA
Valósággal blaszfémiának tartom, hogy ezek a minden hazafias érzést megtagadó, hazát nem ismerő nemzetköziek merik a mi Petőfinket, ezt a lobogó nemzeti érzésű poétát, aki nemcsak költeményeiben hagyta reánk az ő nagy és mély hazafias érzésének gyönyörű dokumentumait, hanem életét és vérét fel is áldozta a harctéren – hazájáért, ezek merik őt és az ő nagy nevét saját céljaikra felhasználni, az ő nimbuszát maguk és vörös hitvallásuk számára kisajátítani!
Ez a cselekedetük is egyike az ő világcsalásaiknak, a naivak, a tudatlanok félrevezetésének. Mert ők époly jól tudják, mint mi, hogy ha Petőfi meg is énekelte a „világszabadságot”, azért nem volt még lángolóbb lelkű hazafi őnála. Senki igazabb, mélyebb érzésű, valódi hazafiasságtól telített költeményeket nem írt, mint ő.
És most, halálának hetvenedik évfordulóját felhasználják arra, hogy ünnepeljék és a magukénak nyilvánítsák. A gyönyörű Internacionálé, – a nemzetközi világcsalás szekere elé fogják.
Szegény Petőfi! Hogy hol nyugszik, hogy hol porladnak csontjai, azt mi nem tudjuk. De ha ő azt tudná, hogy kik sajátítják ki az ő nevét, kik vallják őt magukénak, kik nevezik őt prófétájuknak, – akkor bizonyára még a sírban sem lenne pihenése, még ott sem találna nyugodalmat...

AUGUSZTUS 1.
Megint egy hónap elsejét írjuk. Már az ötödik hónapét, amióta kitört a hóhéruralom. És sajnos, még mindíg a Vörös Ujság járja, még mindíg elnyomott, sanyargatott rabok vagyunk!
Pedig mennyire sugdossák, ígérik napok óta, hogy de most már bizonyos a szabadulás!
Én már csak akkor fogom ezt elhinni, ha ez az annyira leimádkozott szabadulás már bekövetkezett.
Vannak bizonyos kis, kedvezőnek mondható tünetek. Ezek mindíg némi kis reménységet keltenek bennem. De bízni, hinni a megmenekülésben, várni a felszabadulást, ezt még most sem merem tenni. Nem akarom magam esetleg hiú reménységekkel áltatni!

A VÖRÖS KATONA NAGY LENDÜLETTEL MEGY – HÁTRAFELÉ!
A mai „Parancs”-ból megtudjuk, hogy a diadalmas vörös hadsereg katonái nemcsak előre mennek lobogó proletárlelkesedéssel, – hanem talán még nagyobb lendülettel – hátrafelé. – Mert felszólítják azokat, „akik a harcteret igazolatlanul elhagyták”, hogy 24 órán belül jelentkezzenek a harctérre való útbaindításuk végett. – Mert ha nem, jön a rendes ígéret: a statárium!
Az ilyen momentumok, a katonáknak visszaszökdösése a harctérről, nem éppen akkor szokott bekövetkezni, amikor túl jó a helyzet. Úgy vélem, hogy nem akkor, amikor kosárszámra terem, gyűl a harci babér.
Optimista lelkek, még talán azt is jó jelnek veszik, hogy szükségesnek tartják ma délután a Katona- és Munkástanács összehívását, a katonai és politikai helyzet megbeszélésére.
Ami azt illeti, eddig is üléseztek, beszéltek eleget, anélkül, hogy abból a mi részünkre valami jó származott volna.

HOGY VAN A KÜLFÖLD INFORMÁLVA RÓLUNK?
Egy párizsi híradást közölnek, melyben többek között azt írják, hogy egy, a szegedi ellenkormányhoz közelálló luganói laptudósító a budapesti kormány ellen felhívást közöl a svájci sajtóban.
A „La feuille” nevű lap azzal a megjegyzéssel intézi el a felhívást, hogy még az sem bizonyos, vajjon a magyar nép az ilyen szabadítót kívánja-e?
Íme, agóniában van egy nemzet, minden anyagi, erkölcsi, szellemi értéke, – a végpusztuláshoz több, mint közel, – lakosságának értékes elemei tönkretéve, s akkor nem tartják bizonyosnak Svájcban, hogy akarunk-e megszabadulni Kun Bélától?!
Ilyen fogalmuk van a mi helyzetünkről, Magyarország mostani állapotáról!
De hogy Kun Bélát is milyen jól és alaposan ismerik, ezt viszont elárulja az a megjegyzésük, melyet őróla tesznek, amikor arról írnak, hogy az ántánt esetleg lemondásra szólítja őt fel. Ők úgy ismerik Kun Bélát, hogy nem az az ember, aki a „halálbüntetéstől fél, vagy öngyilkosságot követ el” és hogy nem ad fel egy olyan rendszert, mellyel áll és bukik.
Ebben az egész mondatban egy állítás van, amely igaz, t. i., hogy Kun Béla nem követ el öngyilkosságot. Sokkal gyávább, semhogy ezt megtenné. De hogy a halálbüntetéstől mennyire nem fél, vagy hogy egyáltalában milyen bátor, milyen hős, azt a legalaposabban bebizonyította a Károlyi-kormány alatt, amikor az őt püfölő rendőröktől sírva, zokogva könyörgött kegyelmet.
Ilyen nagy és rettenthetetlen hős Kun Béla. És ilyen nagyon jól ismerik őt, karakterét, az egész gyönyörűséges lényét a külföldön! Ilyen helyes és hű képet alkotnak ott maguknak – őróla.
Ahhoz azonban volt és van sajnos még mindíg bátorsága és módja, hogy agyonszavalja a világot elcsépelt frázisaival, hazugságaival.

ÚJBÓL KIÁLTVÁNY MINDENKIHEZ
Ma megint egy „Mindenkinek” szóló kiáltványát publikálják. „Mindenki” alatt ezúttal a „világ népeit” érti. Elpanaszolja ebben az ántánt ismételt szószegését. Azt ígérték neki, hogy ha visszavonulnak, – megszüntetik a blokádot. És íme, megszegik a megállapodásokat és éheztetik a nőket, aggokat és gyermekeket!
Elképzelhető, hogy mennyire fájhat ez a kegyetlenség, ez az éheztetés annak a vajszívű Kun Bélának! És még hozzá milyen szépen disztingvál, hogy nők, aggok és gyermekek éheznek. Eddig nem is ismertünk ilyen disztinkciókat. Eddig annyit tudtunk csak, hogy vannak prolik és burzsujok. A proliknak, ha fiatal, ha öreg, ha katona, ha civil, ha egészséges, ha beteg, – fürdenie kell az elemózsiában, a jólétben. No már persze így mondták teóriában, így szavalták, ezt ígérték nekik.
A burzsuj pedig, akár öreg, akár gyerek, akár nő, akár halálos beteg, akár jó egészségnek örvend – az teljesen mindegy, az nem változtat semmit sem azon a folytonosan kifejezett jókívánságon, hogy – a burzsuj „dögöljön éhen”. S ezen jó kívánság azután, ellentétben a prolinak tett paradicsomi bőségű ígéretekkel, igazán nem maradt írott malaszt.
Mert a prolik a valóságban csak a kormányon lévő diktátoroknak lucullusi életmódjában gyönyörködhettek. Eltölthette őket önérzettel, büszkeséggel az a tudat, hogy íme, micsoda ügyesek és hatalmas nagy urak az ő vezetőik, hogy a semmiből, a nincstelenségből ilyen fenomenális jólétet tudtak maguknak teremteni.
Míg a burzsujokkal szemben kifejezett kívánságuk – sajnos – sokszor alaposan beteljesedett!
És most, micsoda szentimentális húrokat penget! Most nem beszél proliról és burzsujról. Most kor és nem szerint osztályozza az embereket. Be keveset érdekelte őt eddig, – hogy az általuk elpusztítottak között mennyi volt a nő, az agg, vagy a gyermek?!
Szemérmetlenebb politikai kaméleont, vagy mondjuk világosabban, – kalandort, még nem produkált a világhistória!
Öntudatosabban sem hazudott meg senki, mint Kun Béla, mikor nagyszerű proklamációját azzal végzi, hogy: „Biztosak vagyunk abban, hogy a munkásságnak meg lesz az ereje arra, hogy az ellenünk elrendelt éhségblokádnak végét szakítsa”.
Miért nem volt meg eddig ez az „erő”?!
Az éhség őfensége, nem hiszem, hogy növelné az emberek erejét. Ez a nagy úr pedig most már a prolik ajtaján is kopogtat.
De hát, úgy kell lenni, ha Kun Béla így mondja. Amit eddig telt bendővel sem tudtak megcselekedni, azt most véghezviszik majd korgó gyomorral.
Anteus a föld érintésétől kapott erőt, a vörös munkásokat majd a koplalás fogja minden ellenséget legyűrő Herkulesekké tenni.
A szegedi „bohóckormány” azonban nem hagyja őket nyugton. Ma is, a főhelyet foglalja el újságjukban, az erről, – megalakulásáról, – felesküvéséről – közölt tudósítás. Természetesen ennek a közleménynek a hangja a rendes vörös ujságbeli „humor”, – amelyet állandóan használnak, amikor csak erről a témáról van szó. Fölényeseknek akarnak látszani. Lesajnálják, lekicsinylik mindazt, ami Szegeden történik. A valóságban azonban, úgy vélem, sokkal jobban érdeklik, izgatják őket a szegedi események, semmint ők azt valaha bevallani hajlandók lennének.
Miután tartanak attól, hogy akár írnak az ott történő dolgokról, akár nem, a budapesti lakosságnak, – akár bécsi kerülővel, akár egyéb úton, – fülébe jut a szegedi életről, fehér alakulatokról – egy és más, tehát jobbnak látják, ha ők maguk, persze az ő keserűn csipkedő gúnyjukban megfürösztve, adják tudtára az ottani eseményeket a fővárosi közönségnek.

„NEMZETI” HADSEREGRŐL ÍRNAK ÉS KIFIGURÁZZÁK
Eddig csak a „bohóc kormány”-ról írtak, viccelődtek. Hála az Istennek, már megszaporodott a repertoirejuk! Mégpedig egy oly számmal, mely bennünket rendkívüli módon érdekelhet. Most már „nemzeti hadseregről” mesélnek, azt veszik legkeserűbb epébe mártott tolluk hegyére.
Ha képesek lennénk még egyáltalában arra az érzésre, amelyet a régi, jó világban boldogságnak híttak, – akkor most ez hatja át lelkünket, tőlük maguktól hallván, hogy megalakult (bármilyen szűk keretek között is – egyelőre) – a „nemzeti hadsereg”.
Nem gondolunk most arra, hogy a magyaroknak évszázados álma volt: nemzeti hadseregre támaszkodhatni, – az esetleges külellenséggel szemben. Csak az lebeg szemeink előtt, csak az a reménység tart elibénk rózsaszínű fátyolt, hogy ez a régesrégen óhajtott, a Habsburg-uralom alatt soha el nem ért magyar nemzeti hadsereg most bizonyára arra készül, hogy bennünket a legocsmányabb belső ellenségtől megszabadítson.
Azt írják, nagy gúnyosan, hogy az egész „ármádia” elfért egy kis kaszárnyaudvarban. Szerintük a burzsuj-érzelmű bécsi lapok hétezer főre becsülik – a katonaság számát.
Ők ellenben úgy vélik, hogy lesznek vagy ezerkétszázan.
Sebaj! Csak a kezdet legyen meg és az erős, a kitartó, az intenzív szándék: segíteni rajtunk! Az akarat: kipusztítani gyökerestől, a minden töröknél, tatárnál, mohácsi vésznél, Világosnál nagyobb, pusztítóbb, megalázóbb vörös veszedelmet!
Úgy tudom, Horthy Miklós a kis hadsereg fővezére. És én, a nagy pesszimista, őbenne csodálatosan bízom.

BIZAKODOM HORTHY FŐVEZÉRBEN
Az a hitem, hogy ha ő kezébe vesz valamit, azt az ügyet előbb vagy utóbb, de diadalra viszi. Igaz, hogy már sok időnk és erőnk nincs a várakozásra! De ha mi, a börtönben levők, a világtól teljesen elzártak, tudunk őfelőlük, megalakulásukról, stb. – bátran remélhetjük, hogy ők még többet tudnak felőlünk, még jobban vannak informálva, a mi tarthatatlan, siralmas és szörnyen veszedelmes helyzetünkről.
S ha ezzel tisztában vannak, ami igen valószínű, akkor a felett sem lehet kétségük, hogy: „periculum in mora”.
És egy szép napon talán arra ébredünk, hogy jönnek a megmentőink: magyar katonák, magyar hadvezérrel élükön! Csak úgy, mint amikor Münchenben a porosz katona segítette leverni a vörösöket, ők vetettek véget a bajor Tanácsköztársaságnak.
Ha így lenne, ha szabadulásunkat magyar katonáinknak köszönhetnők, kétszeres lenne a boldogságunk!
Mialatt igyekszünk agyunkat reményteljes, kellemes – a szabadulás körüli gondolatokkal benépesíteni, – ők tovább játsszák idehaza kisded játékaikat.
Most tudjuk csak meg, hogy azt a két bestiális, vadállati cselédet, aki, – mindkettő teljesen ugyanazon módon, mindkettő többrendbeli lopás után, a legkegyetlenebbül gyilkolta meg számtalan baltaütéssel asszonyát, a mai napig sem akasztották fel, mint ahogy ígérték volt.
Mindjárt gondoltam, hogy egyik varjú nem vájja ki a másiknak a szemét. Sejtettem, hogy ez az „ígéret”, csak az általános felháborodás pillanatnyi lecsillapítására szolgált.
Volt bennük ezúttal annyi következetesség, hogy ők: a nagy tömeggyilkosok nem büntetik meg a „koca”gyilkosokat, a még csak tehetséges kezdőket, akiknek minősítési lapján az elkövetett lopásokon kívül még csak egy-egy emberölés szerepelt.
Egyszerűen elhelyezték őket, bizonyára jó lakásba, jó kosztra és most elővezetik őket, holmi igazságszolgáltatási paródia előadására. Összecsődítenek egy csomó orvost, lélekbúvárt, hogy ezt a roppant „komplikált”esetet, a két, – sokszorosan tolvaj és most bestiálisan gyilkoló – cselédlányét kibogozzák.

KOMMUNISTA IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS
Természetesen nem akarnak egyebet elérni, mint azt, hogy ez a két, hozzájuk méltó, tanításaikat megértő, azokat gyorsan és eredményesen a cselekvés terére is átvivő szende virágszálat – bizonyos, igazságszolgáltatást mímelő komédia után, szabadon bocsássák.
Már ott tartanak, azon tanakodnak – (s ez a címe is nagy és hosszú cikküknek), hogy „Bűn-e vagy társadalmi hatás?” Egészen bizonyosan ki fogják sütni, hogy bűnről szó sem lehet. Az átkos kapitalizmus társadalmának hatása – az egész. És miután mind a két megölt szerencsétlen, idős hölgy a burzsujok osztályához tartozott, tehát minden a legszebb rendben van.
A derék hölgyek kitűnően megfeleltek egy öntudatos proli – kötelességének. Ennek folytán legnagyobbfokú dicséretet és felmentést érdemelnek. Minden bizonnyal meg is fogják kapni!

AUGUSZTUS 3.
SZABADULÁS!
Eső után a levegő tele van még párával, – de a nap már küldi sugarait, szivárvány támad az égen.
Arany János úgy mondta, hogy:
„Sírt az ég egyik szemével – a másikkal nevetett,
Párosívű, szép szivárvány koszorúzta keletet.”
Ha az emberi sírás és nevetés egyvelege is e tüneményt tudná létrehozni, akkor tegnap este nagy szivárványos árkádnak kellett volna lelkemen megjelenni!
Ami ötödik hónapja immár mindennapi imádságunk tartalma, – amiért könyörgök naponta az Egeknek Urához, hogy szabadítson meg bennünket Kun Béláéktól, rabló és gyilkos hadától, az tegnap este végre – valahára bekövetkezett!
Hogy micsoda érzés volt ez, micsoda megkönnyebbülés, micsoda súlyos, agyontipró tehertől való szabadulást jelentett ez számomra, azt csak az tudja elképzelni, megérteni, aki velem együtt hasonló viszonyok és körülmények között szintén nagy és súlyos csapásoktól sújtva, végig szenvedte, végig kínlódta uralmuknak rémséges ötödfél hónapját!
Mint mikor valami szörnyű szennytől szabadul meg a tisztaságot nagyon szerető ember, mint mikor egy undort keltő atmoszféra után először szippant egyet az Úristennek tiszta, friss levegőjéből, úgy éreztem magam, mikor azt hallottam, hogy tegnap este végre megbukott a Kun-kormánynak nevezett – világcsalók szövetkezete...

A LÁNCHÍDON EMBERÁRADAT HÖMPÖLYÖG
Mint rendesen, mindennap délután – odaát voltunk a Gellérthegyen. Mikor estefelé hazamegyünk a Lánchídon – az Alagútból egyszerre csak valami emberáradat hömpölyög kifelé! Csupa proletár, ünneplőben. Megkérdeztem tőlük, hogy honnan jönnek ilyen tömegesen?
– Színházból, a Budai Színkörből!
Mert hát a „cirkuszjátékokat” megnyitották a proliknak – kenyér helyett.
– És miért mennek már haza, mikor alighogy megkezdhették az előadást?

KIPARANCSOLTAK A PROLIKAT A SZÍNHÁZBÓL, MERT MEGBUKOTT A KORMÁNY
– Abbahagyták az előadást, mert megbukott a kormány.
A Lánchídon szerettem volna letérdelni örömömben. De még olyan egészen nagyon nem mertem bízni az örömhírben. Hátha az Úristen mentsen, úgy járunk, mint június 24-én.
Pedig – úgy látszik, – hogy velük „hivatalosan” közölték az eseményt. Parancsra maradt abba az előadás. A további parancs az volt, hogy aki 8 órán túl az utcán tartózkodik, azt lelövik.
Így talán mégis igaz. Zavargástól félnek.
Roppant természetes, hogy tartanak a csőcseléktől. Ötödfél hónapon át, egyre azt hallották, folyton azt szuggerálták beléjük, folyton azzal lázították őket a polgárság ellen, – hogy most már minden az övék, minden föld nekik terem, minden virág nekik nyílik, a világ minden szépsége csak őket illeti meg, nekik tárul fel, hogyan nyugodhatnának bele simán és egyszerűen abba a tudatba, hogy ezentúl már mégsem ők lesznek az urak, a parancsolók, a polgárok elnyomói, kiszipolyozói, és ha nekik úgy tetszik, gyilkosai!
Mialatt ezek a gondolatok kóvályogtak fejemben, a szívem ugrált, dobogott örömében, izgalmában. Majd meg az aggodalom ütött tanyát lelkemben: mi lesz, hogy lesz ma éjszaka?
Ki fogja megfékezni a trónjáról leszállított prolit? Hogy fogunk védekezhetni a bizonyára vadul visszaözönlő vörös katonák ellen? Kinek a kezében van a hatalom?
Mi az oka annak, hogy a nagy, a csodálatos hős, Kun Béla nem a harctéren, a vörös hadsereg élén esett el, hanem a népbiztosi karosszékben, egy ülés keretében lemondott egyszerűen!
Ki kényszerítette erre ezt a gyáva alakot?
Mindezek a gondolatok kaotikus kóválygása közben – dominált bennem az öröm, az ujjongás, – hogy szabadulásunkat megértem. Rohantunk haza. Egyrészt a 8 órára kitűzött záróra az utcáin ne találjon bennünket, másrészt, hogy mentől előbb megtudjam az uramtól: tulajdonképpen mi történt, hogy történt a dolog?

ÜRÖMCSÖPPEK AZ ÖRÖMBEN
Meg is tudtam, úgy tőle tegnap este, mint ma reggel az újságokból, részletesen.
És ez a tudat azután már alaposan csöpögtette az ürömöt – örömöm kelyhébe. Ekkor keletkezett bennem a lelki-szivárvány, mert sírtam az egyik szememmel, mialatt nevettem a másikkal. Sajnos, nem úgy történt, mint ahogy hittem, reméltem és elképzeltem megszabadulásunknak gyönyörteljes nagy pillanatát.
Nem magyar katonák jöttek bennünket megszabadítani és a gaz embernyúzók felett törvényt ülni!

AZ ENTENTE ULTIMÁTUMA
Nem. Az entente üzent, hogy nem tárgyal proletárkormánnyal. Ultimátumot küldött, hogy adják át a kormányt másoknak. S miután Kun Béla úgy találta, hogy ebben az országban már nemigen van több pusztítani való, amit lopni, rabolni lehetett, azt már mind megcselekedték, a harctéren már nem termett nekik babér, Budapesten már az éhség ütött tanyát, – jó lesz tehát menteni, ami menthető. Elsősorban saját összelopott óriási vagyonát. Azután meg a neki legbecsesebbet e földön, az ő nyomorult, piszkos, gyáva életét. A tegnapi nagy ülésen szépen megbeszélték, hogy ők, „re bene gesta” menni fognak.
Rónai Zoltán egy óráig csépelte megint, ezúttal hála Istennek már búcsúbeszédben a Tanácsköztársaság rendes frázisait. Igyekezett mások mulasztásaival menteni, indokolni bukásukat.
A nyugati államok proletárjai, – az orosz vörös hadsereg, a magyar proletárok forradalmi áldozatkészségének hiányos volta, mind bűnbakok voltak.
Ezek okozták, hogy ötödfélhónapi uralkodásuk után (a legszörnyűségesebb garázdálkodás után, melyet e földön valaha véghezvittek), nekik most menniök kell. (Nehéz szívvel és még nehezebb zsebbel.)

KUN BÉLA JOBB SZERETTE VOLNA, HA A PROLIK HARCOLNAK A BARRIKÁDOKON
Kun Béla volt a második szónok, ő ezúttal sem tagadta meg magát. Még most, az utolsó percben is azon siránkozott, csodálatos őszinteséggel, hogy nem harcol a barrikádokon – a proletárság. Ő, úgy mondja, ezt sokkal jobban szerette volna.
Ezt elhiszem neki. Mialatt az istenadta nép hullatta volna vérét, mint eddig mindíg 4 hónap óta, uráért, parancsolójáért Kun Béláért, ő azalatt a Hungáriában, vagy valamelyik egyéb dőzsölésre szánt palotájukban rendezett volna, egy még a szokásosnál is nagyobbszabású, vidámabb orgiát, talán egy búcsúbankettet. Az a tudat, hogy kint most vér folyik érette és uralmáért, bizonyára igen kellemesen fűszerezte volna a lakomát, emelte volna a jókedvet, fokozta volna óriási mértékben a hangulatot.
Miután a barrikádharc elmaradt, szomorúan búcsúzik Kun Béla, de azzal a minden véremet felkorbácsoló ígérettel, hogy azért ő továbbra is annál intenzívebben fog dolgozni a proletariátusért.
Hát ez az, amit nem tudtam elképzelni, amit nem tartottam lehetségesnek! Természetesen úgy gondoltam én és minden normálisan gondolkozó ember úgy képzelte, hogy ha egyszer – vége lesz ennek a förtelemnek, a közhangulat megnyugtatására, az erkölcsi igazságérzet kielégítésére, legelsősorban és mindenek előtt, ezek az Istentől elrugaszkodott gazemberek, egy ország elpusztítói, lakóinak tönkretevői fogják elvenni méltó jutalmukat.
Ugyan nem tudom, hogy mi lehetett volna a „méltó” megtorlás? Mert a bűnük olyan óriási nagy és oly sok, hogy ilyenre a büntető-kódexban aligha találunk méltó megtorlást.

SZOCIALISTA KORMÁNY ALAKULT NÉPBIZTOSOKKAL VEGYÍTVE!
De persze, mi nem úgy képzeltük, hogy a proletárdiktatúra után egy egészen rokonalakulat – egy szocialista kormány veszi kezébe a hatalmat, még hozzá négy darab népbiztossal tarkázva!
Akkor természetes, hogy ezek nem ácsolnak akasztófákat Kun Béláéknak! Hisz akkor Haubrich, – Ágoston, – Dvorzsák – és Garbai elvtársaktól sem lehetne az őket megillető magaslati fácskákat megtagadni.
Már pedig miniszterséget vállalni és egyúttal akasztófán lógni, – egyszerre mégsem lehet. Erre a sokoldalúságra talán még egy volt tanácsköztársasági népbiztos sem képes!

KUN BÉLA ÍGÉRETE
Szörnyen fellázító, az igazságszolgáltatást arcul csapó, minden erkölcsi érzést felkorbácsoló dolog! Hogy higyjen, hogy bízzék ezen túl a tömeg – a földi igazságszolgáltatásban? Hogyan higyje el, hogy a gonosztevők már a földön elnyerik méltó jutalmukat? Amikor Kun Béla a legfőbb gonosztevő, az egész ötödfélhónapig tartott rabló és gyilkos szövetkezetnek értelmi szerzője, minden nagyobb szabású rablás és gyilkolásnak sugalmazója, felbujtója, azzal búcsúzhatik el szeretett elvtársaitól, hogy tovább fog „dolgozni” érdekükben.
Mi tudjuk, hogy mit jelent az, amikor Kun Béla dolgozik!
Hát nem szörnyűség, még elgondolni is, hogy neki megadatik, hogy neki módjában lesz „tovább dolgozni”?! Nem gyalázat, hogy nem akadt ember eddig, de még most sem, ezen kijelentése után sem, aki beléje fojtotta volna gonosz, sötét lelkét? Sőt még megtapsolta, megéljenezte az a tömeg, amely között helyett foglalt az új kormány emberei is! Mit várhatunk ezektől, akik a távozó gonosztevőt megéljenzik? Mit várhatunk utódaitól? Azoktól, akik vele együtt müködtek eddig és most – miután Kun Béla neve – túlságosan ismert, túlságosan programmszerű – új cégér alatt folytatni fogják az ő művét, az ő programmját, az ő neve nélkül! Mert Kun Béla nevét – úgy látszik – már az ántánt is megelégelte. S ezért úgy tesznek, mint a bukott zsidó boltos, aki a cégtáblát cseréli csak ki és a felesége nevét írja reá.
Bezzeg Münchenben nem így csinálták!
Ottan leverték a vörösöket. Rögtön utána fehér kormány alakult. És a vörös gonosztevőket illetőleg a példa statuálásával sem vártak sokáig! – Nagyon hamar és alaposan, úgy ahogy megérdemelték, végeztek velük. Pedig ott távolról sem szerezhettek annyi érdemet erre az elbánásra, mint nálunk. Mert három hét alatt, a legnagyobb igyekezettel sem lehet annyi gonoszságot teremteni, annyi pusztítást véghezvinni, annyi gazságot elkövetni, mint ötödfél hónap alatt.
Ott akasztófa vagy golyó jutott nekik. Itt, ünnepélyes búcsúztatás, – megéljeneztetés és az itt maradóknak – bársonyszék!

CSALÓDÁSOK
Lehet ezt megérteni? Lehet ezt józan ésszel felfogni? Megáll az ember esze, ugrál őrülten a szíve – izgalmában!
Ennek örültem én úgy tegnap este?
Hol maradnak az én szép álmaim, a szabadító magyar hadseregről? Hol marad a reménységem, hogy az izzó vörös pokol után, annál fehérebb világ fog következni?
Nem, nem ezt vártam, nem ezt reméltem én!
Még az újságnak neve, színe, formája, tartalma is a régi. Beosztása, cikkei, hangja, minden olyan, mint az annyira utált undorító „Vörös Ujság”-é.
Még azt is meg merik cselekedni, hogy ma, mikor állítólag vége van a Tanácsköztársaságnak, olyan embernek könyvéről írnak dicsőítő ismertetést, akinek már igen magasan kellene ma lógnia!
Pogány Józsefnek, a proletárdiktatúra egyik legsötétebb alakjának, a polgárság egyik legnagyobb hóhérjának könyvéről merészelnek ma írni, még pedig úgy, olyan hangon mintha még mindíg a rettegett nagy hatalom lenne!

VISSZAPARANCSOLTÁK A NEMZETISZÍNŰ ZÁSZLÓT!
Reggel még kint lógott a nemzeti színű zászló! Később visszaparancsolták! Hát ez mit jelent? Tudtommal nemzeti zászlóra tilalom – még eddig csak proletárdiktatúra alatt volt. S ha ez megszűnt, ki és mily okból tilthatja meg a polgárságnak, hogy az oly rég nélkülözött szívéhez nőtt színekben gyönyörködhessék?
Elképzelhető az, hogy egy ötödfélhónapig tartott vörös rémuralom megbukása után, a parancsok, az intézkedések, rendeletek, még mindíg az ő szájukíze szerint, a diktatúra modorában és intencióinak megfelelőleg történjenek?
Azután meg nyilatkozik Ágoston József, a tegnapi népbiztos, a mai „külügyminiszter” az új kormány programmjáról. És azt ránk nézve igen biztató kijelentést kockáztatja: „az ántánt ígéretet tett, hogy nem fog tárgyalni az ellenforradalmi kormánnyal”. Hát ez megint micsoda? Ha a vörösök megbuktak, akkor legfeljebb ők lehetnek a fehérekkel szemben ellenforradalmárok! De csak akkor, ha – a fehérekben nincs meg a kellő energia ahhoz, hogy érdemükhöz képest bánjanak velük és némítsák el őket – örökre!
Egyelőre sajnos, még nyomát sem látom a fehér energiának, – annál többet látok még mindíg a vörösökéből.
Márpedig én, az én véges asszonyi eszemmel, nem tudom elképzelni, hogy egy ilyen mérhetetlen gazságok fundamentumán felépült alkotást, mint amilyen a proletárdiktatúra volt, lassankint, fokozatosan lehetne beszüntetni. Szerintem ezzel csak a legradikálisabban egyszerre lehet végezni – vagy sehogysem!
Hogy ehhez erő és hatalom kell – az bizonyos. De hát kell lenni, valahol, valamilyen mennyiségnek ebből a matériából, – mert különben hogyan foszthatták volna meg Kun Bélát és társait attól a hatalomtól, amelyhez ők oly görcsösen ragaszkodtak?

A TEJCSARNOKOS AGITÁTORNŐ KÉTSÉGBEESETT
Tegnap bent voltam a tejcsarnokban is. Igazán kíváncsi voltam, hogy a nagy esemény után, milyen ott a hangulat? Ha valakit, hát őket érinthette közelről az „állítólagos” bukás, miután, hogy mindketten, anya és fia, „tettekkel tényezők” voltak a nagy haláltáncban.
Az asszony csakugyan kétségbeesett hangulatban volt. – Mi baja van? – kérdem. Sírva kezdi mesélni, meglehetős nagy összevisszaságban, hogy valamit, amit a terroristák elkövettek, azt most a fiára fogják és fél, hogy bajba fog jutni, pedig ő teljesen ártatlan a dologban stb.
Amire én azt jegyeztem meg, hogyha ártatlan abban, amivel vádolják, akkor nincs mitől tartania, az majd a kihallgatások során ki fog sülni. Magamban pedig azt gondoltam, hogy ez a reám szörnyű gonosz benyomást tevő fiú, úgy látszik nem csak gonosz, hanem gyáva is. Mondják, hogy a másokkal igen kegyetlen emberek, rendesen nagyon gyávák, ha a saját becses személyük forog veszedelemben. Különben láttuk ennek az állításnak roppant igaz voltát, eklatáns példáját – Kun Béla – többször említett esetében is.

SCHÖN GÁBOR ANYJA KÖNYÖRÖG A FIÁÉRT
Schön Gábor – ez a neve a tejcsarnokosnő fiának, nem óhajtja vállalni, – letagadja az állítólag elkövetett gonosztetteit. Az anyja azt mondja, hogy volt odaát a Ritzben, fia érdekében Romanellinél is, akit ismer.
Nohát akkor rendben lesz minden! Ha a fia ártatlan, ha nem követte el azokat a dolgokat, amelyekkel gyanusítják és még hozzá ilyen magas pártfogója is van, hát akkor nem történhetik semmi baj sem, felelem én.
És távozom azzal az impresszióval, hogy: íme, ezek az osztályöntudat elvi magaslatán álló, lobogó lelkesedésű, a Tanácsköztársaság intézményei, céljai nagyszerűségétől áthatott, azokért életüket, vérüket feláldozni kész proletárok, igen nyomorúságos, gyáva, poltron alakok, akkor, amikor uralmuk megrendül, amikor arról van szó, hogy tetteikért, meggyőződésükért helytálljanak!

HOL MARAD MOST A PROLETÁRÖNTUDAT?
Amikor az ő csillaguk – (ezúttal valóban is „szovjet csillagról” van szó!) leáldozóban van, akkor egyszerre csak elpárolog minden nyoma, minden atomja meggyőződésüknek, Eltűnik emlékezetükből. Megfeledkeznek mindarról, amit oly nagyhangon, olyan sokat, olyan sokszor ordítva szavaltak a polgároknak. Természetesen letagadják, nem vállalják (uti figura docet) elkövetett gaztetteiket. És előttünk áll, pőrén, levetkőzve a proletár!
Az az egy bizonyos, azt merem már most állítani, hogy a proletárdiktatúra nem fog mártírokat termelni, hogyha majd egyszer, talán mégis csak ott tartunk, hogy be fog következni a nagy számonkérés.
Tagadni fognak, hazudni fognak, talán à la Kun Béla – könyörögni fognak, de odaállni és azt mondani: ezt tettem, ez volt a meggyőződésem, itt állok, nem tehetek máskép, tegyetek velem, amit jónak láttok, ezt a vallomást, ezektől az alakoktól, soha, de soha nem fogjuk hallani!
Sajnos, harmadik napja az úgynevezett bukásnak és csak annyit haladtunk, csak annyira gázoltunk ki a vörös piszokból, – hogy az újságjuk nevéből eltűnt ez az előttünk örök időkre gyűlöletessé vált színnek a megnevezése.
Ellenben a tartalma – még egészen változatlanul vörös.
A vezércikk csak úgy zengi a proletár és diktatúrája dicséretét, mint eddig tette. Még azt sem átalja, hogy sajnálatát fejezze ki, hogy nem volt meg a gyönyörűséges munkájuknak – a kívánt eredménye. Szóval a megdőlt Tanácsköztársaságot siratja ma, három nappal bukása után!
Hol a széles világon lenne még ilyesmi lehetséges?
Hogy egy levitézlett gaz uralmat az utánuk következők, az utódok dicsőítsenek, lett légyen az, akár töröké, tatáré, akár bolsevista söpredéké, – arra még nem volt példa a világhistóriában!
És nem is lehet, csak egy ilyen hihetetlen képtelen helyzetben, amikor a megbukott rezsimből magnak ott-tartanak egy csomó embert, hogy mentől hamarabb, újra gyökeret eresszenek! És visszatérjen mindenütt és mindenben az a pokol, amelyből úgy véltük, de helytelenül, – hogy végleg megszabadultunk!

MÉG MINDÍG NÉPBIZTOSOK A MINISZTERI SZÉKEKBEN!
Nemcsak, hogy négy népbiztost ültettek bele a miniszteri bársonyszékekbe, de az államtitkárok nagy hadseregét is onnan rekrutálták. A proletárdiktatúra aktív működői közül válogatták ki. Csupa olyan alak, akiknek nevét alaposan ismerjük a Tanácsköztársaság alatt kifejtett hírhedt működésükből.
Hogyan lehetséges, hogy szét nem zúzzák azt a nyomdát, amely kinyomatja ezt a cikket, hogy lehetséges, hogy ki nem kutatják és el nem bánnak a vezércikknek az írójával, aki ma még ismételni meri, újból leírni meri, azt a rémes hazugságot, hogy: „A munkásság vállalta magára azt a feladatot, hogy a világháború páratlan zűrzavaros időszakában, átvette a termelő munkára képtelen magyar társadalom helyett, az ország fenntartásának terhét! A magyar közgazdasági életet és a termelés folytonosságát csupán csak ő, a munkásság tudta biztosítani!”
Barnum és Baley múzeumában, cirkuszában helyet foglalhatott volna, ez a csodaszörny, ez a mammuthazugság!
De a vakmerőségnek, a szemérmetlenségnek a netovábbja, hogy ezt merik ma mondani, amikor már tudvalevő, hogy egyedül annak a körülménynek köszönhetjük bukásukat, hogy végnélküli rombolásuk, pusztításuk után, még csak meg sem kezdték a termelést, a munkát! Hanem állandó vendégül láttak egy urat, akinek olyan fura tulajdonsága van, hogy ahol ő megjelenik, ott a vendéglátó megszökik, vagy elpusztul: Éhség őfenségét!
A hazudozásnak ez a vakmerősége leplezi le, ha különben nem is tudnók, hogy ma még a proletárdiktatúra uralkodik. Mert soha semmiféle alakulat, semmiféle rezsim nem tudott, nem mert olyan óriási kanyarulatokkal letérni az igazság ösvényéről, mint ezek! Annyira a vérükben van a hazudozás, annyira nem tudnak anélkül megélni, hogy akkor, amikor az események olyan hatalmasan rájuk cáfoltak, amikor bukniok kellett éppen azért, mert kisült, hogy mindaz, amit a proli elvtársaknak szavaltak, ígértek, minden jó és minden szép dolog, minden, de minden csupa hazugság volt, akkor a leleplezésük után is, még mindíg merik folytatni, még mindíg nem hagyják abba – hazugságbeli mesterprodukcióikat.
Annyira számítanak a derék proli elvtársak korlátoltságára, tudatlanságára, kritikátlanságára, hogy még ma sem képesek beszüntetni.
Nem elég azonban, hogy eszük ágában sincs belátni a multak bűnét és ahelyett, hogy vezekelnének azokért s hálát adnának az Úristennek, hogy a polgárság pipogyasága, elernyedtsége miatt módjuk van a megbánást már itt e földön megcselekedni (másutt legfeljebb a túlvilágon várhatnának irgalmat), – még ők merészkednek fenyegetődzni!

MÉG NEM ÉRZEM, HOGY VÉGE SZÖRNYŰ URALMUKNAK
Amíg ilyesmi lehetséges, addig nem érzem, nem hiszem, hogy vége van a proletárdiktatúrának!
Amikor ők azt merik írni, hogy „csak ostobák vagy gonosztevők lehetnek azok, akik arról mernek álmodozni, hogy itt még valaha királyságot csinálhatnak!” „Ne áltassák magukat a sötétben bujkálók, méregkeverők és ne álmodozzanak arról, hogy Magyarország forradalmi tűzben megnemesedett proletárságát letörhetik.”
Ahol még így mernek gondolkozni, írni, ott igen gyenge lábon állhat még az állítólagos új uralom, – és sajnos: minden hatalom még a tönkretevőink kezében lehet!
Az egyetlen pozitív kis változás, hogy az undorító, szemet, lelket sértő proletárdiktatúrabeli plakátokat eltávolították.

ÚJBÓL „NÉPKÖZTÁRSASÁG”!
Azután meg az a nagy eredmény, hogy hivatalosan most már nem „tanács”, – hanem „népköztársaság” vagyunk. Nem beszélve arról, hogy még ez is csak névleges dolog! Mert még ez a név sem felel meg a valóságos, tényleges állapotnak és helyzetnek. Azonfelül igazán nem kérünk sem az új elnevezésből, sem pedig a velejáró tényleges alakulatból.
Éppen elég alkalmunk volt a végzetes emlékű Károlyi-kormány alatt megismerkedni a népköztársaság boldogító intézményével!
Nekik köszönhetjük, hogy idáig jutottunk, ők készítették elő successzíve a talajt a bolsevizmus számára. És most, mikor végre, állítólag megszabadulunk ebből a förtelemből, most térjünk megint vissza oda, ahonnan kiindultunk?
A népköztársaság az előtornáca, a lépcsője volt annak a pokolnak, amelybe lesüllyedtünk és most térjünk megint vissza arra az útra, arra a lejtőre, amely odavezet?
Nem volt még elég a gyalázatból? Nem tanultunk még eleget? Hát ki parancsol itt ma tulajdonképpen? Kinek az akarata történik?
Az ember olyan káoszban, olyan zűrzavarban él, hogy fogalma sincs arról, hogy tulajdonképpen mi történik az országban, a városban? Ki uralkodik tulajdonképpen? Kinek a kezében van a hatalom? Mert ha az következett volna be, amit az ember normális ésszel hitt, remélt és elvárt, t. i., hogy a vörösök bukása után a legabszolutabb fehéruralom lesz, akkor természetesen a szemét eltakarításán kellett volna kezdeni. Akkor a vörös gyilkosokat kellett volna mindenekelőtt a föld színéről elsöpörni. – Ez csak magától értetődik.

MEGENGEDIK, HOGY SZABADONBOCSÁSSÁK A „POLITIKAI BŰNÖSÖKNEK” NEVEZETT – POLGÁROKAT
Ezzel szemben nagykegyesen megengedik az új hatalmasok, hogy a bezárt polgárembereket, szerintük „politikai bűnösöket” szabadonbocsássák. Milyen szép tőlük ez, milyen nagylelkű! Most, amikor már nekik kellene túllenniök a földi igazságszolgáltatási processzuson, nekik van még mindíg módjukban – kegyelmet gyakorolni – a jó Isten a megmondhatója, hogy kinek a parancsára!
Ők „kegyelmeznek” meg az ártatlanul bebörtönzött polgárságnak, a lakosság színe-javának, ahelyett, hogy a polgárság ülne törvényt felettük.
Most már hangosabban mesélik, hogy a vörös patkányhad soha nem hallott, soha nem látott, normális emberi aggyal el sem képzelhető, lehetetlen, embertelen kínzásokat eszelt ki áldozatainak kivégzése előtt!
Hallott-e az ember már olyan, csak szörnyetegek által kieszelhetett dologról, hogy az agyonkínzott, szemétől megfosztott, összetört bordájú delikvenst, többször, részletekben akasszák fel, szájába pipát nyomjanak és mikor már végre kiadta a szegény, szerencsétlen agyonkínzott lelkét, – akkor az ítélkezők, az ítélet exekutorai, lefotografáltassák magukat az akasztófa alatt, a felakasztottaknak sorfala között?!
Úgy látszik nem elégíti ki őket időtartamban az az élvezet, amely kijut számukra a förtelmes kínzások lezajlása alatt. Kérődzeni akarnak ezen az élvezeten – hosszabb ideig. Képben örökítik meg, amely hivatva van memóriájukat felfrissíteni, ha az átélt impressziók halványulni találnának.
Ha egy magamfajta polgárember – ilyen látvány élvezéséhez jutna, vagy rögtön megőrülne, vagy pedig örök időkre annak betege lenne. Idegei teljesen megbomlanának. Ami meg a képeket illeti, hallom, sokan látták, saját szemeikkel.

MÉG MINDÍG ÁRUSÍTJÁK A KOMMUNISTA LÁZÍTÓ KÖNYVEKET
Jellemző tünet az is, hogy a tűzrevaló kommunista lázító iratokat, könyveket, csakúgy, mint eddig, továbbra is nagyban hirdetik. „Minden öntudatos proletár szükséges szellemi fegyverének” minősítik.
Szóval igen alaposan „fehér” világban élünk! Szörnyen dühöng az általuk annyiszor beígért „fehér terror”. Még megérjük, hogy a nem létező „fehér terror” dühöngése (?) alatt fognak bennünket polgárokat továbbra is pusztítani, láb alól eltenni az állítólag „bukott” vörösök!

AUGUSZTUS 4.
MEGNYÍLTAK A BOLTOK!
Ha az ember kilép az utcára, nagy meglepetésben van része. Az agonizáló, behúnyt szemű házak éledni, ébredni kezdenek, kinyitják szemeiket: megnyíltak a boltok! Sohsem hittem volna akkor, amikor teljes közönnyel, talán oda sem pillantva az üzletekre – elhaladtam mellettük, hogy felvirrad egyszer olyan nap is, amikor valóságos örömöt érzek, hogy nyitott boltokat látok!
Ma természetes ez az öröm. A csukott bolt jelkép volt. Mégpedig a mi elgázoltságunknak, rabszolgaságunknak jelképe. A megnyílt bolt, talán – ígéret, jobb, szebb jövőre?!
Az egyéb körülmények nem túlbíztatók, most sem, még ma sem. Még belsőleg sem tudjuk, hogy vagyunk, mint vagyunk? Úgy érzem, hogy még túlontúl vörösen vagyunk. És íme, jön egy híradás, nem mendemonda, de hivatalosan adják tudtunkra, hogy – ahogy ők nevezik – a „románok” Budapest külső területén vannak.
Micsoda érzés, az elveszett háború, a Károlyi-féle „népköztársaság”, a Kun Béla csinálta, feneketlen gonoszságok láncolatát – „proletárdiktatúra” név alatt átszenvedett, szegény, szerencsétlen kis nemzetnek, most még ezt is megérnie!!!
Nekünk, magyaroknak, fenékig kell ürítenünk a szenvedések kelyhét!
Bűnhődünk bűneinkért! A legutolsó, de nem a legkisebb volt az, hogy Károlyi Mihályt engedtük fejünk fölé kerekedni és az országot lejtőre juttatni. Azután már nem volt megállás.
Csúsztunk, süllyedtünk, lefelé. Előbb sárba, majd a vörös pokolba.
És most, amikor új, tisztább élet reménysége pitymallik bennünk, akkor tudtunkra adják, hogy az oláh ante portas!
Azt mondják, hogy nem fogja megszállni Budapestet. Ki mondja? Ki tudja? Ki garantálja? Talán az oláh maga? Azt hiszem, hogy az oláh náció szavahihetősége nem sokkal marad Kun Béláé mögött!
Igaz viszont, hogy mikor arról volt szó, hogy a vörösök poklából szabaduljunk, még az oláhot is szívesen láttuk volna szabadítónak. De ma, mikor az entente parancsszava meg a belső összeomlás állítólag már végeztek velük akkor igazán nem lenne valami kívánatos, üdvös dolog, a sok-sok átélt szenvedés, pusztítás után – még az oláh megszállásnak, erdélyi minta szerinti szörnyűségeit is átélnünk!
Minket – úgy látszik – nem kímél meg a sors semmiféle fajta megpróbáltatástól, semmi szenvedéstől sem! Annál kevésbbé, mert e sorsnak kovácsai – nagyrészt magunk voltunk.

A HIÉNA SZAMUELLY: ÖNGYILKOS LETT
Egy másik hír is van ma az ujságjukban. Egy olyan hír amely minden polgáremberben azt az érzést kelti, hogy nem jól történt, ami történt. Nem így kellett volna ennek a dolognak elintéződnie!
Mindenképpen meg kellett volna akadályozni, megelőzni azt, hogy a proletárdiktatura egyik legförtelmesebb kreatúrája, a legperverzebb kegyetlenségű, a leggonoszabb hiéna, Szamuelly, megszabadulhasson a földi igazságszolgáltatás alól!
Dacára annak, hogy még – sajnos – elég vörös világban élünk, úgy látszik, jónak látta mégis, mentől előbb kereket oldani. Az osztrák határon azonban egy csendőrőrjárat felismerte és letartóztatta. Bármily gyávák is ezek a pokolian kegyetlen gonosztevők, annyi esze és fantáziája lehetett ennek a két lábon járó fenevadnak, hogy elképzelhette, hogy az általa elkövetett bűnök számával, súlyával szemben, még a legenyhébb megtorlás is – súlyosabb lehet, mint ha maga vet véget förtelmes életének. Mert sejtette azt is, hogyha egyszer elfogják, bármennyire is őrizték volna az ő drágalátos életét, nem hiszem, hogy ne találtak volna valami úton-módon alkalmat arra, hogy közelébe férkőzzenek és ízekre tépjék szét még a törvényes ítélkezés előtt azok, illetőleg azoknak hozzátartozói, akiket agyonkínzott és megöletett.
A kalocsai, devecseri akasztófa fasort, amelyen csupa derék, jóravaló magyar ember lógott és azt a sok-sok – minden ok nélküli, csak perverz passzióját kielégítő gyilkosságot nem egyhamar fogják az emberek elfelejteni.
Szétveti őket, szétrobbantja a gyűlölet, hacsak a nevét említik, meg a halálvonatát, ahol ő orgiákat rendezve, meg-megállt egy faluban, maga elé rendelte a falu népét s oda sem nézve adta ki a parancsokat, a szerint, hogy jobbra vagy balra álltak-e a szerencsétlenek, hogy – akasztani-e vagy agyonlőni – vigyék őket.
S ez a szégyene az emberiségnek, megszökött a bűnhődés elől! Kiszökött az országból, kiszökött az életből, mielőtt leszámoltak volna vele!
Minden ember úgy érzi, hogy egy befejezetlen, illetőleg egy igen rosszul befejezett dologgal áll szemben. Mindenki úgy véli, hogy hatalmas példát kellett volna statuálni, a bűnök óriási sorozatát megtorolni, a lelkekben élő feszültséget, felháborodást, lehetőleg megfelelő büntetéssel levezetni, lecsillapítani.
Ez a förtelmes alak nem érdemelte meg, hogy olyan halállal múljon ki, mint amely most a proletárdiktatúra alatt és annak következtében a derék, a becsületes, a jóravaló emberek között – mindennapos volt. Ezek menekülni akartak a proletárhóhérok és az ezek okozta szenvedések elől.
Nem igazság, hogy ő, a rettenetes kínok, embertelen szenvedések okozója, akinek ártatlan, derék emberek, férjek, családapák, pokoli gyötrelmei, – paradicsomi gyönyöröket okoztak, – egy önkényesen mellébe röpített golyóval, gyorsan, még talán fájdalom nélkül is, vethessen véget, annyiak által átkozott életének.
Talán nem is sajnált búcsúzni e világtól? Hiszen már többet nemigen nyujthatott neki az élet – mint amit az ötödfél hónap alatt elért. Módjában volt gonosz ösztöneinek teljesen szabad folyást engedni, kitombolnia magát, kiélni a végletekig szadista vágyait, hajlamait. Ha egy élet normálig tartamához képest, nem is volt túlhosszú az ő pünkösdi királysága, ezen aránylagosan rövid idő alatt annyi tömörített gonoszságot tudott véghez vinni, annyi könnyet fakasztani, annyi kínt, gyötrelmet okozni, amire sok-sok gonosztevő együttvéve is aligha lett volna képes.
Az ujság persze még úgy parentálja el, mint valakit, aki közülük való volt. S akit életében, csakúgy, mint holtában, csak dicséret illet!
Ez eleget mond...
Most persze már mindennap elmegyek a tejcsarnokba. Most már mégis kevésbbé érzem könyöradománynak azt a félliter tejet, amelyet eddig, mint olyant, nem mertem mindennap igénybe venni.

A TEJCSARNOK-BAROMÉTER NEKÜNK ELÉG JÓT MUTAT
Ha mint eddig, úgy most is, barométernek vagy szeizmográfnak tekinteném az ottani hangulatot, akkor bizony nem lehetne okom panaszra. A mostani éppen eléggé rossz volt. Az asszony első nap nagyon sopánkodott, erősen panaszkodott. Azon lamentált, hogy drága csemetéjét, szeretett fiát, mások által elkövetett bűnökkel gyanúsítják. Pedig ő mindebben teljesen ártatlan. Egy-két napig nem hallottam különösebb részleteket. Míg tegnap – nagy volt a kétségbeesés. Mi történt? – kérdem. Tessék elképzelni, – a fiam át akart kelni a határon (bizonyára nagy ártatlansága tudatában óhajtott szökni) – és nem engedték keresztül a csendőrök! Feltartóztatták, elfogták! És még hozzá a táskáját is, csupa finom, új fehérneművel – elvették tőle! Mit tetszik ehhez szólni? Hát én bizony nagyon sok mindenfélét tudtam volna ehhez szólni! A jelen esetben azonban jobbnak láttam, csak elgondolni. Itt van – egy gyilkos, egy gonosztevő, aki gyáván tagadja mindazt, amit eddig a „legbensőbb meggyőződésből” cselekedett. Megszökik az első órában, amikor tettei leleplezésétől tart. Magával viszi a csupa új, a csupa lopott, avagy lopott pénzből Bécsben vásárolt fehérneműt.
És az anya, aki elfogott fiáért sopánkodik, a rablottakat félti. Nem kevésbé jajgat a szép, új fehérneműért. Ezzel persze elárulja annak az eredetét! Mert, akinek az utóbbi időben Magyarországon szép új fehérneműje volt, az bizonyosan vagy magát az anyagot, vagy a vásárláshoz szükséges pénzt lopta. Becsületes ember mostanában örült, ha a mindennapi szűkös betevő falata megvolt. No meg azután, hol és honnan vásárolt volna az először kifosztott, azután bezárt boltokból?
Az asszony azonban, a tanácsköztársaságbeli agitátortanfolyam vezetője, ezúttal nem igen hallgatott a józan ész és higgadt meggondolás szavára. Nem gondolta meg, hogy talán jobb lenne elhallgatni és nem elsiratni fiának bitangul szerzett kincseit.
Nem eszmélt arra, hogy talán nem illik akkor, amikor egy embert, az ő fiát, a legsúlyosabb bűntényekkel vádolják és neki ezekért felelni fog kelleni, könnyeket hullatni – az „ebszerzeményért” , amely kutyául veszett el, a fehérneműért.
Könyörgött nekem, hogy nem tudna-e az uram, aki olyan „befolyásos” ember, érette – valamit tenni? Felvilágosítottam őt, hogy az uramnak mindennemű befolyása, összeköttetése megszűnt azon a napon, mikor Károlyi és bandája kezébe került a hatalom, így most már nem sokára egy éve lesz, hogy őneki nem csak befolyása nincs, de éppen ellenkezőleg, ő szerepel a politikai megbízhatatlanok között a fekete listán.
Azoknál az embereknél lehetett és lehetne neki befolyása, akik az utóbbi hónapokat a gyűjtőfogházban töltötték, akik közül némelyik talán éppen csak most, az állítólagos bukás után szabadult ki onnan.
A jelenvolt B. E.-höz – a szenvedőtársamhoz az alamizsnakapásban szintén hasonló kéréssel fordult.
Mikor elmentünk, mondtam B.-nek: „Én a világ leghálásabb lelkületű embere vagyok. Soha nem felejtem el, ha valaki jó volt hozzám. Mindíg gondolok reá és igyekezem tőlem telhetőleg viszonozni. Boldog vagyok, ha sikerül.”
Tagadhatatlan, hogy ez az asszony, bármily indokból is tette, de jót tett velünk, még akkor is, ha csak azért cselekedte volna is, hogy megmutassa, hogy most ő kerekedett felül. A fő dolog az, hogy ezt a dokumentálását az ő felülkerekedésének nem ellenünk használta fel, hanem inkább érettünk tett valamit.
S ha ez a valami neki se anyagi áldozatába, se semminemű megerőltetésébe sem került is, ez az én szememben nem von le tette értékéből.
De – ha módunkban lenne is, mint ahogy valóban nincs, érette tenni valamit, – a legnagyobb dilemmában lennék.
Mert mi lehetne ez az érette-tevés más, mint fiának a kiszabadítása? Hát lehetséges-e, összeegyeztethető-e ez lelkiismeretünkkel?!
De hát a dilemma nem aktuális. Még sajnos, nem tartunk ott. Még nem azok vannak felül, akiknél nekünk lehetnének összeköttetéseink. Még mindíg a proletár-ököl szerepel szóban és írásban.
Polgári emberhez hiába fordulnának ma még protekcióért, ellenben rettentő nagy bűnösnek kell lennie annak, akit ma már zár alá helyeznek, akit a még erősen vörös uralom dacára – a Tanácsköztársaság alatt elkövetett bűneért, – már ma kérdőre vonnak!

AUGUSZTUS 6.
Miután én a napomat vagy a szegény édesanyámnál, vagy vele a hegyen, az éjszakát meg idehaza az Üllői-úton töltöm, nem látok semmit. Nem tudok semmit, ami ezen a kis körön kívül történik. Így pld. azt sem tudtam, hogy mi játszódott le tegnap délután szegény, szerencsétlen fővárosunk utcáin.

BEVONULNAK AZ OLÁHOK
Csak este, mikor már hazajöttünk és a hálószobában tartózkodom, szokatlan kocsizörgésre leszek figyelmes.
Kiszaladok az erkélyre. – Hát eláll a lélekzetem. Megerednek könnyeim... Hosszú sorokban, piszkos, poros oláh katonák vonulnak be szekereikkel, lovaikkal, felszerelésükkel, csak úgy, mint ahogy legyőzött országba,városba szoktak bevonulni a győzők!
Magyarország fővárosába, Budapestre, az oláhok, mint győzők!
Most már úgy vélem, világosan látom a dolgokat. Bármily szégyenletes is reánk nézve ez az oláh invázió, mégis – úgy látszik – ez kergette el Kun Bélát és pribékjeit... Ez adta meg nekik a kegyelemdöfést...
Irtózatos gondolat számunkra, hogy az oláh nációnak kell köszönnünk szabadulásunkat a bolsevizmus poklából!...
Vajjon igazán megszabadultunk-e? Szocialista kormánnyal? Azt mondják, hogy Peidl jóravaló, tisztességes ember. De ha az, akkor minek vesz be a kormányába népbiztosokat, olyan embereket, akik Kun Béla gyűlölt, utált uralma alatt, aktív szereplők voltak? Azt hiszem, nem én vagyok az egyedüli, aki nem bízom ebben a kormányban.
Barátaink ugyan azt állítják és az uram is egy nézeten van velük, hogy mégis csak jobb, ha ez a kormány, amelyben meg elég tisztes számban vannak a megbukott borzalmas rezsim képviselői, kénytelen kiadni a rendeleteket a magántulajdon visszaállításáról és a sok, gonosz, bolsevista őrület azonnali beszüntetéséről. Ezzel jelzik, hogy ők maguk sem bíznak már a majd 5 hónap alatt szerzett tapasztalataik után az unos untig, folyton, írásban és szóban hangoztatott és a „szociális gazdálkodásból fakadó” jólétben.
Talán kezdetnek ez is elég! Engem, sajnos, nem elégít ki túlságosan. Az öröm és megnyugvás érzetétől – még igen távol vagyok.

AUGUSZTUS 7.
VÉGE A PEIDL-KORMÁNYNAK
Ma reggel – hála érte az Egek urának – hirtelen véget ért a Peidl-kormány! összesen hat napig tartott. Én még ezt az időtartamot is túlontúl – hosszúnak tartottam!
Kimúlt csendesen... Egy kis puccs oltotta ki életét. Miként történt, hogyan történt? – nem tudom. Annyi mindenféle kósza hír röpdös, szállingózik a levegőben, hogy az ember alig tud bennük eligazodni.
Úgy mondják, hogy felszólították József főherceget, hogy vállalja a kormányzóságot.
Ezt a hírt már örömmel hallom! Ez már némi kis megnyugvást csöpögtetett oly hosszú idő óta folyton csak zaklatott, csak izgatott, megkínzott szívembe – lelkembe.
Friedrich István lett miniszterelnök... Peidléket felszólították, hogy távozzanak. A felszólításnak hál’ Istennek elég gyorsan eleget is tettek.
A minisztériumot a régi rezsim utolsó, rangidősebb államtitkáraiból állították össze.
Most már kezd reménységem csírába hajtani. Azt ígérik, hogy mindenekelőtt hozzáfognak a romok eltakarításához. Nagy feladatra vállalkoznak!
Talán – hajnalodik? Kezdek bízni!...

A Kiadó utószava
Wir leiden alle am Leben
Goethe, Maximen

Mi, akik a világháború nehéz éveit végigszenvedtük, akikre aztán a sors az őszirózsás forradalom heteit mérte, majd a kommunizmus lelket gyilkoló hónapjainak kínját nyomorogtuk végig, egészen bátran elmondhatjuk, hogy többet éltünk, mint apáink, nagyapáink, eleink.
Az a lustrum, amelyet 1914 ártatlanul hangzó Szűz-havától kell számítanunk, – s amely akkor végződik, amikor a román invázió számtalan, súlyosan megrakott tehervonattal elhagyta az országot – olyan időszaka a magyar történelemnek, amilyen nem volt kettőnél több évezredünk alatt.
A tatárjárás és a török dúlás után harmadikul ez az idő a magyar történelem legszomorúbb ideje.
Ennek a hat esztendőnek történetét csak az írhatja meg, aki átélte, sőt méginkább az, aki naponta leírta mindazt, ami akkor a ma hozzáférhetetlen hírlapokban olvasható volt, ami a füléhez jutott, ami vele megtörtént.
A történetírás – sohasem a kor érzéseinek közvetlen kifejezője. Az oknyomozás, a történetírás alapja – higgadtságot követel. Az oknyomozó ne lelkesedjen és ne gyűlölködjön, hanem hidegen, részrehajlatlanul mondja el, amit a multak emlékei neki feltárnak. A történetíró ne legyen sem ellenség, sem hazafi, mégcsak publikum sem. Legyen hideg, mint a toll, amellyel ír...
A történetíró ne feledje, hogy ő nem az, ami az olvasó. Az olvasónak joga van szenvedélyesnek lenni, égni, lángolni – lelkesedni, szeretni, gyűlölni.
És ilyen történelemolvasó az, aki átéli a történelmi időket. Ő lapok helyett napok és ívek helyett évek még fel nem jegyzett történetét forgatja. Hozzá ez a történelem nem egy könyv lapjairól szól, de annak a napnak eseményeiről, amely napot ő maga átél, amely napot ébredésétől számítja. A legnagyobb és a legszívbemarkolóbb történelem, ami körülötte játszódik.
Nem a nyomdabetű-sorok írják le előtte a hőst, a hazaárulót, az államférfit, a népbolondítót, a forradalmárt, a néplázítót, a népszabadítót, a merénylőt; ő kinéz ablakán vagy magával ragadja az őrjöngő népáradat vagy elvezeti a szuronyos zsandár – és szemben áll vele az, aki azon a napon történelmet csinál!
Ebben áll a különbség a történetíró és a naplóíró és ebben áll a nagy különbség a történelem és a naplófeljegyzések között.
A hideg történelem – szemben áll a lázas naplóval.
A napló írója leírja, amit megélt, amit látott, hallott, ami neki – napi kérdés. Hozzátartozik az eseményekhez, akár mint az esemény hősével rokonszenvező, akár mint – ellenzék, ő is gondolkozik arról, ami a nap hősének lelkét elfogja; gondolkozik és ítél felette és úgy fogadja a nap eseményeit, amint ítélete őt irányítja. Megy utána, ha az elragadja és ellentáll, ha nem látja benne azt, ami ideálja.
Ideálját pedig – multja alkotja meg: a tradíció, az életkörülményei, felfogása és eddigi életrendje.
Mindezek után – átlátja mindenki, hogy milyen súlyt helyezünk mi arra a naplóra, amely az általunk átélt évekről szól. Amit magunk ítélete alá bocsátott a végzet – azt látjuk most egy kortárs szemléletének világosságában.
A naplóíró – művelt, tapasztalt, világlátott, sokat olvasott és tanult, kifinomodott egyéniség. Élete eddig kiegyensúlyozott, biztos, egyenes volt. Megszerezte lelke minden választékos kívánságát, a szükségben élőnek mindazt nyújtva, ami tőle tellett. Élt magának és élt másnak. Tisztult felfogásával és világnézetével biztosnak érezte magát abban az életfolyamban, amelybe sorsa sodorta... – s most egyszerre minden, minden megváltozik, de ő nem. Egyformán érez, lát, gondolkodik és ítél, de körülötte az egész világ az ellenkezőre fordul s ami jó volt, rossz lesz, ami igaznak tisztelt volt – átkozottá, üldözötté változik, a nemest gyűlöltként kergetik, a szabadelvűségre az átkok átkát szórják és jaj annak, aki igaz.
A világháború véres izgalmai után egy tömeg akarnok, jellem, tisztességtudás és hazaszeretet nélkül szűkölködő úri-salak, kalandor kihasználja a legyőzött és elernyedt haza erőtlenségét és – szennyes céljaira akarja felhasználni: élni akar belőle, gazdagon, hatalmasul...
Aztán, hogy ezt a gerinctelen, magatehetetlen, árnyuralmat eléri végzete és csúfosan megbukik – következik az, ami egyedül következhetett ama szerencsétlen köztársaságosdiból – az ország belefordul a kommunizmus vörös szennyébe.
A polgári társadalom és az egyenes életforma elveszti minden jogát és üldözött vagy rejtőzködő vaddá lesz.
Emberi – egészséges és értelmes és tisztes emberi agynak idegen szörnyelméletek, új, az igazzal ellentétes életfelfogások, műveltség és becsületnélküli irányok, beteges lelkű eltolódások, embertelen vérengzési hajlamok kerülnek felül és ezeknek kilengései újabb és újabb rémtörténetekkel töltik meg a napokat és éjjeleket.
Minden nap új, újabb és újabb, sötét történetek merülnek fel és képesztik el azokat, akik ilyen gonoszságokról még álmodni sem tudtak és naponta erősödik a lelketlenségeknek ez a vad tobzódása és naponta gyengül a lelkeknek rettegő kérdése:
– Mi lesz még?
Még? Még bizony sok minden lesz s a szörnyű négy hónap utolsó napjáig fenyegette a be nem hódoltakat, az „öntudatos proletárokká” – nem züllött polgárokat – a legborzalmasabb vég, az és olyan, ami és amilyen, annyi mártírrá lett igazi hazafit ért...
Ezek a mindennapi események – sohasem jutnak a történetíró tollára. Az nagyvonalú munkájában, ezekhez a részletekhez nem ér el, – ezekről csak a naplóíró emlékezik meg és ezeket csak az jegyezi fel. Az akkori lapok – kegyetlen cenzúra alatt lévén – igazat nem írhattak, s ezekről a nyilvánosság előtt sehol szó nem eshetett.
Így hát ennek az időnek krónikása honnan jönne elő, ha nem abból a bourgeois-rétegből, amelyet gúzsbakötött a „kloakából” elősündörködött akkori hatalom.
A mindennapi hírek és történések a lelkeket annyira felizgatták, hogy – aki nem fásult el teljesen – keresett valami foglalkozást, amely megbénítja érzését és gondolkozását. Ezek között a legáldásosabb volt az – írás. De kinek lett volna akkor idege, szíve és kedve ahhoz, hogy novellát, vagy játszi verset írjon? De kínálkozott a tollakra a naplóírás.
Egy ilyen lelki szükség kényszere alatt készült napló Révay Mór Jánosné naplója.
A közismert Révai Testvérek könyvkiadó megteremtője és felvirágoztatója – abban az időben mindazt rombadőlni látta, amit egy életen át szíve vérével, lelkesedéssel és munkával megalkotott. Száműzve volt szép intézetéből és száműzve otthonából és feleségével egy dunaparti szállodának kis szobájában húzódott meg. Ott élték át e rémnapokat és ott várták a nap hajnalát, – amelyben minden igaz ember bízott és hitt, ott várták a szabadulás napját; remélték, hogy majd még abban az akárki-otthonában fog fejük felett és lelkükön átvonulni ez a kegyetlen idő, de aztán – onnan is kitúrta a kommunista világrém és bekényszerültek egy bútorraktárrá lett szobába – a saját házukban...
Egy érzékeny lélek őszinte és művészi megszólalásai e sorok. Egy önmagába menekült, üldözött siráma. Egy elkeseredett és a haza sorsán kétségbeesett honleány égrekiáltó vészkiáltása.
Magyarország legszörnyűbb idejének közvetlen rajza.
Aki ezt elolvassa, ha itt a fővárosban élte át a sötét időket, – megdöbbenten fogja újra átérezni mindazt, amit akkor érzett; ha a fővárostól távol élt akkor – olyan képet fog nyerni erről az időről, mely amilyen szívbemarkoló, olyan érdekes.
Másfél évtized mult el azóta.
E másfél évtized sem pergett le megpróbáltatások nélkül, de nem mult el emlékezések nélkül sem; mindenki visszaemlékezik azokra a zord időkre s ha visszaemlékezik, akkor érzi csak teljes igazságában a költő gondolatát, hogy a magyar már megbűnhődte multját s jövendőjét.
Révay Mór Jánosné naplóinak igazi értékét csak növelte, fokozta az elmúlt tizenöt év és a jövendő idők mindíg érdekesebbé fogják tenni a magyar sorsot hazafi-érzéssel gondozó olvasók előtt.