Németh Kriszta

Csücsök

Neked, ki másnak?

"Uraim! .,;:""?!()–*'… Szíveskedjenek ezeket

tetszésük szerint elhinteni a szövegben."

(Mark Twain)

A könyvről

Impresszum

Copyright © Németh Kriszta, 2012

Borítófotó © Németh Kriszta, 2012

Hanganyagok © Németh Kriszta, 2012

www.cippo.hu

ISBN 978-963-08-5295-1

Aki a kötetet e-formátumba szedte-vette-teremtette, és akinek ezért nagy-nagy respekt:

Farkas István (Dworkyll)

A kötethez tartozó hangoskönyv melléklet letölthető a www.cippo.hu-ról.

Fülszöveg

Van az, tudod, mikor már üvegessé tompulnak fejedben a hangok, de még ücsörögsz kicsit leejtett vállal, ernyedt háttal, félig már álomban, magad elé révedve, s az ágynemű sarkát a középső-, és a mutatóujjad közé csíptetve szórakozottan, lustán táncoltatod a hüvelyked ujjbegyét a takarócsücskön. Aztán ebbe a csücsközésbe egyszer csak belejönnek a stanecliben cukorkák, jószagú Sokolok, zeniten megülő sárkányok, a tükrösszív Jucik, a modern Méltóságosok, meg a nemazok. De nem valóságosan jönnek ám bele, nem. Olyan kis semmin, olyan könnyű-lengén, mint a pókfonál. Vagy édes-ragacsosan, ahogy a vattacukor. Na és olyankor csak nézel, mint a vett malac.

Hát, valami ilyesféle állapotból születtek ezek a "tárcamesék".

A szerző – ez különben én vagyok, ugyan ki más írná a fülszöveget – anyja roppant leleményességének köszönhetően 1979 februárjának egy ronda és hideg hétvégéjén – 15 évvel Nelson Mandela bebörtönzése, és 11 évvel Martin Luther King halála után – lett néger. Jól látszik tehát, hogy komoly hendikeppel indult.

A szülői kreativitás nem ismert határokat: szerzőnket édesanyja tetőtől talpig barna nejlonharisnyába gyömöszölte, a harisnyára hatalmas, villogó, fehér szemeket varrt, s a kilátás okán két lyukat is égetett rajta parázsló cigarettavéggel; tette ezt olyan megfontolásból, hogy a nejlonharisnya szemei ne fussanak szét a szélrózsa minden irányába. Nem állíthatjuk, hogy tartósság szempontjából nem volt megbízható megoldás, viszont a merevre égett nejlonba szegény kis szerzőnk szempillája folyton nyomorúságosan beleakadt, s ez, tekintve, hogy mindig elcsúszott kicsit az egész (mint az a harisnyákra általában véve jellemző, ugye), igen kényelmetlenné és némileg röhejessé tette a viselését. Az anya a fűszoknyácskát is maga készítette raffiából, a gyöngysort vajsárga bontott fonalból horgolta, a fülbevalóhoz pedig egy műanyag flakont karikázott fel, majd az egészet megkoronázta a frizurával: egy kolléganőtől kölcsönkért hosszúszőrű, kötött "subasapkával", mely aktuálisan nem csak az Ez a divat őszi-téli kollekciójának legújabb menő darabja, de egyúttal fullasztóan meleg is volt.

A hab a tortán végezetül az a kis opusz volt, melyet könyvünk írójának ehhez a maskarához a színpadon kellett prezentálnia:

Én vagyok a néger bébi,

Tessék engem jól megnézni!

Most jöttem én Afrikából,

A négerek országából.

Jobb sorsra érdemes szerzőnk így lett tehát ez idő tájt mikrofonfejű, később pedig – mintegy traumafeldolgozásból – színésznő és fiókíró.

Előszó

Ugorgyunk!

Németh Kriszta

Budapest, 2012. november 5.

Csücsök

Csücsök

Te – felült a gyűrött vászonágyneműben, a sötétben egyszerre felült –, mi ez?

Mi mi? Ez a hang? Hogy ez, ez micsoda, azt kérdem. Nem hallod? Te surrogsz? A takaróval, azt kérdem, te surrogsz a takaróval?

Ó, hát én csak az orális fixációm miatt cseréltem a cumit cigire. Igen, igen, én surrogok az ágyneművel, mitöbb: én surrogok az ágyneművel. Most kinevetsz, de… én csücsközök, érted, én… én egyszerűen képtelen vagyok leszokni, most kinevetsz, ugye? Hát hogyan magyarázzam el, hogy az az éles vászoncsücsök, hogy az milyen jó? Ahogy azzal a csücsökkel simogatódik a középső ujj begye. Az ujjbegyemen át nyugtat meg a hűvös vászon, és vászon kell. Érted, vászon kell, hogy legyen. A szatén nem jó, vagy a krepp. Azt nem lehet feszes háromszögbe gyűrni úgy. Csak a vásznat.

És mutatja – így fogod össze, négy ujjal emeled meg –, és emeli. Texturát emel a behajlított mutatóujjra, ráfog hüvelykkel, a középső ujj, mint izmos magasugró, kecsesen átpenderül fölötte, ugyanaz a lendület hurokként a vászonba kap, s már húzza is be, akár egy tokot, a mutatóujj köré, mely óvatosan kicsusszan aztán, hogy a hüvelykkel együtt a végső simításokat megtegye: élt vasal a csücsökbe utóbb. Na azon az éles sarkon, ott táncoltatja az ujjbegyét. Míg el nem alszik.

Így alszom el, érted? Ne nevess ki, én így tudok elaludni. Ha bárkinek elárulod, megpofozlak.

Mindenki úgy archiválja a gyerekkorát, ahogy tudja.

Pillecukros

Az egész udvar lényegében egy nagy domb volt. Az egész Szőlőhegy, az Ófalu, ahogy ma nevezik. És amikor az a nagyszemű, vastag, vörös eper letoccsant, végiggurult a kérgesre száradt agyagos földön, a tyúkok csak úgy rohantak utána.

Mindig volt egy kopasznyakú, nem tudom, ez koncepció volt-e nagyanyámnál, de kopasznyakú, egy, az mindig volt. Tündér Ilonának csúfoltuk, és ahogy repült a hinta, bele-belemartunk a falombba, érett eperszemekkel dobáltuk, és kiröhögtük nagyon. Ostobán futott – minden tyúk ostobán futott, de Tündér Ilonát überelni nem lehetett. A fejmozgása egy külön tanulmány, valahogy testfüggetlenül, ritmus ellen mozgott mindig, mintha azzal a tar nyakával-fejével evezett volna. Olyan volt, mint valami nevetséges kézihajtány: előre-hátra, jaj, hol az eper, jaj, hova lett – ilyesféleképpen. Máskor meg csak állt félrehajtott fejjel, és nézett nagyon bután, néha-néha pislogott, a szemhéja alulról felfelé, érted, hát azon aztán tényleg meg kellett halni.

A Francin tudott egy olyan trükköt, hogy kell elaltatni a lábasjószágot. Azt ki kellett próbálni persze, úgyhogy összefogdostuk egyesével az összes baromfit. Akkor a Francin elkapta a tyúk nyakát, fejét bedugta a szárnya alá – a tyúkét persze, úgy értem a tyúk fejét a tyúk szárnya alá –, lefektette szépen a földre, és az öklével elkezdte verni mellette a földet egy ritmusban, akár a metronóm, és akkor fél percen belül a tyúk elaludt. Kifektettük az egész állományt, olyan szépen feküdtek sorban egymás mellett, mint egy zászlóalj katona.

Aztán kihívtuk nagyanyámat a nyárikonyhából. Lesápadt szegény az ijedségtől, mi meg nagy röhögve odaloccsantottunk egy vödör friss kútvizet az ájult tyúkok közé – hát volt kárálás, meg szárnyaknak tehetetlen vergődése, röpködtek a tollak bele a forró vasárnap délutánba, nagyanyám meg persze azonnali hatállyal haza akart deportálni bennünket.

Na, ez a pillecukros kép, ez ott volt. Az eperfa alatt épp.

Zakopane

Zakopane, mondta anyám, és ettől valahogy dideregni kellett.

Úgynevezett gorál stílus, ezt is mondta később, meg mutatta a képeket, és ott mosolygott egy csomó idegen ember, meg a fél szocialista brigád fekete-fehérben, csak az Erzsi néni nem mosolygott, nézett zordan, morcosan bele a lencsébe, pedig az Erzsi néni majdnem az atyaúristen, de legalábbis a főkönyvelő a téeszben, és hát derűje, az nem volt neki, én mindenesetre sose láttam, hogy volna.

Naszóval ottan álltak kompozícióba szerkesztve valami sóbánya bejáratánál, én meg hozzáképzeltem a sötét és fagyos tárnát, meg a portól boxosképű bányászokat, és olyan didergős rosszkedv ütötte fel bennem a fejét attól, hogy Zakopane.

Apával ketten maradtunk. Délutánonként a füzet fölött a párás ablakon át bámultam apát az udvaron, ahogy tett-vett. Keserű magány volt bennem, és úgy akartam látni, hogy benne is. Hol az anya, ezt firkálgattam folyton, meg apával számoltuk, hányat kell még aludni.

Csend volt nagyon, valami szokatlan, mély, nagy csend, és titokban attól féltem, hogy Zakopane, amit anya olyan nagyon várt, olyan, akár egy szép színes mesekönyv, és hogy anya talán majd nem is akar hazajönni onnan, hogy nem akar visszajönni hozzánk. Hogy talán nem is szeret már, talán terhére vagyok. És Zakopane-ban nincsenek sértődött kisgyerekek, akik konokul hallgatnak, ha az anyjuk számonkéri a hármast, és nincsenek villanyszámlások se, meg díjbeszedők, meg nem kell vájdlingban melegíteni a mosogatóvizet.

És akkor rettegve sírtam, keményen koppant a laminált furnér íróasztalom lapján a könnyem, és az apa miatt is szörnyen fájt, és hát olyan nagyon magányosak voltunk, olyan anyátlanok, csak gurultunk csöndesen ide-oda abban a nagy házban.

Aztán apa egy nap azt mondta, hogy ma, meg hogy be kellene menni elé a városba, hogy hát majd megkéri a Csontos Andrást, annak van kocsija. Azt is mondta, hogy mehetek én is az András bácsival, mert tudja, mennyire várom már anyát.

Sötét volt, és hideg, lehet, havazott is, én meg egész úton nem bírtam levenni a szemem a Csontos András bácsi kis ujjcsonkjairól, ahogy a volánon tartotta a kezét. És amikor anya beszállt, jószagú volt, de valami idegen jószag volt az, éreztem, amikor magához ölelt a hátsó ülésen, éreztem még a taknyos könnyeimen át is, és hozott nekem egy katicabogaras kitűzőt a jószagú anya, én meg csak csüngtem rajta, nem akartam elengedni, mert mind, a félelem, hogy jobb neki Zakopane, a színes szép mesekönyv, jobb, mint az otthon, szóval az a félelem akkor ott egyszerre még fájdalmasabban mart meg.

Budoár

A negyedik kicsi fényfolt a sötét folyosó végén.

Már az olajjegyeket ügyesen kiírta. Meg az ebédpénzt is elvehette, koppanva leszámolta a cédulákat a pultra, s tolta át a szűk pénztárablakon. Hétfő, kedd, szerda, az átírótömbbe meg – a fedelére kék tintával, folyóírással az volt jegyezve: "Ebéd" – bevéste nagy nyomtatottal a Géringer alá, hogy H-K-Sz-CS-P, s mögé, hogy 2, azaz hogy két fő.

A bordó Parker tollat szerette, meg a lapos, kerek tintaradírt, szaglászta egyre a halvány hússzínű gumit, tologatta az asztali naptár lapján, azokat a grafittól, tintától elszürkült kukackákat meg a tenyerébe gyűjtögette.

– Kicsikém, hozol-e nekem egy kávét?

Akkor átment, végig az üres folyosón, benyitott, belépett abba a negyedik kicsi fényfoltba, amelyben mindig finoman megült a kávészag.

– Csókolom, az Emi néni kávéjáért jöttem – tétován megállt.

– Na gyere, főzünk egyet.

Marika néni nagy volt, és puha, és mindig mosolygott, és hatalmas, barna dzsörzészoknyát hordott, és a dzsörzészoknya akkora volt, hogy a fűrészbakra terítve tökéletes sátrat lehetett volna csinálni belőle.

Marika néni volt máskülönben a téesz-atyaúristen, a hegyes bajszú elnök úr helytartója, meg a földi örömök Madame-ja egyszemélyben, budoárja az ablaktalan irattár, a plafonig érő polcokkal.

A budoárban a nehéz, dohos papírszag, meg valami kis fanyar tintaillat elé kúszott be a babkávé nyers aromája, ahogy a daráló tetejét Marika néni lepattintotta, s belekanalazta, majd kövérkés ujjaival az utolsó pernyéig kíméletlenül belekotorászta a kávédarát a csőrös alumínium-főzőbe.

– Lyukasztgathatok addig?

– Lyukasztgathatsz hát – a kezébe adta a nehéz papírlyukasztót, és valami papírt, ő meg bámulta, hogy szalad tele a lyukasztó öblös gyomra szabályos kis korongokkal.

– Marika néni, ezeket megkaphatom? Konfettinek.

– Meg. Keresek neki valami zacskót.

Aztán ott, a kávőgőztől megnehezült levegőben a kopott aranyozású, könnyű kiskanálra kockacukrot helyezett Marika néni, belemártotta a sűrű párát lihegő feketébe. Odanyújtotta.

– Na. Ez pedig a tied. De ezt nem mondjuk el senkinek.

Csippentett a bal szemével.

A távbeszélő készülékrül

Hogyhát áshatnának-e egy kisebb árkot a ház háta mögött, azt kérdezte a Jocó.

Árkot – ismételte apa, kicsit bólintott nyomatékul, hogy na mondjad, aztán árkot minek.

És akkor mondta a Jocó. Hogy távbeszélő készüléket akarnak csinálni a Gézával. Hogy fentről, a ház végéből, ami az ő házuk vége, beszélni tudjon a Géza ővele itt a kukoricásban, ami meg a mi házunk vége. Na és hogy a kábelnek kell az árok.

Hogy abba fektetnék bele, tudniillik – a tudniilliket külön kihangsúlyozta a Jocó, akit különben szolíd távolságtartással kezelt mindenki, részint, mert emberi mértékrendszer szerint, akinek a spenótos palacsinta a kedvence, az csakis valami elcseszett földönkívüli lehet, részint, mert olyan hosszú haja volt, mint egy lánynak, és részint, mert úgy is affektált, mint egy lány, na és ez úgy nézett ki, hogy a nevét, azt, hogy Jocó, mindig valahogy úgy mondta, hogy Joccóóó – nemcsak, hogy két cuppogós cével, de ráadásnak mindig valami kényeskedő csodálkozásba lebegtette el a végét a Jocónak, ahogy bemutatkozott. Hát ezért.

Apának azonban nem voltak előítéletei. Ráhagyta a Jocóra, hogy ássanak akkor árkot a Gézával. A kábelnek.

Mikor az árokkal készen lettek, a Géza valami huzalt fektetett bele. Mutatta a Jocó nagy fontoskodva a két májkrémes dobozt a huzal két végén, hogy ez lesz itten, kérlek, a membrán. Nem értettem. Akkor elmagyarázta.

Hogy tudniillik, beleapplikáltunk a Gézával egy-egy kis lemezkét, na és hát, kérlek, a hanghullámok megrezegtetik a lemezkét, a lemezke rezgése rezgésbe hozza a huzalt, a huzal rezgése pedig rezgésbe hozza a másik végén a másik lemezkét, ami az egészet azután visszalakítja hangrezgésekké. Hát így. És amikor a Géza fent belebeszél a májkrémes dobozba, akkor én azt itt lent, kérlek, a másik májkrémes dobozban hallom.

Nemigen hittem el, de a Jocó erősködött, hogy a távbeszélőnek tudniillik működnie kell, elvégre a Géza megmondta, és a Géza, az kérlek fizikát tanul, meg hogy az a Bell is így találta fel a telefont, tanulta a Géza, úgyhogy működnie kell, nna, punktum.

És akkor fölkiabált a Gézának, hogy Géza, kérlek, belebeszélnél a távbeszélő készülékbe? És akkor a Géza, az, kérlek, belebeszélt, és végigsurrogott a Géza beszédje a huzalon, és lent, a Jocó májkrémes dobozában, amiről a Jocó azt állította, hogy membrán, megrezgett, megzsörmölőzött a vékony kis lemez, és ennyi.

Kérdeztem a Jocót, hogy mit mondott a Géza. Mire azt válaszolta, hogy az a benyomásom, kérlek, hogy némileg még módosítani kell a szerkezeten, tudniillik finomítani, merthogy csak úgy nagyjából értettem.

Na és azon a ponton a lépcső tetején megjelent a Gizi néni, és elkiáltotta magát jó hangosan, hogy Géééza_Joccóóó – mert persze ő is két cuppogós cével mondta, hogy Jocó –, kész az ebéd! És akkor arra gondoltam, milyen kár, hogy még módosítani kell a szerkezeten, tudniillik finomítani, pedig elég lett volna a Gizi néninek kiabálás helyett középhangerővel belebeszélnie a távbeszélő készülékbe, és akkor belemondhatta volna azt is, hogy spenótos palacsinta, mégse röhög rajta az egész utca.

A cirkuszos lány

Ma egyszercsak eszembe jutott.

Az illatról jutott eszembe, ahogy ott a Vörösmarty téren, a tömegben, odakúszott az orromba.

Ősszel jöttek, és csak egy hétig maradtak.

A cirkuszos lány a mi osztályunkba került. Nagyon szép lány volt különben, a Horváth Jancsi, meg a Nagy Tomi is halálosan beleszerettek, de a cirkuszos lány nem nagyon foglalkozott a fiúkkal. Igazából senkivel se nagyon foglalkozott, az osztályba is csak úgy tessék-lássék járt, meg amúgy is idősebb volt, talán tizenegy, mintha később mondta volna.

Hogy nem feleltették soha, azt irigyeltük nagyon.

Meg hogy cirkuszos lány. Volt körülötte valami gyökértelenség, valami vállvonogatós hányavetiség, hogy őt ugyan számon ne kérje senki. Meg valami titkos. Nem lehetett azt tudni, csak volt az a titkos valami, na az csak úgy sugárzott a pórusaiból.

És akkor pénteken egyszercsak azt mondta nekem: gyere el holnap este, nem kell fizetned, beviszlek hátul. Ezt mondta. Meg hogy: eljössz?

Persze elmentem.

És akkor egyszerre ott ücsörögtem a padon, és a porondmester egyre csak harsogta, hogy ééésss_mosst, kedves_közönség, mossst_igazi-világssszenzáció_következik, és manézsban ott állt a cirkuszos lány egészen pőrén, valami flitteres, könnyű muszlincsodában, mint valami hastáncosnő, és a karcsú, törékeny testén egy irdatlan nagy kígyó tekergett.

Olyan éterien szép volt azzal a rettentő kígyóval, hogy attól énnekem ottan dideregni kellett, de nagyon. Szinte meg kellett bénulni az agynak teljesen, hogy csak egy ilyen állóképre futotta, ahogy ott áll a cirkuszos lány a fűrészporon mezítláb, azzal a dermesztően hideg kígyóval a nyakában; mantráztam magamban csöndesen, hogy jajistenemcsakidenehozza, jajistenemcsakidenehozza.

Később, amikor magamhoz tértem, ott kuporgott mellettem. A kígyót, azt nem hozta oda. De azért így is csak lopva, oldalról mertem rásandítani, mintha attól félnék, hogy megvakulok az arccsontján finoman elterített csillámportól, vagy a fényes szemhéjpúderétől. Úgy emlékszem, ragyogott az egész, fénylett, mint valami angyal, vagy jelenés, vagy tudomisén.

A könnyű gyerekhajak lassan, játszódva lebbentek a tarkója alatt, akárha maga Mucha komponálta volna képbe az egész leányfejet. És valami jószagú volt rajta, valami ismeretlen, valami hűvös illat. Emlékszem, azt gondoltam, biztos a kígyó. Hogy a kígyótól ilyen jószagú. És beleborzongtam, ahogy a finom, jószagú, meleg bőrére néztem és eszembe jutott.

A cirkuszos lány meg csak mosolygott a manézs felé, fölfénylett a mosolya egészen, és akkor az a titkos valami csak úgy ömlött-sugárzott a pórusaiból.

A hintárul

Bele lehetett nézni a napba. Komolyan. Április volt, vagy lehet, március. Csak azért gondolom, merthogy ott kulmináltak az ünnepek  – csókolom, tetszik-e még emlékezni, a magyar tanácsköztársaság kikiáltásának mindenszentsége, meg a fénylő április négy, a hála ünnepe, hogy míg a szívünk ver, őrzi hűséggel szabadítónk hősi nevét, ugye. Miegymás. Szóval bele lehetett nézni a napba. Úgy szembesülni, vagy hogymondjam. A kötél meg széjjelvágta közben a segget, de mit számított, csak a dallamív kalimpálása újra és újra, és akkor még tudtunk énekelni ilyen mozgalmista módon, hogy kenderkötél a segg alatt, sej, haj, fel, le. Az volt a legjobb hinta. A kenderkötél. Semmi faxni, érted, tengerészcsomó, ne röhögtess, csak átveted a kötelet az ágon, megkötöd, a test súlya alatt meg majd szépen megfeszülnek a csomók – két csomó, kapitány uram, két csomóval haladunk –, amennyire kell.

Apa, csinálj nekem hintát. Aztán sose győztem kivárni. Az már a rizikósabb fajta volt, amikor keresztbe rákerült a deszka – ha nem felezőbe feküdt a kötélre, vagy rosszul kaptad el a ritmust, leborult az egész. Csak a macera volt vele. A deszkásból is több verzió volt: a négy csomós, ott külön hurkot csinált az ember a deszkának, abba dugta bele. Az nem volt olyan labilis, csak a nagy számok törvénye alapján az egyik csomó mindig eleresztett a deszkánál, aztán kurva nagyot lehetett esni. A két csomóshoz meg – két hosszú hurok, ág-deszka relációban –, nincs az a kötélmennyiség. Azt kipróbáltam nájlonzsineggel is, tudod, kék, meg fehér, mint a nyalóka, avval kötözték a bálát, na, abból volt elég. Meg volt benne rizikó. Az első szakadás után nem is forszíroztam. Úgyhogy summáztam, hogy kenderkötél. Legfeljebb széjjelvágja a seggemet.

Tudod, néha csak így előjönnek ezek a régi dolgok. Te, én úgy vágyakozom rá, hogy legyen itt az ablak előtt nekem egy hinta.

Kísértetekrül

Ahogy átmelegszik lassan a kezem. Reggelente kis fagykoppanások, dermedelem-leheletek mázgálják fakó opálüveggé az ablakot, épp csak átdereng a park álmos, szürke ásítása, ez a félhomályos, fogatlan szájüreg; átfogják az ujjbegyek rózsaszín párnácskái azt a fekete, oktogonális kávésbögrét, miközben fölégörnyedő arcom kozmetikai fürdőt vesz abban a keserű párában, s lassan kisimulnak a párna gyúrta kicsiny barázdák, hányaveti, karmos álommetszetek.

Rossz, jeges álmok ideje a kihűlt paplan alatt a nyirkos párnán, mely alatt csomóba gyűrve a Misi elmagányosodott pizsamája. Phhhh… vége lehetne már a télnek, hogy ez a reszketeg fázás elmúljon, vagy talán az is meglehet, hogy onnan belülről tapogatnak-lapogatnak a fagykarocskák. Félek. Átverve, kisemmizve érzem magam.

Ez is olyan ismerős, ez a kifosztottság, ez a félelem, nagyon, nagyon régtől fogva ismerős. Még emlékszem a fejem fölött összeboruló lombsátorra, a kanális két partjáról bekúszó akácok ágkarjainak titokzatos, lebegő, zöld csuklyájára a hidacska felett, a nyáresti szürkületben ijesztő örvénnyekkel simították arcomba a langyos szellőt, hogy mozdulatlanná dermedt a gyerekszívem a rettegéstől. Annak a faszerkezetű, vályogból tapasztott hídnak a foszló, málladozó lyukain át riasztó kaleidoszkópként villódzott elő a mélyből a dühös tajték, túlpartján pedig sötét tömegével fenyegető óriásként meredezett az elhagyatott, öreg szőlőhegyi iskola.

Édesen szaglottak az elvadult cigánymeggyfák a koraestében, sötét levélujjacskáikkal hívogató, hátborzongató hókuszpókuszokat firkálgattak az iskola fakósárga falára, a betört ablaktáblák csonkjaira. Azt beszélték, kísértetek laknak a romok közt, imbolygó lidércek, hogy néha a nyári éjben gyermekkacajt sodor a könnyű szél a kanális buja vegetációja felett, hogy sápadt gyertyavilág dereng azokban a foghíjas ablakokban, s ha az alkony teregetni kezdte szürke uszályát, hát a világ minden kincséért sem maradtam volna ott tovább egyetlen percre sem.

Mágnes volt ez nekünk, gyerekeknek, vonzó és rettegett mágnes – forró délutánokon a meggyfák hűvöséből tartózkodón fürkésztük ezt a rezzenetlen kísértettanyát, nem merészkedtünk persze túl közel. A vastag csendben dübbent a gumilabda az ujjaink alatt, akár egy szédült, üvöltő metronóm, s csak szőttük-dagasztottuk a lúdbőrös rémhistóriákat közben fogvacogva, mégis kéjesen; tarkómon a megfeszült bőr alatt kis bizsergető szikrák bökdösődtek, izmaim ugrásra készen – éleztük, húztuk a pillanatot, amíg már csaknem teljesen besötétedett, akkor aztán rohantunk vissza a hídon a falu felé rettegve, kifulladásig csapkodtuk a levegőt, szaladtunk, futottunk az életünkért szinte zokogva, és talán mert valami megmagyarázhatatlan okból fontos volt, eljátszottuk újra és újra.

Azután, évekkel később lebontották az iskolát, a fakóra égett téglákat csinos kupacokba hordták össze, majd eladták, a romok közt nem találtak semmit. Semmit. Nem csalódott voltam: gyászoltam. Hogy soha, soha többé talán olyan élesen nem érzékelhetem saját valóságosságomat, mint mikor ez a félelem, ez a rettegés kontúrozta megmarkolhatóvá. Hogy ez az elmúlás, ez a semmivé enyészés egyszerűen kiradírozza azokat a relációkat, amiknek tükrében definiálható vagyok.

Tűzoltó leszel, s katona

Olyan fiktív tűzoltó szakkör volt. Hogy volt is, meg nem is. Teoretikus, ja, ez elég kifejező. Ráadásul még szépen alliterál: teoretikus tűzoltó szakkör. Mondjuk a szakkör, az éppen nem.

Versenyre, na arra készültünk, nagyjából ez is volt az egésznek az apropója, hogy tűzoltó szakkör – pajtikák, járási tűzoltó verseny lesz, a nevezést leadtuk.

A szakkört a Schermann tanár úr vezette.

Na gyerekeim, mindig így kezdte – márhogy mind a négy alkalommal, amikor a szakkör technikai okok miatt éppen nem maradt el. A szívügye volt a verseny a Schermann tanár úrnak, ezt kihangsúlyozta, meg hogy a legnagyobb nehézség a tömlő lesz.

A legnagyobb nehézség amúgy – ebben nem tévedett – tényleg a tömlő volt. Valami financiális okok miatt a szertárban nem volt, csak az ígéret, hogy lesz, mivel ugye járási verseny lesz, a nevezést meg leadtuk. Na, nem lett. Mondjuk a Schermann tanár úr, lévén tiszteletbeli tűzoltó, legalább halvány fogalmakban nyilatkozott róla. Metszetszerű ábrákat firkált folyton a táblára, azon magyarázta el, hogy a legnagyobb nehézség a tömlő, meg hogy, na gyerekeim, ezek itten az illeszkedési pontok a tömlőn, és jól látható, kérem szépen, hogy a fémnek a csapolása hogyan van ugye kivitelezve, és hogy hogyan is van pontosan az illesztés iránya.

Nagyjából az volt a koncepció, hogy az egyik tömlővel a Jutka szalad, a másikkal a Horváth Jancsi, a maradék három ember meg az illesztést csinálja, meg nyitja a tűzcsapot.

A sorrend, az kérem szépen, rettenetesen fontos. Hogy mindenki pontosan tudja, hogy mikor indul a posztjára, és ottan, kérem szépen, mit csinál, így mondta a tanár úr. Meg vihorászott, hogy persze ez így most egy kicsikét olyan, mint a vaktérkép a földrajz órán, de legközelebb aztán tényleg kihozzuk a szertárból a tömlőt, és akkor, kérem szépen, lemodellezzük. Hát nem modelleztük. Csak fejben. Úgy négyszer.

Aztán a verseny előtt egy héttel a Schermann tanár úr felvette a tiszti egyenruháját – mint mondtam, tiszteletbeli tűzoltó volt –, és avval kezdte a szakkört, hogy na gyerekeim, sajnos – bár a nevezést leadtuk –, hangsúlyozom: saajnos a mi csapatunk a versenyen  nem indul, a nevezést visszamondtuk, tekintettel a felkészülési idő roppant rövid voltára, kérem szépen.

És akkor a Schermann tanár úr két egészen apró, finom mozdulattal végighúzta a bal kezét az érmeken a szíve felett, mintha csak valami kis szöszt sepregetne le a mellkasáról szórakozottan.

Mozi

Nem kötelező, és nyomatékul még a mutatóujját is feltette, de erősen ajánlott. Schermann tanár úr akkor megtáncoltatta a füleit – ennek csodájára járt az egész iskola, ahogy idegállapota szerint megfeszítette a fejbőrt a tarkóján, na és olyankor táncoltak a fülei.

Schermann tanár úr máskülönben, mint a vaj, és ha ő azt mondja, erősen ajánlott, abból dolgozat lesz, aminek mindig az a felvezetése, hogy mennyivel szívesebben ülne otthon a családi asztalnál, a Gizi néni spenótos palacsintát süt ebédre [na azon fújjoltak eleget], dehát ő most itten az életre neveli az ifjúságot, nem nekem, az életnek tanulsz, kisfiam.

A filmet aztán nem hozták meg. Kocsival jött volna, állítólag egyenesen Budapestről, dehát végül nem ért oda.

Álldogáltak a kicsi eresz alatt, előbb még a kora nyárban, vártak. Az persze gyanús volt, hogy csak négyen vannak, a Schermann tanár úr se érkezett meg, nyilván a spenótos palacsintájával bíbelődik, ezen röhögtek. A Lippai és a Zoltacsilla meg egymással évődtek – ebből még lesz valami –, magázódva és valami nevetséges archaikus modorban folyt a flört, izgalom volt hallgatni.

Aztán leszakadt az ég, vadul, drámaian, biztos viharba keveredett a filmes kocsi, várjunk még? Várjunk. Legalább amíg eláll.

Csak nem állt el. Vagy két órát ácsorogtak ott, a Lippai meg a Zoltacsilla flörtölt, néha röhögtek valami viccen, az idő aggasztóan elszaladt, mit mondok otthon?

A téeszesek is mind hazabicikliztek, némelyik nejlonszatyorból kötött sapkát a fejére az eső végett, be-bebámultak a kultúrház felé, mit ácsorog ott az a négy gyerek.

Akkor már nagyon késő volt. Még mindig esett, megcsendesedve, masszívan, hűvös is lett. Megyek, mondta, és a gyomra összeugrott, istenem, mit mondok otthon?

Az anyja csendesen kérdezte, hol voltál?

Moziban.

És jó volt a film?

Most mondja meg, hogy nem volt vetítés, hogy csak esett, hazajönni nem volt kedve, hogy várták, hogy eláll az eső, dehát nem állt el, és igazából olyan jól szórakozott, ahogy ezek hülyítették egymást?

Jó.

Hol voltál? Nem is hanggal kérdezte. Erővel.

Moziban.

Hol voltál? Nem volt mozi, találkoztam a Géza bácsival, azt mondta, szóltak az iskolában, hogy elmarad, hol voltál?

Moziban. Akkor már dacos volt, dehát ő nem tudta, hát neki senki se szólt.

Jól van. Akkor most menj vissza oda, ahonnan jöttél.

Ez rosszabb volt, mintha kiabál. Rosszabb, mintha pofon üti.

Dehát esik.

Látom. Na menj.

Akkor, ahogy volt, a lucskosra ázott sárga dzsekijében kifordult, kiment. Megállt a terasz mellett, lecövekelt a sűrű esőben, arcán egybefolyt, lecsorgott könny-takony-eső. S ott maradt mozdulatlanul.

Állva pisilni

Már akkor szóba kerültek a fiúk.

Azzal kezdődött, hogy a Kovács Lackó verekedett érte. Nem olyan heroikusan-romantikusan verekedett, mint a filmeken, és például nem volt olyan spanyolcsizma-izé se, amit addig szorítottak a lábán, míg végül bevallotta, hogy halálosan szerelmes a királynéba; lányszöktetés se volt, se lóval, se ló nélkül, csak verekedés, vad és rosszfiús, és egy kicsit talán gonosz is. Vagyishát, igazából nem is verekedés volt, hanem csak odakapott a Lackó, letépte egy mozdulattal a Varga Öcsi szemüvegét, a földre dobta, és rátaposott, ne merd többé csúfolni a csajomat. És akkor a Varga Öcsi sírni kezdett, mint egy kislány, a Lackó meg szobafogságot kapott, de nem reklamált, és mindenki tudta, hogy a Lackónak csaja van.

Namost ezt muszáj volt megbeszélni cseresznyézés közben.

Te, azért az bátor dolog volt, hogy a Lackó így kiállt érted.

Ja, bátor.

Amúgy te tudtad, hogy szerelmes beléd?

Á, nem is szerelmes.

Dehát azt mondta, hogy a csaja vagy.

Azt mondta.

Te… ömmm… és láttad már a… ömmm… az izéjét?

Mi van?

Hát, hogy láttad-e már a… micsodáját?

Hülye vagy.

Nadeláttad?

Ezt nagyon gyorsan kérdezte, egyszuszra kifújta, mit lehet erre mondani, de hülye vagy, de tényleg, máskülönben meg hagyjál már békén.

Te, ez olyan igazságtalan. Hogy ezek csak úgy előveszik, érted, aztán csak úgy pisilnek vele, bele a világba. Hogy nem kell leguggolniuk, hogy jól összecsípje a seggüket a csalán, hanem állva pisilnek, érted?

Ja. Jó lehet állva pisilni. Kényelmes.

Te figyelj, mi lenne, ha kipróbálnánk?

Hülye vagy, itt a fán?

Itt hát.

Hogy? Le a fáról?

Aha. Bele a bokorba. Na?

És akkor letolták a kisgatyát, meg a bugyit, és megpróbálták. Le a fáról. Bele a bokorba. A sárga lé meg végigcsurgott melegen a lábuk szárán.

Apuka fusiba

Apuka fusiba hegesztette a fémet. Kerítést, megrendelésre.Voltak ilyen aktuáldivatok, hogy öt függőleges léc-öt vízszintes-öt függőleges, keretbe. Meg két függőleges közt egy sor karika, sorkihagy, aztán két függőleges közt egy sor bordázott pálcika. Azt szar volt festeni. Azért alapvetően függőlegessel meg vízszintessel operáltak.

Jött a Pali bácsi, hogy Ferikém, csinájjál már egy ilyen karikás-bordázott pálcást, nem sürgős különben, tudod, csak mikor ráérsz, a többit majd megbeszéljük. És az a többi, az mindig a honorárium volt, többnyire pálinka, fél disznó, esetleg kukorica a lábasjószágnak. Pénz a legritkább esetben. Na és akkor a Pali bácsi szombaton a kis utánfutóval odaszállította az anyagot, apuka meg elővette a hegesztőt, kígyózott a kábel végig az udvaron.

Volt egy nagy transzformátor hozzá, na az elég ijesztően búgott. Apuka becsíptette a hegesztőpálcát az elektródafogóba, odaillesztette a fémhez, és – ezt én soha meg nem értem – már pattant is a szikra. Félkézzel, mert a másikkal a hegesztőmaszkot tartotta. Namost az egy lapátszerű, buta doboz volt. Olyasmi, mint amit a közterületesek használnak, az a hosszúnyelű lapát, amire a szemetet söprik fel. Belül széltében egy keresztmerevítő, azon egy fanyél, avval tartotta az arca elé. A maszk felső harmadába egy bekormozott üvegdarab volt applikálva, azon keresztül nézte, mit csinál. Szabad szemmel nem tanácsos belenézni abba a gyilkos, kék lángba, akár meg is vakulhat tőle az ember, mindig ezt mondta. Föl nem foghattam, mit lát azon az üvegen keresztül.

Egyszer megengedte, belenézhettem a kormos üvegbe. Odaérintette a pálcát a fémhez rövid időre, és akkor láttam, hogy fröccsen szanaszéjjel neonzölden a szikra. Szaga is volt, olyan fanyar, kék szag, azt szerettem.

Amikor hegesztett, azért mindig úgy helyezkedett, háttal nekem, hogy testtel takarja, hátha mégis kedvem szottyan. Csak a sziluettjét láttam, meg hogy peregnek körülötte a csillagok. Tisztára ilyennek képzeltem az angyalokat.

A sorskönyvrül

Nahát ez Csillebérc, mondta a Baby néni, aki persze valami ösztönszerű előérzetből, vagy ösztönszerű  archaizmusból nagyzolva írta be magát az úttörőcsapatvezető pajtások cirkalmas listájába. Ipszilonnal véste be, bár az efajta nagyzolás akkor még pre-, vagy már anakronisztikus idétlenkedés volt csak, tekintetbe véve a CIMEA VIKI internacionálisan holdvilágképű mosolyát, meg a lendületet, amivel zengtük a dalt üde, mámoros ajakkal, hogy annyi a fájdalom Földünk sok tájadon.

A CIMEA VIKI globálisan széles szmájli-mosolya, amihez képest manapság még a google is csak ma született bárány és boldog lelki szegény, amennyiben fogalma sincs róla, úgy értem, az egész világbékés gyermekösszefogásra nincs egy kibaszott keresőszava, pedig csapatunk úgy indult harcba, rumbala_rumbala_rumbal-la, és hol volt akkor még a Váradi Roma Café, vagy a Zsidó, akiről komolyan azt gondoltuk, hogy a tulajdon neve, a tulajdon családneve az neki, ó, boldog ifjúság – mind álltunk a vártán, amiről csak homályos fantazmagóriáink voltak, hogy pontosan mi is az, és hogy hol, és büszkén viseltük az úttörő nevet.

Ez Csillebérc, erre futott ki az egész lobbi, csapatvezető pajtás kérem, meg a zánkai úttörőtanácstitkár-képzőre, meg odaállni a döglesztő hőségben a szénfekete salakra hófehér ingben, vörös nyakkendőben, odaállni a kétszáz pajtás elé, szembe a recsegő Teslával, hogy csapatvezető pajtásnak, aki a Baby néni ipszilonnal, Kovács Edina úttörőtanácstitkár jelentem, hhhhhhhhhhhh, akétezernégyszázhuszonötösszámú petőfisándorúttörőcsapat a zászlófelvonásra teljes létszámmal felsorakozott. És olyankor a Schermann tanár úr meglibegtette kissé a füleit a Móra Ferenc raj előtt, talán, hogy avval hűtse cseppet magát, és az egész Móra Ferenc raj némán csuklott a torkába szorult röhögéstől, amíg a tejfölszőke Csoknyai el nem ájult a napon, kezében a rajzászlóval, amivel estében fejbevágta a rajtitkárt, és, csapatvezető pajtás, jelentem, a Móra Ferenc raj a zászlófelvonás ihletett pillanatiban úgy dőlt le halomra hófehér ingben, vörös nyakkendőben a forró salakra, akár a dominólapocskák.

És ez így, ebben a formában, sosem hangzott el, mert a mi istentelenül szocialistakommunista utópiánkban a Kovács Edina, akiről pedig még komoly pártkáderek is azt suttogták, hogy eredményei alapján méltóképpen ünnepelheti az Úr szent titkait, a bérmakeresztségben az Irén nevet kapta, és emiatt végül a sorskönyvébe nem lett beleírva az úttörőtanácstitkári státusz.

Kedves naplóm…

A Zöld Füzetben benne volt a Fehér Tamás, a-tól z-ig. Kövér, kusza betűkkel. Nem, ami megtörtént, hanem ami megtörténhetett volna.

A Zöld Füzetben benne voltak a kicsi fájások. Hogy egyszer majd összegyűjti a könnyeit kis gyógyszeres fiolákba, és odaadja neki. Az anyjának.

A Zöld Füzetben benne voltak a kérdések. Hogy vajon tud-e olyan hideg lenni, hogy keményre dermed a könny a szem sarkában? Tud.

A Zöld Füzetben benne voltak a Szép Ernő és a lányok, a Bálint András. A Gabi néni lótetű is benne volt, mint a történelem mozgatórugója, a dialektika. A Pege, hogy hol az Egy. A Pásztorórák, irodalom berkei. Mind.

A Zöld Füzet nem a Kedves_naplóm volt, hanem a képzeletbeli barát. A lélek bélése a huzatos, hideg télre. Vagy inkább a protézise. Ámbár a lélekre nincs protézis. Hentesüzlet volt, nyers, véres sebekkel. Cukrászda volt, tejszínhabos piskótával, creme brulée-vel. Birtokviszony volt. Magántulajdon. Nem a fele királyság, hanem az egész. A Birodalom. Magánterület. Magányterület. Az út. A vízben, kövek alatt, az ízekben, bőr alatt rejtőzködő. Az intimszféra.

Aztán egy nap arra ment haza.

Hogy a Zöld Füzet kinyitva fekszik az asztalon.

Hogy az anyja ridegen kérdi. Ez mi?

Hogy csak meleg levegő szökik a száján, ahogy azt suttogja. Napló.

Hogy az anyja ridegen kérdi. Kinek a naplója?

Hogy felforrósodik a levegő a szájban, s a nyál apad, a nyelv tapad a szájpadlásra, ahogy szól. Az enyém.

Hogy az anyja ridegen mondja. Nem értem.

Hogy sós ott belül nagyon, hígul az apadó nyál, ahogy kiált. Az enyém, azt mondtam, az enyém, mégis kié lenne, látod, az én írásom, az enyém, az enyém, hát csak megismered, nem? Most haragszol, tényleg haragszol, még te haragszol énrám, mert elolvastad…

Hogy az anyja ridegen pofonüti.

A Zöld Füzetben benne volt a Fehér Tamás, a-tól z-ig. Kövér, kusza betűkkel. Nem, ami megtörtént, hanem ami megtörténhetett volna.

A Zöld Füzetben benne voltak a kicsi fájások. Hogy egyszer majd összegyűjti a könnyeit kis gyógyszeres fiolákba, és odaadja neki. Az anyjának.

A Zöld Füzetben benne voltak a kérdések. Hogy vajon meg lehet-e bocsátani a felnőtteknek?

Ég a város

Minden csajnak masnis körömcipője volt. Ez fogott meg leginkább, az illedelmesen a szék alá húzott masnis körömcipős lábuk, ahogy ott ültek talpig jómodorban és talpig franciásan; amúgy tisztára olyan volt, mint a Matula, tudod, az Abigélben, hogyismondjam, nem a lét elviselhetetlen könnyűsége, de a cipő miatt egyszerűen muszáj volt, akartam ülni én is jómodorban és szék alá húzott, talpig masnis körömcipőben a gólyák előtt.

Később a Bori mondta, hogy a Kapus tanár úrnál nem kötelező az énekkar, csak ajánlott, az már félsiker, érted, a zeneelméletet meg benyalod, nem csesztet különösebben. Nem presztizsből, de egyszerűen minden Mórás csaj énekkaros volt, szalagos körömcipős félegyházi pacsirta, úgyhogy a Borival hetente kétszer zöld hajnalban baktattunk végig a Kossuth Lajos utcán a kollégiumtól a Móráig.

Szoprán volt a Bori, szép, romantikus frizurás királylány-szoprán a női karban, úgyhogy szoprán lettem, tudniillik, az ember úgy lesz valamilyen hangfajú, hogy beül, teszem azt, a szopránok közé. Na, mert a Bori ott ült köztük a középső padsorban, kézenfekvő volt, hogy ott a helyem, meg különben is, a szoprán viszi a dallamot ugye. Hamar leesett, hogy a dallamot vinni reggel hétkor eléggé nyögvenyelős cipekedés. Akkor a Bori mondta, hogy esetleg próbáljam meg az altot, tényleg, mondta, neked végülis tök mély a hangod, akár f/g-től e"/f"-ig is terjedhet, jó, nem leszel ugyan operista, de legalább lehetsz az ellenszólam, az ilyesmi úgyis fekszik neked. Nahát nem feküdt.

Aztán a Böbe mondta, hogy micsoda hülyeség ez a női kar, az a te bajod: tocsog az ösztrogén, meg minden picsa kibírhatatlan fejhangon sikoltozik. Meg hogy mért nem járok inkább vele a vegyeskarba, ahol fiúk is vannak, végülis a Kapusnak igazán mindegy, tette még hozzá, csak lássa a képed. Ja, és a kollégiumból is ki lehet egy kicsit lógni, mert a vegyeskar este van, aztán hazafelé még beugorhatunk a Tejbárba egy Rákóczi túrósra. Úgyhogy a királylány-szoprán Boritól átpártoltam a Böbéhez.

A próbák a fiúkollégiumban voltak, közel a vasútállomáshoz, és néha a Böbével meglógtunk, kisétáltunk az összeszerelmesedett platánok alatt a vonathoz, és olyankor kislányosan, minden féltékenység nélkül a DéCsabiról fantáziáltunk. A DéCsabi tenor volt, őrületesen nagy, barna szemekkel, és elérhetetlen messzeségekben tőlünk, altosoktól, és mondtam is a Böbének, milyen kár, hogy a Bori nem vegyeskaros, mert ő, mármint a Bori a szopránjával, képezhetne valamiféle átjárást, valami kis közeledési lehetőséget a tenorokhoz, vagyis a DéCsabihoz, de a Böbe kijelentette, hogy tiszta hülye vagyok.

Kérem, a Mórának mindig is kiemelkedően híres énekkara volt, büszkélkedett a Kapus tanár úr, hát tessék lelkiismereti kérdést csinálni belőle; aki nem tud kottát olvasni, kérem, annak nincs helye egy olyan kórusban, amely már többször is sikeresen vendégszerepelt a Magyar Rádióban. És a tanár úr pont ugyanazzal a hevülettel fantáziált a Magyar Rádió-beli fellépésről, mint az altos lányok a DéCsabiról, közben pedig megunhatatlan hevülettel fújtuk, hogy Sej, Vargáné káposztát főz, és azt, hogy Sej, Vargáné, mindig kánonban, mert szólamok szerint a szoprán kezdte a tenorral, aztán a tanár úr beintett a pálcájával, hogy kérem, akkor most belép az alt és a basszus, ééés egy, és most, és tessék, aztán a pálcájával egyszerre verni kezdte a pulpitust, hogy nemnemnem, valaki folyton lekési, de persze sosem derült ki, hogy ki az, csak amikor felkérés érkezett a Magyar Rádiótól, kezdett el fenyegetőzni a Kapus tanár úr, hogy márpedig a végére jár a dolognak. Egyéni időpontot kapnak kérem, személyesen hallgatok meg mindenkit, öt perc per fő, nos ennyi idő épp elég lesz, hogy megtaláljam a bűnöst.

A Kapus tanár úrnak ez a kis diszpozíciója aztán mélyen empatikussá tett avval kapcsolatban, hogy Ég a város, ég a ház is, mivel meggyőződésem szerint én voltam az, aki mindig lekésett, és én voltam az, akinek az ambitusa jó, ha kitett egy fél oktávot, még véletlenül se terjedt e"/f"-ig, de ezt a sötét kis titkomat úgy őriztem, mint a Salamon kincsét. Megijedtem. Hiába mondta a Böbe, hogy nem lesz gond, átkoztam magam, hogy minek is hagytam ott a biztonságos női kart, az bezzeg nem volt kiemelkedően híres, arra bezzeg a kutya se kíváncsi, az sose lépett fel a rádióban. Akkor már tudtam, hogy az, hogy én a Kapus tanár úr elé járuljak, egyszerűen lehetetlen, ekkora lebőgést nem vállalhatok, ehhez még a DéCsabi őrületesen nagy, barna szeme sem lehet elég motiváció.

A félév vége volt, az idő egészen a körmömre pörkölődött, már csak egy hét volt a meghallgatásig, égett a város, de főleg a ház égett, én meg belezokogtam a telefonba anyámnak, hogy nem akarok többé félegyházi diák lenni. A honvágy, hazudtam, nem bírom el, és ez olyan érzelmi nyomaték volt, amellyel szemben nem volt érve.

Amikor a félévi értesítőt aláírattam a Kapus tanár úrral, azt a kicsi embert először láttam láttam lágynak, ahogy felnézett rám. Sajnálom, mondta, hogy nem lesz ott velünk a hangfelvételen. Maga egy ígéretes tehetség. Jó, nyilván nem lesz ugyan operista, de az ellenszólam, az nagyon fekszik magának, fiam.

Évekkel később a Bori mesélte, hogy nem volt személyes meghallgatás. A Magyar Rádió, financiális okokra hivatkozva, lemondta a hangfelvételt.

A pipereszappanyrul

Na azt, például, mikor használtad utoljára? Márhogy nem a pipereszappanra gondolok – vagy de, arra, csak nem materiálisan, hanem fonetikailag.

Ott nyalogattuk el a végét a kollégiumban – emlékszel? –, mikor még zuhanyozni jártunk, és röhögtünk a Varga Tündin, hogy az otthonról hozott provinciális álszemérme miatt képes volt inkább tornatrikóban beállni a forró víz alá, le nem vetkőzött volna az isten pénzéért se. Szemüvegben meg tornatrikóban fürdött, merev háttal, négy év alatt egyszer se láttuk a mellét.

Mégis neki volt először tusfürdője, hát perszehogy. Szerintem az első flakont nagyjából el is kérincséltük tőle. Inkább adott, előbb szabadult; szorongatva érezhette magát ott a lesimázott betonon, a párában megvakult szemüvegében a pucér csikólányok között.

Duschbad – ez volt ráírva, és úgy habzott, mint az állat. Jószagú tusfürdő volt, kék talán, selymes, kéjjel kentük magunkra. A Varga Tündi falnak fordította a tyúkmellét a tornatrikó dekoltázsában, inkább ne is lássa, mi meg sutyorogtunk a háta mögött, hogy hát honnan telik ennek tusfürdőre, az anyja picsáját.

Akkor kitaláltuk, hogy meg lehet azt csinálni is. Szappanból, fifikából. Csak sajtreszelőt kell keríteni hozzá.

A reszelőért a Rozianyunál kellett lobbizni a menzán, nem volt könnyű, kicsit gyanakodott a vasalós botrány óta. A vasalós botrány amúgy egy szimpla kis gittegylet volt; a szilencium alatt almakompótot főztünk, meg húst grilleztünk a kollégiumi közvasalón, csak mikor kiderült, akkor lett belőle a vasalós botrány. Szóval a Rozianyu gyanakodott, de csókos voltam nála, úgyhogy kis vonakodás, meg kis mentális hájjal kenegetés után adta mégis.

Egy fél szappant áldoztunk be, a Már Andi fél faszappanát, azt kevertük vízzel. Azért csak felet, ha mégse működne a duschbad, azért az Andinak legyen mivel fürödnie.

Nahát a reszelék az istennek se akart rendesen eloldódni. Lehet, az arányokkal volt gond, de nem akartuk túl hígra. Még maricskoltuk is pedig, hogy majd a kézmeleg. Meg rázogattuk sokáig felváltva a samponos flakonban. Aztán rámondtuk, hogy jól van, kell még neki pár nap. Hagytuk érni. Egy hét múlva is darabos volt, de valami fénye lett. Akkor eldöntöttük, hogy kész.

– Jó lesz az?

– Jó lesz.

Testületileg vonultunk a zuhanyzóba, az egész kettes szoba.

– Tesztüzem, na kenjed.

– Kenem.

– Na? Milyen?

Nyálkás volt, a pipereszappanon átütött valami kicsit karcos, kesernyésre pállott nyári lefolyószag.

– Jó, csak.

– Na!

– Valami hülye szaga van.

– Hát majd fujunk bele dezodort – mondta az Elvira így, rövid u-val, ezt hozta Sárbogárdról.

– Aztán majd a Tünditől, ha kiürül, elkérjük az üres dusbádos flakont. De amúgy? Amúgy jó?

– Amúgy jó. Télleg. Mondjuk, ilyen izé… takonyszerű, vagy mi.

– Takonyszerű?

– Ja. Meg nem annyira habzik.

– Nabazmeg.

– Ja.

– Még jó, hogy nem reszeltük le az egészet.

– Ja, jó.

URH

Átkozott egy év volt. Mint a hetvennégyes. Legeslegrosszabb év, nem jön, remélem, több ilyen. Szólt az URH. Az URH szólt, mindig az.

Zsinórt ragasztottunk a kétforintosra, úgy eresztettük bele lassan a telefon perselyes hasába, és beszéltünk, majd kihúztuk a kettest a készülékből, a bélást húztuk ki, az URH meg szólt mindeközben, a fejben, az URH. Az URH szólt folyton, szólt, mikor volt a blokád, mikor volt a telefonfülke, és volt a szomszéd. Volt a szomszéd, és puszta önbíráskodásból akart kitépni a fülkéből, lejárt az öt perc, rikoltotta, és nem érdekelete, hogy az anyámat hívom, aki a körmét rágja a Color Star előtt, lejárt az öt perc, csörgette a bélásokat az öklét rázva, hadonászva. Volt a szomszéd, és szólt az URH.

Volt a híd, megvolt a híd gyalog, az Erzsébet volt a híd, gyalog, és szólt az URH a fülembe, a Kékihez mentem a hídon át, és az volt az az év, még mindig az volt, mikor először emelt rám kezet, és az URH csak szólt, az URH a fülbe, bele.

És az volt az év, mikor a Béla orosz tisztiegyenruhát szerzett az Ecseriről, és részegen bemászott a kertbe, és meg kellett kapaszkodnia egy csemetefában, miközben felordított a tizedikre, hogy gyere le, hallod, neked öltöztem be, és szólt az URH.

És az volt az év, amelyre jött egy másik, egy másik jött, melynek tavaszán pörköltcukor illatot hurcolt a szél a panelek közt, és a Kéki fel akart gyújtani, ki akart dobni a tizedikről, de az URH még mindig szólt, csak szólt az URH, mikor végül aztán magát dobta ki, kidobta magát, angyalnak szegődött a Kéki, és az volt az év, mikor minden könnyben meg unikumban ázott, és szólt az URH.

És az URH szólt, mikor a Béla kezébe adtam az ollót, és azt mondtam, hogy és most vágd le a hajam, úgy vágd le, mint a Betty Blue-ban a film végén a csaj, vágd le úgy, tudod, mikor tiszta vér volt az arca, és levágta, a hajamat vágta le a Béla, és szólt az URH.

A költözésrül

A Döméék jöttek költöztetni. A Döme szemre megmondta, hogy elég lesz a kisfurgon is. A macskát meg, mondta a Döme, majd az öledbe fogod. De ha elszabadul, kérdezte az Ervin. Nem szabadul, mondta a Döme, meg vannak ilyenkor illetődve. Nem szabadul el.

A kipakolásnál meg az van, mondta a Döme az Ervinnek, hogy ésszel, öreg, ide koncepció kell, kicsi a lakás, nem az van ám, hogy lebaszunk mindent a lakás közepére, azt’ csókolom. Koncepció kell. Szélre kell rendezgetni, egyoldalra, fal mellé, hogy középen lehessen majd csinálni a nagyszereléseket. Milyen nagyszereléseket, kérdezte az Ervin, hát hiszen csak egy matrac van, három könyvespolc lapra szedve, meg egy hajókoffer. Meg a dobozok. Milyen nagyszereléseket, milyen nagyszereléseket, dohogott a Döme. Hát ez az, hogy milyen nagyszereléseket, felete rá az Ervin. Hát majd ami lesz, mondta a Döme, és ránézett egy komorat az Ervinre, hogy ugyan fogja már be a pofáját. Aztán meg rámnézett, hogy te meg csak maradjál addig a kocsiban, fogjad a macskát, aztán majd mikor már kész, majd akkor beviszed. Ne háborgassuk fölöslegen a lelkivilágát a macskának, merhogy minek.

Na és a Döme meg az Ervin kipakoltak, koncepciózusan, szélre rendezgetve, egyoldalra, fal mellé a matracot, a könyvespolcokat lapra szedve, meg a hajókoffert. Meg a dobozokat. Hogy középen lehessen majd csinálni a nagyszereléseket. Én meg addig fogtam  a macskát, gubbasztottam a kocsiban, vártam, hogy mikor kész, hogy mikor vihetem már be  a macskát.

És mikor a Döme szólt, hogy na, mi megvagyunk, bezártunk magunk után, biztos, ami biztos, itt a kulcs, heló, akkor bevittem a macskát, végig a folyosón, a mellemre szorítva, mint egy kisbabát. És a Kati néni meg az Ilonka néni meg az Agárdi úr a kicsi, fejhangon sivító Pollyjával, mind kint álltak a folyosón, mint valami fogadóbizottság, és nézték, ahogy viszem a mellemre szorított macskát, én meg köszöntem, hogy csókolom. Jóestét, mondták rá mind, és a Kati néni még gyorsan oadsúgott az Agárdi úrnak, hogy jajistenem, csak rendes legyen.

Hideg napok

A Tulipán utca nyolcba már nem mentem el. Nagy volt bennem az akarás, nem mentem mégse.

Álmodtam pedig róla, a toccsanó kajszikról a magas téglakerítés tövében, a kaptárakról, a hintáról. A Bildóról, ahogy affektálva mondja a fridzsidert.

Fridzsider – mondja a Bildó, az alsó ajkán kerekedik egy picike, csálé csücsör, ahogy beszél, jé, nem is emlékeztem. Meg hogy van olyan karcsú a dereka, mint a Lollobrigidának. Másképp azt, hogy Lollobrigida, pont úgy kell ejteni, mint a fridzsidert. Na és abból származik az, hogy fridzsid.  – Az mi, az a fridzsid? Mi az? – Mi, hát hidegnő. Aki nem a férjét szereti, hanem a pénzt. Ah, különben az leszek én is, ha nagy leszek. Fridzsid – fölvetette a fejét szilajul.

Szóval a Bildótól tudtam a hidegnőt. Hogy az jó. A vért is, hogy van a vér a lányoknak. A sötétben súgta, hogy nem szabad olyankor fürödni. Hoogy, hát akkor a koszosba kell maradni? – szörnyülködtem, a  Bildó meg mondta bele  sötétbe, hogy á, csak pár nap az egész. – Neked már volt ilyen izé? Vér? Volt? – Volt hát. Már kétszer. – Kétszer? Mér’, az többször is van? – Ja, általában – mondta a Bildó, aztán csak bámultuk a zöldesen foszforeszkáló kapcsolót.

A ravatalozónál a Szécsi Pál szólt. Fák, virágok, fény, forgatni kellett a szemet erősen, meg az állat ráncbaszedni konokul. Ott állt a Bildó könnytelenül, öregre, kövérre és kicsire kopva. Csak a szája, az. Az alsó ajkán kerekedő picike, csálé csücsör – jé, nem is emlékeztem. A Bildó, akinek volt olyan karcsú a dereka, mint a Lollobrigidának. Vajon lett belőle hidegnő?

Azt gondoltam, pedig mindig is ott volt különben a Bildó elevensége mögött ez a könnytelen, öreg, kövér, kicsi nő, mindig. Meg hogy neki, a Bildónak mi mutatódik vajon elő az én kopásom alól.

Megöleltem. Olyan szaga volt, mint aki egy szellőzetlen gondolatcsapdában töltött harminc évet. Olyan szaga volt,  mint akinek van a vér, aztán nem szabad miatta fürödni. Olyan szaga, mint akire ráült az idő.

Arrul, hogy hogyan szelidítsünk sárkányt

Olyanokat is a Tigristől hallottam, hogy powerzone, meg hogy killer. Tisztára akciófilm, gondoltam, Starsky és Hutch, meg hogy milyen vad ez a Tigris, ilyen szavakat használ, hogy killer. Aztán elmagyarázta, hogy a killer lényegében egy tépőzáras csuklópánt, avval rögzíted magad a sárkányhoz.

Aha, mondtam magamban, ez is valami elbaszott Szent György lesz, ez a Tigris, inkognitóban, nem is mondta, hogy titokban királylányokra fáj a foga, na persze sejthettem volna, minden pasiban van valami kis kaján hajlam a romantikára, meg a heroizmusra.

Aztán még olyan szépeket is mondott, hogy ettől eddig, na ez itt a szélablak, meg hogy a sárkány leginkább a szélablakban érzi jól magát, de ott aztán micsoda nagy ereje van neki.

Ez a szélablak, na ez úgy beleette magát a fejembe.

Akkor a Tigris azt mondta, hogy most nem olyan vad a szél, gyerünk sárkányozni, én meg kalandvágyból, hogy gyerünk, alattunk a lóerők, aztán elindultunk sárkányozni.

Hogy hogyan fektette le a sárkányt a Tigris, meg pányvázta magához. Ezzel kezdődött. Na és akkor tudtam meg a killert. Hogy a killer a handle-ben folytatódik, és hogy az – mármint a handle – nem az ószeres, kisztihand, hanem a fék.

Namost ne képzeld, hogy a fék az olyan fék kinézetű dolog, azt mondanám, inkább olyan, mint két fél biciklikormány. De fék azért, csak akkor még nem értettem, hogyan. Hogy az rántja be a sárkányt, amikor azzal a két fémcsővel feszesre rántod az alsó zsinórokat, amiknek különben úgy ernyedten lógni kell. Akkor a sárkány bénultan aláhullik, mint akit megcsapattak elektrosokkal. Na, szóval elájul. Kiereszti a kis légzsákjaiból a szelet, és a lábad elé fekszik engedelmesen, hogy mit parancsolsz, édesgazdám. És akkor édesgazdám azt parancsolja, hogy mukodj, és könyökből maga felé rántja a két felső zsinórt, megtelnek, kigömbölyödnek egyszerre a légzsákocskák, és akkor felrepül megint, megvadul ott, a szélablakban a sárkány, a Tigris meg húzza-vonja az erőtérben, hogy jobb kar, bal kar, tisztára, mintha síelne, csak nem a lábával, hanem a karjával teszi, töri befelé a sárkányt a maga akaratára, és ez gyönyörű.

És néha olyan vad dühvel cikázik a sárkány a powerzone-ban, hogy cibálni, húzni kezdi a Tigrist, vontatja a földön, a Tigris meg olyankor csak hellózik, úgy értem nem köszönget, vagy ilyesmi, hanem olyan szelidítőleg-fenyegőleg mondogatja neki, hogy hééló, mert valahogy így hangzik, és csúszik a sárkány után seggreültében. Aztán egyszercsak felülteti a zenitre – hát hogy ez milyen: a zenitre, érted?! És ott megáll, rí egy kicsit, úgy, hogy: vííí, vííí, megenyhül aztán, lelassul, mintha csak legelészne a szárnyas levegőben, kicsit himbálódzik, riszálja magát egy kevest, mint egy nő, és akkor megül, elcsendesedik. A zeniten.

A csücsök végirül

Kapott egy igazi merino gyapjú takarót.

Finom, habos, és meleg.

És olyan szaga van tőle, mint a kisded Jézusnak. Tej és széna.

És erre a méretre pont nincs huzat. Úgyhogy csöndes is. Meztelenül nesztelen.

Következésképp már nem surrog az ágyneművel.

Mi több: már nem surrog az ágyneművel.

Huzattalanul nem lehet vele.

Ez így azért olyan izé. Olyan csücsökevény.

Családba nem üt

A természet ajándéka

Kólában nagyanyám volt az úttörő. A családi eseménynaptár piros betűs ünnepeinek háttér-ornamentikájába egyszercsak beszivárogtatta. Hogy mikor először, nem is emlékszem.

Minden unokának szigorúan egy üveg jutott. És mint ahogy a kis cseresznyefa (saját oltás) első termése is névtáblázva volt szemenként, hogy Jocóé, Ilié, Erviné, na így volt névtáblázva a kóla évről évre. Kisüveges, kétdecis, sörnyitós-kupakos macera szigorúan. Személyre szólóan. És hiába jött később a kézzel nyitható dobozos, meg a literes-kétliteres petpalack, kóla az kóla, olyan és annyi, ahogy első látásra, kész. És ahogy pálinka kizárólag reggel, rántott hús kizárólag vasárnap, úgy kóla kizárólag a vendégnek. A kóla, az mégiscsak státusz. Szívjogunk van nekünk egyfajta konformizmushoz, kérem szépen.

Valahogy családi tradíció lett belőle. Hogy magunknak, a magunk örömére kólát sose. Csak ha vendéget várunk. Te, jön az Irén, meg a gyerekek, hozzál már egy pár üveg kólát, és akkor hoz. Amúgy sose. És az Irén, meg a gyerekek persze mindig csak vizet isznak, esetleg a Laci kér egy feketét, a kóla meg úgy ottmarad. Na és olyankor iszunk kólát.

A kóla a természet ajándéka. Az emberi természeté.

A Sokol

A Sokol életérzés volt.

Apám például mindig úgy aludt, hogy éjszakánként a párnája alá gyűrte, mint valami kabalát. A halk duruzsolása, mondta, valahogy annyira megnyugtatja. Jobban esik úgy aludni.

Anyám szerint, akit viszont kizárólag a süket csend nyugtatott meg, tiszta szerencse, hogy legalább éjfél és hajnali négy közt megbízhatóan számítani lehetett a műsorszünetre.

Később, mikor már nem volt műsorszünet, anyám sértetten beszerzett apámnak egy fülhallgatót, persze monót, akkoriban – legalábbis vidéken – nemigen lehetett hozzájutni komolyabb darabhoz. Mindenesetre a fülhallgató apám számára láthatólag egyáltalán nem befolyásolta a Kossuth Rádió élvezeti értékét, a kicsi, de roppant kényelmetlen dugasszal a fülében is békésen horkolva rádiózott tovább.

A Sokolnak, már úgy értem, a miénknek, kopott, barna bőrtokja volt, a használattól ízlésesen antikolódott élekkel. Szerettem a szagát. Mert szaga is volt; a bőr édeskés, ismerős illata mögött lehetett érezni kicsit az elektródákon finoman felmelegedő láthatatlan port is. Jószagú volt, szerettem ezt a szokolszagot.

A fehér műanyagteste fekete szigetelőszalaggal volt körbetekerve durván a Sokolnak, részint, hogy takarja a csúf sebet, amit a nagykéssel ejtettem a hangszóróján, amikor megpróbáltam kiszabadítani belőle a bácsit, részint az volt hivatott rögzíteni a kilencvoltos zsebtelepet, amellyel rendhagyó módon üzemelt, dehát a Karcsi bácsi vasboltjában sosem lehetett szabvány méretű elemet kapni a Sokolba.

Mondom, a Sokol életérzés volt, sőt, a Sokol szerelem volt. Meg aztán konstrukcióját tekintve is olyan volt, hogy úgy kellett azt hurcolnia magával az embernek. Karra is lehetett fűzni, mint egy retikült, vagy egyszerűen fel lehetett akasztani bárhova. Mondjuk a létrára egy sonkakampóval. Vagy mindjárt a fára. Szóval praktikus volt nagyon.

Nyaranta vittem magammal a kertbe. Mikor a kesernyés cigánymeggyet szedtem köténybe, vagy a túlérett, félig megerjedt rózsabarackkal játszottam célbadobóst a bádogvöbörbe, amibe apám a cefrének valót gyűjttette velem, a Sokol elmaradhatatlanul ott lógott a fán.

Életérzés volt a Sokol, és az a közös nevező, amely úgy családilag képes volt áthidalni a generációs szakadékot.

Kukoricázó

Azért az oktávot, azt csak átfogta valahogy.

Dörzsölgette a vállán azt a mély, kivörösödött árkot. Fura szaga van a zsáknak. Szúrós, száraz kenderrost, szinte porzott-mállott, ahogy keresztbevetette magán. Olajos, aha, olajos szaga van, és fintorgott hozzá.

Nem nagyon haladt.

A középső ujján véres hólyagot tört a cuca.

Cuca – ezen, minduntalan röhögnie kellett; a Feri mondta, hogy így hívják, pedig hát csak egy százas szög, amit átböktek hosszában egy darabka vörös kukoricacsutkán, meg egy bőrszíj, a bújtató, amibe a gyűrűs-, meg a középső ujját dugta, míg marokra fogta a cucát.

Cuca, hát nem tudod, mi az? – kérdezte a Feri – Azzal bontod le a csőrül a levelet.

Egyszerűen mondta.

Aha. Röhejes neve van.

Az, hagyta rá a Feri.

Nem nagyon haladt, vágta a vállát a zsák.

Rosszul raktad föl azt a zsákot, te. Nem esik kézre a szája, hát nem vetted észre?

Möszjő Bonaparte, önnek seregei felsorakoztak. Ezen megint röhögött, ahogy jobb keze minduntalan beakadt a zsák szájába. Eszébe jutott az a Jacques-Louis David portré. A Napóleon.

Picsába, hol a lyuk?

Vagy kétméteres nyomvonalat szórt maga mögé vaskos kukoricacsövekből.

Mindig a sárga téglán, baszki, mi? Na, bazmeg, most meg csupa dzsuva lett az egész.

Féltérdre ereszkedett,  úgy szedegette föl. Káromkodott. Kék munkásnadrágja térdére nagy, nyirkos-nyálas plecsnit eresztett a sáros, fekete föld.

Mi van, Misikém, nem nagyon haladsz – ott állt a Feri fölötte.

Á, nem az én művészujjaimnak való ez. Úgy nyújtóztatta apró, tömpe ujjú kis kezét, mint a madár, ha gallyra kap.

Azt' pálinkát, kérsz-e, kérdezte a Feri.

Kérek.

Azért az oktávot, azt csak átfogta valahogy.

Családi genetika

Van ez a családi genetikám. Az elalvás.

Namost ez úgy megy, hogy mindig kinézem a műsorból a filmet. A Rádió és Televízió Újságból, hetente hozza a postás.

A műsornak az átnézése, az igénybe vesz sokszor úgy két órát is, de ez a legjobb része neki. Olyankor leülök a piros műbőr sarokgarnitúrára a konyhában, szemüveget is teszek. Különben nem kell, csak ha újságot böngészek. A szemüveg. Na, aztán tollal bekarikázom a kezdési időpontokat – a rádióműsorokét is –, ez fontos, el ne mulasszak valamit; csak kinyitom az újságot, és akkor ott mindjárt át is látom az egészet. Sokszor gondolom is, hogy ez a legérdekesebb része neki. Ahogy ott ülök a konyhaasztalnál, aztán egészen bele tudok mélyedni a műsornak a böngészésébe. Aztán van, hogy lebillen a fejem, hogy belebólintok a Rádió és Televízió Újságba, akkor a Manyi kiszól a főzőfülkéből, hogy aaalszol, Zapu, én meg mondom, hogy nem, és úgy csinálok, mintha tényleg nem. És mondom neki, hogy akkor én most bemegyek tévézni.

Elég fárasztó nekem ülni a tévé előtt, úgyhogy általában végigdőlök a kanapén. Szeretek egyedül tévézni, mert olyankor lehet. Ha a gyerekek is ott vannak, akkor azért mégiscsak muszáj ülni, hogy elférjünk, de vasárnap délután, mikor van a meccs, az nem érdekel senkit, hál’ Istennek, akkor végigdőlhetek.

Na, a lényeg, hogy akkor jön elő ez a családi genetika, ez az elalvás. Engem az megnyugtat, hogy van nekem ez a kis háttérzaj, a televízió. Attól úgy elengedem magam, elernyedek. Na és hát általában el is alszom hamar, fáradt is vagyok, ugye, meg elég alacsony a vérnyomásom, ez is ilyen genetika. Szóval elalszom a televízió előtt. A Manyi különben egész megszokta, mondta is, mikor kérdeztem, hogy lesz egy jó kis film, nem nézzük meg, Zanyu, mondta is, hogy teneked az a jó film, úgy látom, amin jól tudsz aludni. Úgyhogy megszokta a Manyi. Csak egyszer viccelt meg, mikor az MK 27-essel felvette, hogy horkolok, aztán, mikor mentem be az etetésből, mondta, hogy gyere, mutatok valamit, és akkor lejátszotta, és a leánnyal együtt nagyon röhögtek. Az azért rosszul esett.

A káposztás cvekedlirül

Bécs, az olyan “hozzátok a szendvicseket, hadd éljenek” modorban volt meg. Gondolták, csak ki kéne ugrani a mamával, még mielőtt beköszönt nála a második szellemi tavasz. – Na, nyanya – mondta neki a Pista, a veje –, megnézzük a Máriahilfestrasszét, jó-e? – Jó hát – felelte a mama, és csöndes beletörődéssel fuldokolta végig az utat az augusztusi kánikulában a kis kétütemű Trabant hátsó ülésén.

A Zsuzsi még induláskor beszuszakolta a nagy zöld hűtőládát a csomagtartóba, és odamorogta a Pistának, hogy: – Kávét is hoztam, ha kő’, ott van a termoszba’, a – s odabökött az állával a csomagtartó felé. A Pista erre, hogy: – Jó’van, hát az igaz, csak nem fogjuk azt a kis valutát fő’zabálni ott osztrákba’, mikor másra is kő’thetnénk. – Ja, ja – helyeselt a Zsuzsi, a mamának meg hátraszólt, miközben becsattintotta az övet: – Ha éhes, szomjas vagy mama, szójjá’. – Nem köll énnekem, hoztam magamnak – mondta a mama. – Ne tegyük be a hűtőtáskába? – kérdezte a Zsuzsi, mire a mama, hogy: – Ne. Hátha megéhezek, azt’ jó az, ha kézné’ van. – Biztos? – Biztos. Aztán ennyiben maradtak.

Hanem úgy Parndorfnál csak elkezdte kérdezgetni a mama, hogy:

– Soká érünk-e még oda?

– Mer’? Pisí’ni kő’, mama?

– Éppen pisí’ni, azt nem – vonta meg a vállát –, csak hogy soká érünk-e még oda? Mer’ melegnek, mondjuk, elég meleg van.

– Ötven kilóméter, azt még kibírja valahogy, nem, nyanya? – szólt hátra izzadva a Pista a visszapillantóból.

– Ötven?

– Ja, ötven.

Akkor úgy elhallgattak, mint akik fölött angyal szállt el nagy hirtelen, csak a motor zúgott, meg a térkép surrogott, ahogy a Zsuzsi legyezgette vele magát.

Egyszercsak elhúzta a száját a Pista:

– Ejnye má’, mi ez a büdös? – Büdös? – kérdezett vissza szórakozottan a mama azzal a különös hangsúllyal, tudod, mikor úgy dallamívben elindítja a kérdést, aztán a végére valahogy mégis inkább kijelentődik. Na úgy. – Büdös? – valami zacskóval zörgött közben.

– Büdös – mondta a Pista, meg hogy: – Csak le kő’ne húzni azt az ablakot.

– De ha meg lehúzod, kivisz a huzat – így a Zsuzsi. – De különben télleg büdös van.

Akkor szaglászni kezdtek, a Zsuzsi és a Pista, a mama meg zörgött tovább a zacskóval.

– Te mi’csiná’sz, mama, avval a zsacskóval? – fordult arra már hátra a Zsuzsi, hogy megnézze, mit csinál a mama.

– Eszek – mondta a mama egyszerűen, és egy rövid, hárító mozdulatot tett a villával, mintha a Zsuzsit akarná elhessegetni vele.

– Esző’, de mit?

– Hát káposztás cvekedlit.

– Tee! – akkor a Zsuzsiból egyszerre kibukott a röhögés. – De nejlonzacskóbul? Káposztás cvekedlit? Hát neked se vót több eszed, mint hogy a negyven fokba’ pont káposztás cvekedlit hozzá’, ráadásnak nejlonzacskóba? Nézzed má’, Pista, hogy mi ez a büdös, hát a mama ott hátul sutyiba’ nejlozacskóba’ dunsztó’ja a káposztás cvekedlit – röhögött a Zsuzsi.

– Mér’? Én szeretem a káposztás cvekedlit – mondta a mama még mindig egyszerűen. – De má’ csak nem fogok még egy lábost is magamma’ cipe’ni – és a nejlonzacskó alján akkurátusan összeterelgette a villával a maradék cvekedlit.

Nagymama random, és más meglepő dolgok

Dialóg nagyanyám és anyám közt:

– Szoktál horkolni?

– Nem tudom.

– Nem tudod?! Hát hogy nem tudod?

– Általában alszom olyankor.

– Én szoktam. Néha fel is ébredek, úgy felhorkanok, na arra fel szoktam ébredni. Akkor átfordulok valamelyik oldalamra, mert az ember csak olyankor horkol ám, amikor a hátán fekszik. A Joli szokott is szólni, Margitka, fordulj az oldaladra, nagyon horkolsz. Azt' nem tud tőlem aludni. Na és akkor átfordulok. A Joli, az nem horkol... Te szoktál horkolni?

– Nem tudom.

– Nem tudod?! Hát hogy nem tudod?

– Általában alszom olyankor.

– Én szoktam…

Az Alzheimer. Ami az izgalom, az a surprise time to time – már persze annak, aki szereti az ilyesmit. Mindazonáltal szép, bár nyelvi fordulatokban méltatlanul szűkölködő. Ahogy képes újra és újra rácsodálkozni dolgokra. Mondjuk arra, hogy anya levágja a körmét. Megbeszélik, levágjam, vágjad, és akkor anyám levágja neki, öröm van. Másnap lenéz a kezére, és kikerekedett szemmel azt mondja, te jó ég, valaki levágta a körmömet. És arra anyám olyan szemeket mereszt, hogy az Eizenstein, ha még élne, vele forgatná a Patyomkin páncélost. Na képzelheted.

szombat.hu

Már a kocsiban mondta a Rozi, hogy az anyja picsáját mind a sok szemét szerkesztőknek, hogy mér' kell egy időpontra berakni a celebeket, meg a megasztárt, meg a nosztalgiás zenés-táncos műsort, meg hogy a Krisztián – úgy mondta akkor a Rozi nagy szívmelegséggel: az én kis Krisztiánom –, az micsoda egy tehetséges gyerek, de bezzeg az a Lüszi, hát hogy az fölháborító, minek kell azt a gyereket agyonsminkelni, nameg az a haj is, tisztára, mint egy kis díva, tisztára majmot csinálnak belőle, hát nincs ezeknek esze, egyiknek se, és azt, hogy agyonsminkelni, két helyen is megnyomta a Rozi, túlhangsúlyozta, valahogy úgy, hogy agyonsminkelni – na így, csak még erősebben.

Aztán a temetőre már lenyugodott, csak kérdezgette az anyját, hogy te mit gondolsz, mama, ezt a papának gondoltam, ezt meg a Zsuzsinak szántam, ez olyan kis fiatalos, neeem? Meg hogy a mécseseket mind gyújtsuk már meg, dehát elfújja a szél, nem baj, de az olyan szép este, ahogy ég az a sok mécses; ezt a Rozi koradélután mondta, a mécseseket, úgy értem, amiket persze azonnal elfújt a szél.

Jó, néha olyan nehéz ez, hogy valójában ki kinek az anyja, vagy ki kit tesz helyre, meg a hogyan, a Piriékről nem is beszélve, mer' nem elég ez, hanem még a kötelező családi program is; na azok aztán nem esznek nélkülünk, és nyomatékosítva van, hogy mindent meg köll enni, azér' csináltuk, és ezzel a köllel különösképpen rád van tolva a felelősség, és bár a chilin mindenki felszisszen, fél szemmel leginkább oda-odasandítanak a varázsdobozra, és mikorleszmárvége – Bélám, hozzátok a szendvicseket, hadd éljenek! –, még egy reklám, na ez a hogyishívják, tudod, ez az a buzi, és erre persze azért mindenki bekussol.

Nem igaz, hogy nem tudod, de nem, mondom, hogy nem, de ne mondjad már – na akkor a Rozira rá kell hagyni inkább, hagyni, hogy befordítsák a székeket a varázsdoboz felé, hagyni őket ülni, mint gyerekeket a bábszínházban, és súgnak is, hogy neee, ne menj oda, ott a gonosz boszorkány, meg hogy Sütő Enikő, síma száddal mit kecsegtetsz, mért nevetsz felém, és az akkor most botox, vagy nem botox.

Olyankor a Laci a távirányítót kezeli, a távirányító, az mégiscsak férfijog, és amikor a celebek reklámolnak, a szignálba hallod, ahogy a Piri tömören utasít, kapcsolj!, a Laci meg kapcsol. A Rozi meg, hogy nna, a Krisztián, az én kis Krisztiánom, és akkor örül, és a reklámblokknál meg a nyolcvanötödik cigarettánál közli, hogy csak féltizenegykor lesz eredményhirdetés, hiába forgatod a szemed Dezső, mint egy elbaszott Rettegett Iván, hozzad be inkább, fiam, a sütit a kocsiból, meg még a szombat esti láz is most kezdődött, jaj, azok milyen szépen táncolnak, a Csányi, meg a párja, na megyek, mert még lemaradok a legjaváról…

Parti szervíz, avagy terítéken a skorpió

"Háromba vágtad, édes, jó Lajosom?

Háromba. Talán nem jól tettem?

De, jól tetted, édes, jó Lajosom. Te mindig tudod, mit hogyan kell csinálni."

Másképp a skorpióról senki se szólt.

A Tigris vette észre olvasgatás közben. Valami sötét árnyékot látott átsuhanni a lepedőn, csak úgy hevenyészve a perifériáján, márhogy a látómezejének a margóján – így mesélte később. Milyen helyes kis rák, gondolta, mert cuki kis ollók is voltak a kezében. Pont készült a könnyű testi sértésre, mikor a Tigrisnek leesett a tantusz.

Azt, hogy skorpió, annyira higgadtan és tárgyilagosan ejtette ki, hogy hosszú másodpercekig csak álltam az ágy mellett, és azon töprengtem, hogy jutott ez eszébe pont most. Akkor megismételte, skorpió, mondta mégegyszer, na és ennek a kis recitációjának a tónusából egyszerre kihallottam valami fojtott izgalmat, de csak álltam ott bénán és értetlenül, ő meg akkorra már gerincre vágta a könyvvel, ami annyit tesz, hogy a csukott könyv gerincével nyomta-szorította a matracra, az meg fuldokolva és veszélyesen csapkolódott ide-oda a farkával. Itt aztán megállt a tudomány.

Baszki – nyögtem, meg hogy: baszkibaszki, és komoly lekierő kellett ahhoz, hogy ilyen tömören nyilvánuljak meg e nehéz órán, a Tigris meg közben azt suttogta dermedten, hogy éscsakötcentireameztelentestemtől, én meg újra, hogy baszki – úgy is mondhatjuk, hogy evvel a baszkival lényegében a szűken értelmezett verbális készletemet ki is merítettem.

Akkor a Tigris szólt, hogy kellene valami izé. Aha, bólogattam az ilyen kritikus helyzetekben váratlanul megnyilvánuló éleslátásommal, aha, értem, nem akarod összeszutykolni a Sinkovič néni lepedőjét. Mire a Tigris, hogy lófaszt, csak túl puha a matrac, és így még agyonnyomni se lehet. De ugye nem akarod megölni, kérdeztem gyámoltalanul, erre ő, hogy de.

Mondjuk stratégiája, az nem volt neki. Azt mindenesetre felmértem, hogy elég nagy megszorultságban vannak, mindketten ágyhoz szegezve, hogy úgy mondjam; kapcsolatuknak láthatólag kényes egyensúlya mindkettőjüket erősen lekötötte.

Le kell vágni a farkát, jelentette ki akkor a Tigris, és úgy találtam, hogy ebben a kijelentésben nyoma sincs feltételes módnak, úgyhogy a Sinkovič néni fiókjából elővadásztam egy húsvágó, meg egy kenőkést, mire a Tigris elég bután nézett rám. Arra elmagyaráztam neki, hogy a húsvágó kés széles, azt szépen alácsúsztatom, ő meg a másikkal elkenheti a kis dög száját.

Na és akkor itt megint előtört az a minden helyzetben működő hűvös és logikus refaktorálási készsége a Tigrisnek, hogy inkább a kenőkést toljam alá, ő meg majd a húsvágóval felszeleteli, és egyáltalán nem vitatkoztam vele, mert súlyos életveszélyes helyzetben normális ember nem vitatkozik, és különben is, a Tigris egy valóságos savior, mit mondjak, egy hero; alácsúsztattam tehát, a Tigris elvégezte a piszkos munkát, a többi néma csend.

Auto kaputt

Na, mondjuk a tréler, az nem volt belekalkulálva.

Amikor anya először telefonált, hogy az öreg légtelenítette a hűtőt, meg tömítést is cserélt, akkor még röhögtünk, hogy dehát most volt fullszervízen, a Hosszú a saját szerelőjéhez vitte a kocsit, mert a szerelő, az ugye, bizalmi állás. Aztán anya másodszor is telefonált, hogy az öreg csak nem nyugodott, valami haverjával, aki különben szerelő – mert a szerelő, az ugye, bizalmi állás – kicseréltette a hűtőt. Akkor már nem találtuk annyira viccesnek. Aztán Kopernél persze felforrt a hűtővíz; mondta a Peti, hogy hát erősen a pirosba szaladt a mutató, és hogy – tette hozzá még lassan és tárgyilagosan, mert a Petit nem lehet csak úgy kizökkenteni – szerinte egy ideje már ott áll, a pirosban, tudniillik. Az öreg először csak csíkba harapta a száját, aztán szilaj, de visszafogott dühvel azt mondta, hogy bassza meg az a büdöskurvaisten – mást már nem mondott, mert akkor a Peti lassan és tárgyilagosan ránézett.

Estére aztán valahogy elfelejtődött, csaknem egy egész hétre. Biztos a nagy víz, a sós pára, meg a napsütés tette. Meg hogy jobbára gyalogoltunk. Utolsó nap jutott csak eszébe az öregnek, akkor úgy elkezdett sertepertélni a kocsi körül. Totyorgott a nyitott motorháztető előtt föl-le-föl-le rejtélyesen, mint valami bizalmatlankodó, rövidnadrágos sámán, kezében egy lefűrészelt nyakú kólásüveggel. Abból valami zöld löttyöt locsolgatott folyamatosan a hűtőtartályba, meg néha beindította a kocsit, kis gázfröccsöket adagolt, légtelenített napszámba, míg végül előkeveredett a Sinkovič néni fia. Akkor mondta neki az öreg, hogy áj hev e big problem, bikóz dö motor iz bojld, meg kérdezte is tőle, hogy vatsz jor opininjon, de az csak hümmögött ott a motor fölött, meg az állát vakarta, hátterében a hűvös Adriával. Akkor mondta az öreg, hogy méjbi szám er get in dö kúlör, hogy talán a légtelenítés, az megoldja, mire felderült a Sinkovič néni fiának az arca, hogy ja, ja, és akkor magyarázta az öregnek németül meg angolul, hogy hir iz szomeni monten, és az veri difikult az autónak, de majd ir géen di autobán, ja, ott majd lesz neki kúl er, meg minden.

Délutánra a helyzet kritikussá vált, a tágulási tartályban már a kartergázt is ki lehetett szagolni, csak hát víz, az nemigen volt benne. Az öreg hívta a haverját; légtelenítés, mondta a haver konstruktívan, meg még, hogy: az mindig segít. A Hosszú hívta a szerelőjét; hengerfej, mondta a szerelő konstruktívan, meg még, hogy: azzal onnan sehova, maximum kötélen. Ott álltunk hát szépen a tengerparton, totál befürödve.

Á, úgyis kész roncs, hagyjuk itt a picsába, azt’ kész – mondta a Peti lassan és tárgyilagosan.

Vontassuk el a Toyotával legalább a határig, azt’ ott már majd lesz valahogy – mondta anya kevésbé lassan és tárgyilagosan.

Az öreg nem mondott semmit, csak csíkba harapta a száját.

A Hosszú se mondott semmit, csak hívott egy trélert.

Mikor nagy nehezen elmakogtam a Sinkovič néninek, hogy proszim racsun, mert tumorró morning vil bi dö autoszéver at éjt o klok, vette az adást. Roppant lényeglátón csak annyit kérdezett: Auto kaputt?

Békebeli karácsony

Van egy ilyen homályos kép, érted, békebeli hangulat, sárga fotó, a háttérben karácsonyfa, libbenő angyalhajakkal.

És azon a képen a Dzsózi van, meg az anya, és karácsony, még a szép időkből, és az izzók beégették a fotópapírt, fehér lyukacsok az izzók azon a képen, és az egész olyan életlen máskülönben, de élő mégis.

Namost olyat csinálj, érted, olyat csináljál, amin az ajándékokkal.

Fölmart mindent, amit talált, az anya meg, hogy Jóóózsi, dehát az nem is a miénk, ne legyél már ilyen hörcsög; nem baj, így a Józsi, csak a kép kedvéért, és akkor berendezte, nagy csomag, kis csomag, narancs is legyen, a színe végett, érted, gyere, ide álljál, aztán fogjad te is. Az anya odaállt, és olyan kínban röhögve ácsorgott, hogy hát mi legyen. Gyere, fogjad te is, és nézzed, mondta a Józsi, rátette a csomagra az anya kezét, lemodellezte neki előbb, megnézte kívülről, jó lesz, na. Nézzed. A csomagokat nézzed, érted, nézzed a  csomagokat. De ne a kamerába nézzél, mert akkor olyan beállított lesz.

Na és hát valahogy így menet közben kaptam el őket, hogy az anya éppen azt kérdi, miért, szerinted így nem lesz beállított, a Dzsózi meg kicsit előreböki a fejét, úgy elé van bukva a feje a vállának egy cseppet, hogy nem, ez nem ugyanaz, nahát nézzed, az ajándékokra nézz és mosolyogjál.

És úgy néz ki a Dzsózi, mint aki nagyon szabódik, hogy nem ő tehet róla, dehát mégiscsak dukál egy ilyen karácsonyi kép, hogy szeretet ünnepe, meg ajándék, meg angyalszárnyak suhogása, érted, kisJézus a jászólban, mi meg már sírtunk, bele a tenyerünkbe röhögtünk nyüszítve, na és akkor exponálódott pont a kép.

Szép, békebeli kép, a Dzsózi van rajta, meg az anya, és olyan szépen, békebelien modoros is, beállított kép, hogy úgymondjam, pozőr egy kicsikét, beégett izzókkal.

Vintagráfiák

Az élesztőrül

Mindig, mikor mondjátok a stanecliben a cukorkát. Az étcsokoládéban zseléíveket.

Vegyesbolt, az volt kiírva a hullámos vasredőny fölé.

Kató nagyanyám játszotta néha, hogy lefelejtődött valami a bevásárlólistáról. Olyankor mondta: na eriggyetek, fiaim, Terinénétekhő’, a bótba. Tudta Kató nagyanyám a zseléíveket, azért játszotta a lefelejtőst. Meg a bádogban zörgős, mállatag mézsárga pemetefű- és a rőttes malátacukrokat.

Akkor azt’ végig a kocsiúton. Mikor már majdnem a szemünkbe jött a bolt, előkeveredtek a libák. A libákat nem szerettem, főleg a gunarakat. Olyan csúful csapáltak, nyúlkálódtak a nyakukkal-csőrükkel az ember lábaszárához, futni kellett tőlük, vagy rúgni, ha biciklin. Lármáztak is, mi meg nekik vissza, gá-gá-gáá, egész a boltig, meg rúgtuk őket, hessegettük a kanális felé. Imbolygósra rúgtuk a biciklit.

Kopottas, barna fadobozokban volt az a vegyes tárolva, pitlibe', mondták, de különben fiók volt. Ahány a vegyes, annyi a fiók, kispitli-nagypitli, sorjáztak egymás fölött rendre. Abban egyeztek, hogy kopottasak mind. Meg hogy barnák. Vegyesboltbarnák – azóta se láttam sehol olyat, azt a keserű szociálbarnát.

Élesztőért szalajtott Kató nagyanyám, az volt a játéka. Na, mi maradt le, fogadott Teri nénénk. Különben nem is volt a nénénk. Csak úgy mindenkire mondták szokásból, hogy nénéd. Vagy hogy bátyád. Nem lehetett azt érteni, a szokást, hogy hát mért. Élesztő, az maradt le.

Kispitliben volt az élesztő, a rendre sorjázósból az egyikben. Teri nénénk kiszalajtotta egészen, árnyékos, ürest ínyt szisszent ránk a polc mérgesen, savanykás kovászszagot. Szürke volt, egész halottszínű tömb, csak ahol előbb megtörte, mintha valami rajzos ember kontúrozta volna ki halk kávébarnával, s halottszínű omaldékok is voltak körülötte a pitliben. A mérlegre darabka szögletes zsírpapírt simított Teri nénénk – különben a papír, az le volt szabva előre mindig –, arra hasintotta oda az ötdekát a szürkéből; bökte bele az orrát a savanyúba, na, milyen jó friss, mondta hozzá, s a papírt tekerintette körébe ügyesen. Csíphetek-e belőle egy cseppet, kérdeztem. Csíphettem. Aztán abban a nyirkoskás, mázgálós morzsalékban megfutkároztak az ujjaim, az jó volt, a hűvöse jól esett.

Mindig, mikor mondjátok a stanecliben a cukorkát. Az étcsokoládéban zseléíveket. Na az énnekem az élesztő.

Spanyol gallér

Annus a bodegát pakolta épp, a vaskos pókhálókon finoman megült a por.

Valami foszladozó szalmakalapot talált a bodegában, teteje nem volt, csak a szélesnagy karima, hogy a gesztenyésben ne főjön bele az ember feje, amíg a felhőket pingálja. Azt a kalapot nyomta játékosan a Trixi kutya fejébe, az meg csak rohangált benne boldogan körbe-körbe a bodega körül, Annus meg egyre csak nevette.

Annus, én most színházba megyek, a kutyára vigyázzon, a kaput zárja be, nehogy utánam szökjön valamiképp – s azzal nekiindult, a harminckét pár cipőjéből, amivel férjhez ment, az egyikben, a legmagasabb, legkopogósabb sarkúban, száján, szerette így mondogatni, egy kis friss hegyi levegővel. Balla mindig megmorogta, jaj, hagyja azt, Bogyóka, minek a festék magának, Bogyóka meg nevetett olyankor, hogy ugyan Jóska, az üzemben is mindenki festi magát, csak én nem, máskülönben ez csak egy kis friss hegyi levegő.

Elindult, késve, mint mindig,  a kaput kilincsre csukta, még vissza is lépett ellenőrizni. Szaporán, vidáman koppantak a sarkak végig a Victoriei-en, s ahogy a busz elhúzott mellette, mindenki megbámulta a tipegő, kicsi nőt, az meg kihúzta magát még jobban az alkalmi ruhában, s a kopogós cipőben. Hát mit bámulnak ezek, csak nem kenődött el a számon az a kis rúzs, de csak lépkedett büszkén, azok meg ott a buszon már kacagtak, még mutogattak is, no nézzétek, ott megy Balláné.

Akkor hátranézett, maga mögé, ellenőrizni, nem kapott-e föl az alkalmi, nem azt röhögik-e. Nem azt röhögték. Hanem kutyát. Ott parádézott tudniillik mögötte a Trixi, a lyukas szalmakalap lecsúszott a nyakára, mint valami spanyol gallér, s  emelgette urasan a lábait, ahogy a cirkuszi kutyák szokták. Hát olyan volt éppen az a kajla airdale terrier, akár egy hősszerelmes Don Quijote, aki szép Dulcineáját kíséri, azt röhögték.

Bogyóka sarkon fordult, mégse állíthat be a színházba a kutyával, na gyerünk Trixi, hazamegyünk, s azzal hazameneteltek, Bogyóka az alkalmiban elöl, Don Trixi a spanyol gallérban hátul, ütemre.

Balla meglepetten nézett föl a festésből, mikor hazaértek. No mi az Bogyóka, hát nincs színház?

Nincs, felelte mérgesen. S mutatta a kutyát. Cirkusz van.

Viszonyom van

Kérlek, énnekem viszonyom van.

Tudod, van nekem ez az én titkos szimpátiám, hogy úgy imponálnak azok az édes, kerek pofájú, pocakos férfiak. Na ez olyan, kérlek szépen, ez az én viszonyom.

Ne nevess ki, hát én, amikor először megláttam ott azok között az illatos, érett sonkák, meg hamvas szalámik között a kirakatban, nahát én már akkor tudtam, hogy minekünk viszonyunk lesz.

Kérlek, ez úgy kezdődött, hogy egyszercsak rámvigyorgott onnan az üveg mögül, kiintett mosolyogva, majd kicsattant az a pirospozsgás kis pofája – te, hát az egyenesen ragyogott ott a sültek fölött. Nahát én akkor ott helyben beleszerettem, végzetesen, érted, hát hogy mosolyog ez énrám, tejóisten! Bemenni persze nem mertem, meg hát úrinő, hogy jönnék én ahhoz. Na csak vártam egyre, mi sül ki ebből. Hát és ahányszor csak elsétáltam ott az omló flekkenek, aranyos csirkenyársak előtt, ez mindegyre csak mosolygott, meg integetett.

Volt, hogy direkte az ucca túlfelén sétáltam, hát ez az édes pofa nem oda is odaintett, ott is észrevett? Hát így. És kérlek, ez az én viszonyom evvel a hentesfiúval már évek óta tart. Hogy mondod? Váltottunk-e már szót egymással? Tudod, nemrégiben összefutottunk a trafikosnál, valami kis napilapot vett, pont előttem vásárolt. Annyira váratlan volt, kérlek, direkte sokkoló, hogy meglepetésemben hirtelen csak annyit tudtam kinyögni: – Ó, hát maga az, életnagyságban? – merthogy eddig még csak a pult mögött láttam, ugye, annak a hentesüzletnek a kirakatában. Nahát akkor is csak mosolygott, akár egy édes, pozsgás puttó, s annyit felelt csak, alig hallhatóan: – Igen –, s már fordult is ki a trafikból.

Te, hát olyan drága volt, hát ez egészen elpirult.

Na és egyik nap, persze pont, mikor a resztorantban a céklalé a könnyű kis vászonszoknyámra dűlt, nahát kérlek, akkor ez épp kint ácsorgott az üzlet előtt, valami kis vevőjével társalkodtak ottan.

Namost képzelheted, én azt se tudtam, hova legyek hirtelen. A szoknyámon illetlen céklafolt, kis tálcáról málnát szemezgettem mohón, mert én, kérlek, ebben a tikkasztó időben éppen csak csipegetek. Szóval azt hittem, menten elsüllyedek, hogy ez engem így lát, cékla-, meg málnamaszatosan. Hát ez a drága pofa nem odaszólt, kezit csókolom, én meg őrült zavarban:

– Málnát kér-e? – S toltam elé szinte védekezőn a kicsike tálcát, de oly sután, hogy attól a lendülettől az az érett málna mind a makulátlan hófehér kötényére hullt. Hát ahogy ott álltunk egymás előtt talpig málna- meg céklamocskosan, mint két mészáros, aki most trancsírozott fel épp egy marhát. Na és ahogy ijedtemben a szám elé kaptam a kezem, hát kérlek, én azzal a málnás kezemmel még a képemet is összemázgáltam egészen, hogy erre ez az édes ember egyszerre röhögni kezdett. Nahát azt lehetetlen volt kibírni. Csak álltunk ottan nagy röhögve, mindenki bámult ránk bután, ez meg azt mondja nekem:

– Maga málnaszájú. Hát hogy tudta maga így összemocskolni magát?

Kérlek, és akkor beterelt, be a rózsaszín karajok, meg hátszínek közé.

– No mossa le magát. – Röhögött még mindig, a szeme meg csak úgy ragyogott kifelé a rózsás pofájából. Aztán azt kérdezte: – Iszik valamit?

Hát kérlek, akkor énnekem már ottan végem volt egészen. Hogy kávézni szoktam, válaszoltam neki ostobán, s közben az járt a fejemben, micsoda egy balfék vagyok, istenem, direkte szánalmas, mire ő, hogy:

– Azt mink itten nem tartunk.

– Tudom – mondtam erre, az meg rámnézett, s megint kitört belőle a röhögés.

– No jól van, megkávéztatom, ha telefonozhatok magának – és csak nézett pimaszul, hát olyan édes volt, meg kell ezt zabálni.

Na és azt még nem is mondtam, te, hát ez balkezes.

Nahát kérlek, én már attól az egy mozdulatától, ahogy ez a drága pofa végtelen finomsággal odanyúlt, s eligazított a homlokomon egy rendetlen tincset, egészen feldúlt lettem, hát még a térdem hajlata is direkte verítékezni kezdett belé.

Reszketve súgtam, hogy persze, telefonozzon csak, drága ember, avval rettentő zavarban, s igen sietve távoztam, csak úgy otthagytam faképnél sebtiben – te, hát én még a számomat se hagytam meg neki, de persze ez csak később jött eszembe.

Na és amikor este kilépek a művészbejárón, na ezt nem fogod elhinni, hát ez az édes fiú nem ott vár engem a színház előtt? Mikor ottan meglát, félszegen mosolyogva odaáll elém, s grandiőz mozdulattal nyújt valami rém nagy csokrot, hogy majd a keze szakad belé, s egész elfúló hangon azt mondja:

– Ezt kegyednek hoztam – s féltérdre ereszkedik, akár valami Grál-lovag; hát, kérlek, én azt se tudtam, hova legyek.

– Cukros ember – mondom neki, s még a hangom is elcsuklik közben –, hogy maga milyen egy… ejnye no, hát igazán nem kellett volna.

S nyúlok, hogy vegyem el a csokrot.

Nahát kérlek, én akkor ottan majdnem elájultam; abban a barna papírban – nem is hiszed – nem virágot hozott a gazember, de nem ám. Abba kérlek egy komplett sertéscsülök volt becsomagolva, egy ragyogó sonka, azt nyújtotta oda olyan csokorformán, virág gyanánt ez a csibész.

Jaj, azt látnod kellett volna, hogy szaladt tele egyszerre a rózsás pofája gödröcskékkel, hogy mulatott ez, látva elképedésemet, hát az olyan volt, akár egy valóságos kis cherub, kit személyesen a Raffaello pingált. Azt mondja akkor:

– Nahát, ha kissé magához tért kegyed, elviszem egy igen előkelő helyre, ottan mégpedig hűtött pezsgőt szervírozok magának.

S avval aztán odakalauzol nagy nevetve az automobiljához.

Na és, kérlek, alighanem még az ügyelő is belemondhatta a kihangosítóba, hogy a “kis művésznővel” micsoda gavalléria esett, mert addigra kitódultak a színház elé mind az összes fodrászok, öltözetők, de még a színpadmester is – te, hát ennek a cukros zsiványnak olyan ragyogó antréja volt ottan azok előtt, hogy egyenest az uccán nyíltszíni tapsot kapott.

Mintamókus

Lakkcipőt, azt sárból csináltunk magunknak. Az volt a módszer, hogy beleléptél a fekete iszapba olyan tessék-lássék, hogy még épp nem ért össze a sár a lábfejeden, na és az volt a lakkcipő. Abban pipiskedve kellett járni. Csizmát meg úgy lehetett, hogy beledagonyáztál féllábszárig, vagy még mélyebbre – csak úgy fénylett a vádlinkon az az iszamós, fekete föld. Így játszottunk, közben meg messziről bámultuk a vályogvetőket.

A kanális partján jó agyagos föld volt, abból vetették a vályogot. A Tótfalusi Bandi bácsi összespanoskodott a cséplőkkel is, zsákszámra hordta tőlük a töreket. Azzal a törekkel megágyazott ott a fölmart parton. Vékonyan szétterítette, arra borította a sablonból a téglát, hogy ne ragadjon le a földre. A sablont – egy deszkából tákolt fogantyús, fenekes fadobozt – maga készítette. Azzal az egy sablonnal vagy ötszáz téglát is megcsinált egy nap. Bekevert egy talicska sarat, belehányt valami kis pelyvát. Árpáét sose, az nem jó, rajta a kalász. Azt a talicska sarat odaborította aztán a törekágy mellé.

A kezeügyében mindig ott volt a vödör, a vizet a kanálisból merte. Előbb körbepacsmagolta kicsit a sablont, mielőtt beleeresztette a vályogot. Akkor a sárkupacból a lábélével lehasított egy téglányit, kézzel jól összedögönyözte, és belecsapta a sablonba. Lábéllel olyan precízen, ahogy a Tótfalusi Bandi bácsi, senki ki nem hasított pontosan egyvályognyi pelyvás sarat – még lesimítani se igen kellett, úgy állt az a nyers vályog a sablonban, mint a cövek. Na azután kiborította a sablonból, rá a törekre, s már hasította is az újabb adagot, szürkületre ott sorakozott glédában félezer nyers vályogtégla.

Vagy egy hétig szárogatta őket, akkor az oldalára fordította, úgy szikkadt még egy hétig, aztán rakta levegősen gúlába mind.

Szerettük ezt, ahogy hasít, dögönyöz, belecsap, kiborít a Bandi bácsi. Nem merészkedtünk közel, el is zavart volna, messziről gyönyörködtünk csak, néztük, hogy dolgozik. Na és egyszer megvártuk, amíg befejezi a munkát, hazamegy, és azokba a még lágy vályogtéglákba mind beletapicskoltunk lábbal, minden téglára  tettünk egy mintát, egy talpnyomot.

A pad

A vasárnap délután, az úgy volt, hogy anya lófarkot fésült a fényesre mosott lepkehajamból, és volt a menés nagyanyámékhoz.

Akkorra az öregasszonyok  úgy megráérősödtek, hát kint ült mind a háza előtt, a padon. Aztán kellett köszönni mindnek; anya mondta, mindenkinek köszönjél, akit nem ismersz, annak is. Hát köszöntem. Csókolom, köszöntem, meg anya is köszönt, csókolom, mindig ugyanaz. Hogy úgy kérdték – aztán mindig ott volt valami kis nyiszorgó panasz a hangjukban, valami lassúcskodás, ahogy kérdték tőlem: azt’ há’  mész, angyalom? Öreganyádhó’? Igen. Meg ahogy anyát kérdték: na azt’ anyád jó’ van? Jól van. Meg ahogy mondták, abban is ott volt a nyiszorgás, hogy: hát jó’ van akkor, csak menjetek. Csókolom, köszöntem, meg anya is köszönt, csókolom, mindig ugyanaz.

Az egész Petőfi utca csupa pad volt, csupa öregasszony vasárnap délután, hogy mind meg kellett  állni, s az egész Petőfi utca csupa megállás volt, csupa köszönés, meg hámészangyalom, mert, tudod, ilyen twitterük volt nekik, hogy így követtek minket, meg követtek másokat; aztán meg volt a megosztás, az meg a szomszéd Ilonkával volt, mikor a cefrének valót szedegették a kertben. A pad volt a twitterük nekik, úgy volt.

Meg az is volt, hogy minálunk, a mi utcánkban, csak egy pad volt, a Nyilaséknak volt az egy padjuk. Pedig minálunk meggyfák is voltak, édesen kesernyés cigánymeggyek, a Petőfi utcán meg fa se igen. Aztán mégse volt pad minálunk, csak az egy Nyilaséké.

Sose mertem leülni arra a padra. Jó lett volna. Oda a cigánymeggyek alá. Sose mertem. Pedig mondta a nyanya sokszor, hogy: no űjjé’ ide, angyalom, azt’ beszé’gessetek a Marikával. Mindig mondta. De nem jött a beszélés belőlem sose, meg az odaülés, féltem a Marikától.

Anya mondta, nem szabad csúfolni a Marikát a lábával, ne csúfoljad a Marikát. Anya mondta, elég baj az nekik, hogy a Marika így benne maradt a  gyerekparalízisbe’.

Botja volt neki, a Marikának, az olyan félős volt, hogy mért van botja. És kerekesszéke is volt, láttam a tornácukon a kerekesszéket. Meg olyan furcsán beszélt, mint akinek pingponglabda van a szájában, mint aki azon akar átbeszélni, na az is félős volt. Hogy nem hülyéskedik a Marika, a járásával meg a beszélésével nem, hanem hogy nem tudja másképp. Na és ezért nem ment az odaülés. Pedig a nyanya még a meggyet is mondta. Hogy szedjek ám belőle bátran. Nem szedtem. Inkább kimentem a kocsiútra. Nem a nyanya elől, a Marika elől mentem ki. Attól mentem ki, mikor piroshúsú körtét nyújtott, meg mondta is olyan fulladósan, keresztül a pingponglabdán, hogy: ‘eh hé kh, kh őh te, aztán, ahogy préselte bele a csücsörgésbe a szavakat, megláttam a fekete bajuszát. Onnantól mind csak ki kellett mennem a kocsiútra.

Vattacukor

A Nőt a Margitszigetre vitte. A Rózsák tere, vélte, feszes elegancia, nekem túl lapos. A Nőnek jó lesz mégis, bár én kissé szomjazom, a Nőnek jó lesz.

Félúton vattacukrot vett neki. Édes, gondolta, ahogy kényeskedve finnyázza  az ujjáról. Az meg, jaj, hát csupa ragacs vagyok, kacagott. Édes, a nők bírják az ilyesmit. De mondani csak annyit mondott, hogy nahát, még a hurkapálca is globalizálódott, mert miféle új divat, papírhengerre vattacukrot, s a Nő már ellenvetéssel mondta, a papír mégiscsak olcsóbb. Fejét ingatta. Nagybányán nyúlánk, szögletes karóra ültetik, muskátlikat szoktak kötözni ilyesmihez. A Nő ránézett gyanakodva, szóval szokása ez, nőcskéket vattacukroztatni. A Nő pilláit rebegtette kérdőn, ártatlan kíváncsiságot mímelt. Fotografáltassuk le a vattacukrot, már terelte is tovább, fotografáltatni a vattacukrot.

Az alléban – a Nő napos padot akart, a fákat sem kedveli különösképp, bevallotta – kibújt cipőjéből, mezítláb hágott a fűbe. Ne menjen csupasz lábbal, mondta a Nő, de nem hallgatott oda, élvezett. Később melléült, csak bámultak bután.

Olvassak magának, akarja, kérdezte, hirtelen eszébe jutott. A Nő akarta. S akkor olvasott kimérten, döcögve: Már háromszor ötven frankot adott neki? Gedeon, maga barom, maga kitartja ezt a szellemet. … Először is csodálkoznunk kell azon, hogy a szellemeknek is pénzre van szükségük. Másodszor röhögve kell megállapítanunk, hogy a mai gazdasági viszonyok mellett nagyon olcsón él a maga kísértete. Meg kellene kérdezni, hogy csinálja… hahaha…[1] – röhögve olvasta akkor már, nem lehet ezt kérem kibírni, a Nő sikkangatott, olyan köhögésféle kis kacajokat burugykolt fel, Bibus, haha.

Akkor elmúlt a szomja.

Futballista feleségek

Kérem, én úgy vagyok szocializálva, hogy olyankor szépen úgy ellapozgatom csöndesen a Színházi Életet, vagy valami kis színes magazint. Hát én azt a férfiörömöt, ami a gólöröm, meg nem zavarnám. Jenőke is megélénkül, egész kivirul; sokszor olyan fád, csak úgy elvan napokig a hencseren, hallgatag, olyan nervőz, hát én meg se merem kérdezni, mi baja.

Na és ilyenkor aztán a Lacika is vizitál. Ja és előtte gyorsan tisztát csinálok, végigfuttatom a porszívót a szőnyegen, felhabosítom a fehér bolyhokat. S akkor az a két snájdig ember ott ül feszülten a hencseren, nézik azt a lapdát, hogy szalad. Én meg főzök nekik, csirkepaprikást. Vagy egy kilónyi friss-gyenge csirkecombot is megveszek olyankor a Sanyikától a piacon. S akkor azt eszik, a Jenőke meg a Lacika. Kis tálcán teszem eléjük, némán, ne zavarjam őket, uborkát is szervírozok hozzá. Persze bennem van az ijedség, hogy esetleg azzal a paprikás zafttal összerondítják a hencser hófehér huzatját, vagy netán a bolyhos szőnyegen esik makula, dehát beharapom a szájamat inkább, nehogy Jenőke feldühüljön, asszonynép mit kárál ilyenkor. S a Lacika annyira belemerül,  úgy élvez, csak lesi, hogy perdül, száguld a lapda a zsönge gyepen. Hát még a majorannás csirkecomb is megáll olyankor a kezében. Addig tartja meredten, míg gól nem esik, szinte olyan egészen, mint egy szobor. Akkor, mikor a gól megvan, csak akkor fejezi be, lerágja a maradék omlós húsdarabokat a csontról, szopogatja szórakozottan, s csak a játék végén engedi elvenni öléből a lepusztított csontokat.

Na és olyan is volt, anyukához mentünk vasárnapi ebédre, s a Jenőke ideges volt, hogy lekési a futballmérkőzést, hát gyorsan telefonozott anyukának. Belehadarta a kagylóba, hogy anyuka, kérem, az ebédet pontban tizenkettő harminckor szíveskedjék szervírozni, addigra kész legyen, mert a futballmérkőzést egykor kezdik közvetíteni, csókolom. Hát és akkor így és ennyi, és lerakta. Na azon már megmérgelődtem, hát tudja kit diszponáljon maga, Jenő, s aztán még az ajtót is becsaptam magam mögött.

Sikágó

Az Angyal néni, az a Békés Pálnál még nem volt benne a Sikágóban. Az Angyal nénit én írom hozzá, én írom bele – belém –, a kilencvenes években.

Arctalan volt a gangon az Angyal néni a tökfőzelék szagú nájlonotthonkában, a sokdioptriás bagolynézése mögött az arca nem is volt neki, csak a hallatlanul kockázatos és nehéz küldetése, az olyasmi, mint a rendszer védeleme és ellenfeleinek üldözése. Egyenes kontaktja volt a felsővezetéshez, és tudta a szamizdatot is az Angyal néni, eléggé tudta akkor még, amit mi már nem.

Olyan házmesterfélén volt benne a küldetéstudata: váratlanul ajtókibaszósan-ráripakodósan. Tudom ám én azt, kisfiaim, hogy maguk itten szektáznak minden este, figyelem ám én magukat – így. Pedig minket csak úgy csatolmányosan figyelt, igazából a Pét tartotta szemmel, akivel együtt színházaztunk, meg azt a humán értelmiségű urát, azt a Jánost – így mondogatta az Angyal néni, a rosszmájú-biggyedős hangsúllyal –, a szamizdat miatt. Meg az is volt még, hogy ezek amolyan vadházasságban éltek ott, a Pé meg a János, a Péterffyben, ez sehogy se fért az Angyal néni bögyébe, meg hogy az a János az apja lehetne annak a nőnek.

Na, a színház, az mindent összezavart. A William becsvágya miatt volt az egész, persze, az csapta hozzánk; hogy hát nem lett se világhírű matematikus, se világhírű fizikus, se világhírű semmi se lett a William. Arra kitalálta, hogy akkor színész lesz. Mondjuk az se lett, csak könyvelő, de amíg a könyvelő lett belőle, addig is – mondom – hozzánk csapódott, pontosabban a színházhoz. Londonból jött, Londonból lökte egyenesen a ‘Sikágóba a becsvágya a Williamet, a hanyatló Nyugat ópiumának e gyönge hajtását – ami miatt máskülönben a színházban komoly respektje volt. A respektje mellett volt még egy autója is, egy öreg Opel Aszkóna – ez nekünk, filléreskedő növendéknárciszoknak eléggé úri dolog volt. Különben azt, hogy pont Aszkóna, az Angyal néni jóvoltából tudtuk meg, abból lett tudniillik a citáció. Merthogy amikor a becsapódó kapu miatt az Angyal néni szanaszéjjel ordítozta az egész lépcsőházat, a William szelíd és jóindulatú szerénységgel biztosította, hogy azért ő, a William nadzson sajnos. Akkor és ott az Angyal néni rögtön tudta, hogy Stirlitz hibázott, és összekombinálta a Williamnek a titkosügynökséget, hogy hát azért jár ide Péhez és ahhoz az imperialista bérenc tollnok Jánoshoz, fölforgatni. Ott mindjárt szemet szúrt neki az autó.

Másnap már kinn voltak a rendőrök. Firtatták a külföldi rendszámú kocsit. Aszkóna, mondták. Kié az az Aszkóna. Pé a vállát rángatta, az Aszkónát nem tudta ő se. A külföldi rendszámból esett le neki, hogy talán a Williamé lehet. William, mondták a rendőrök. Kicsoda az a William. Mondta arra a Pé, hogy: együtt színházazunk, tudják uraim. Színházaznak. Színházazunk.

A szamizdatot éppen nem kérdezték. Csak mondták, hogy ezekkel a külföldi állampolgárokkal nem kéne ez a fenenagy spanoskodás. Nem így mondták, de ezt. Nem fenyegetőleg, csak tényközlőleg megemlítették azt is, hogy van nekik itt a házban egy rendes káderük. Esetleg jó lesz vigyázni. Nem zajoskodni, nem gyülekezni. Így mondták. Meg hogy aviszontlátásra. Na és annak onnantól egy ilyen folyamatos jelenidejűsége lett ott, a századvégen, érted, mire gondolok.

Az új század elején aztán, mikor a szamizdat már csak nagypályás történelem volt, a külföldi állampolgárokkal való spanoskodás meg még csak a kispályás kezdet, Pé meg az a János átköltözött Budára.

Mielőtt a Péterffy Sándor utcai kapu egy utolsó vaskos döngéssel végérvényesen becsapódott mögöttük, Pé még becsengetett a gangon az Angyal néni arctalan, tökfőzelékszagú nájlonotthonába, hogy csókolom, csak jöttem bejelenteni – ha esetleg még Angyal néni nem tetszene tudni róla –, hogy mi most innen elköltözünk, de úgy éreztem, tartozom még azzal, hogy megmondjam: tessék szíves lenni elmenni Angyal néninek a pokolba, nacsókolom.

Arrul, hogy hova lettek a férfiak

(R-nek)

De vajon hová lettek a férfiak, kérdezte Lloaf. Emlékszik, egy volt, amelyik. Egy különösen aggasztó, nagy, szabad térségek úsztak a szemében, tüzes volt, cigányképű, sötét és nyugtalan, s tolakodóan feszítő a nézése.

Emlékszik, maga megvadult egészen, a kancája kívánt lenni, bár ezt akkor még nem tudtam a macskajajos éjszaka után. Éles voltam – gyűlölöm ezt a szót, de éles, s maga azonnal leleplezte magát. A szemében nagy, szabad térségek úsztak, mondom, s bár foghíjas szájüregében nyájasan kélt a szó, nyeregtakarója alatt már akkor ott rejtegette az erős-nagy  férfiakarását.

De méltósága volt neki, lássa, tudom én, ez a méltósága taszította magát az őrjító vágyba, hogy a babája legyen, a babája, mert az ilyennek babája van, vagy, mint később kiderült, babái vannak, de akkor maga már szökni akart, vele akart szökni a várost elhagyva a Szentendrei-sziget mámoros magányába, szeme nagy, szabad térségeinek hűvös vadsága csapta meg a törékeny szívét, s mindegy volt az is, a babái,  mindegy volt sebzett magának.

Utólszor, emlékszik, csak állt a távolodó komp farában, s nézte a semmi kis alakot, aki lett az a méltóságos szerecsenkirály ott a pilláira forrt végső fotográfián, a parton palacsintát ettünk, vége, mondta nekem, hát így lett vége, koppant a komp farában, fröccsent a deszkára a szívem, így mondta, szavait hazugság jegelte, elmúlt tehát. De, lássa ugye, csak most ment el igazán, hogy maga tépett asszonynyomorának cifra szűrével egészen a világ végéig futott. Maga, nézett rá akkor először Lloaf, egészen a világ végéig elfutott, megállott a cakkos szélű sziklák tetején, ott, ahol a Tasmán-tenger fekete tajtékaival úgy csókol bele a Csendes-óceán zöld habjaiba, ahogy a méltóságos szerecsenkirály szerelmük delén a maga szőke fürtjeibe, s karcsú kezével úgy ejtett el ottan egy lelkecskét, mint ki lepkét fog hálóval, idehívta, ideintette erre a világra azt a kis magot, míg másik kezével kévébe kötötte mind a férfiakat, kévébe az aggasztó, nyugtalan szerecsent is a többivel együtt, s a száradó asztagot, mint ki növényprésbe gyűjt, a titokfiókba gyűrte. Oda lettek hát a férfiak.

Odalettek, válaszolt csöndesen a Nő. Oda kellett lenniük, mert, lássa Lloaf, akkor vettem csak észre, hogy a nagy szerelem már tizenkét éve a lábam előtt hever.

Lone Waste Hero

Intézeti árvagyerek volt Martinka Mihály, ennyi tudható, meg hogy valójában Margitka barátnőjének udvarolt, de mikor attól kosarat kapott, dacból-bosszúból megkérte Margitka kezét. Azután, hogy az első gyerek megszületett, az Alföldről egyenesen Dunántúlra hajtotta az a zsivány vére. Isten tudja, honnan, szerzett egy szekeret, felpakolta az ócska ruhásszekrényt, Margitka meg a ruhákból macskabölcsőt csinált benne a kis Manyinak, így indultak útnak. Manyi később azt mondta egyszer, hogy két dolgot nem felejt el soha: a fényes pofájú Holdat, ahogy bebámul a nyitott szekrényajtón, meg a zománcos konyhai edények rekedtes koppanását, ahogy lepotyogtak, és tompán pattogtak a szekér mögött a keményre szikkadt, agyagos úton. A nagybaba is odaveszett, amivel a zsidó kalaposék, akiknél Margitka szolgált, kistafírozták – az bizony nagy szívfájdalom volt.

Kubikos lett Martinka Mihály, a vasúti töltésen lapátolta a követ, tologatta a talicskát, így szolgálva a szocialista hazát. Később belépett a téeszbe, mikor mindenki más is belépett, és persze ez akkoriban jó biznisznek tűnt, de Martinka Mihály mégiscsak egy régivágású betyár volt, amolyan lone waste’s hero ; hamar kiderült, hogy beilleszkedési problémái vannak, meg löttyös nagy indulatai, meg hogy még a Jóistennek is csak jókedvében, otthagyta hát a téeszt, és mindenféle magánvállalkozásokba kezdett.

Elsőnek galambdúcot épített deszkából, vályogból, s részben mert szerette a madarakat, részben mert virágzó kereskedelmi lehetőségeket látott benne, galambokat kezdett tenyészteni. Kedvelte a sült vért sok hagymával, s reggelente, mikor ölében a kicsike, kormos vaslábassal kiült a sámlira a nyárikonyha elé, kedvtelve prrrrrregett, tubitubitubizott a gyöngehúsú gerléknek. Az üzlet azonban nemigen hozott a konyhára, úgyhogy Martinka Mihály újabb vállakozáson kezdte törni a fejét.

Egy nagy monstrum sárgaréz tartályra mindenféle rézcső spirált hegeszttetett, pálinkafőzőt eszkábált, részben mert igen kedvelte a jó szilvapálinkát, részben mert ebben látta a gyors meggazdagodás újabb lehetőségét; s amikor a kertben a magvaváló ringló édesen-levesen lehullott a fáról, vödrökbe szedte, s maga ácsolta fahordókban hosszan érlelte. Azután a pálinkafőző üstöt a gáztűzhelyre állította, alágyújtott, majd egyik végén adagolni kezdte a cefrét, a másik végén meg, a gumicsőből kibírhatatlanul sokára lassan előgördült az első csepp, mely végezetül egy hidegvizes lavórba állított üvegben fejezte be útját. Az egész utca összegyűlt a nagy attrakcióra, és Martinka Mihály, ellenőrizendő az alkoholfokot, úgy gyújtotta meg a friss párlatot egy leveseskanálban, mint egy cirkuszi mutatványos.

Bimbózó pálinkafőző karrierje azonban tiszavirág életűre sikeredett. A főzőt hatóságilag lefoglalták, és elkobozták, Martinka Mihály pedig a maradék pálinkába fojtotta bánatát. Így esett, hogy egy átkesergett alkoholgőzös éjszaka után gusztusa támadt egy kis hajnali galambhúslevesre, s azon pocsolyarészegen felimbolygott a létrán a dúchoz, és kezében egy fiatal, verdeső galambbal, létrástul hanyatt esett. Összezavarodott akkor a fejében mind, az a sok vállalkozás, káromkodott egy cifrát fektében, és a dúcnak többé tájára sem ment. Nagy mérgiben aztán visszaosonkodott a téeszelnökhöz, kialázatoskodott magának egy zsíros éjszakai portási állást, és onnantól fogva magányos szolgálati órái alatt keserű nosztalgiával csikóbőrős kulacsokat, és galambokkal díszített fokosokat meg korbácsokat faragott görbe késével Martinka Mihály, az alföldről elszármazott lone waste’s hero.

A kilenc bárányrul

Kilenc bárányt festett köré a Lajos, kétszer is megszámolta a Manyi, kilencet.

Nem volt még beüvegezve a veranda, aztán ott ült a Lajos minden nyáron az árkádfolyosó végében, ott keverte a faroston a karcsú ecsetjével a sárgákat meg kékeket. Valami rokona volt a faluban, ahhoz járt le olyan nyaralóformán, aztán mikor a kocsmában a Miskával cimborákká itták magukat, bekvártélyozta magát oda a nyitott verandára. Legközelebb meg már egyenesen odahurcolokodott a bőröndjével a vasútról. A Miska farigcsált, nyeste a bőröket, a Lajos pedig pingált a maga örömére.

A Manyinak papírzacskóban selyemcukorkát hozott – annak az oldalára, a cukoréra persze, rá volt írva, hogy Budapest, mert pesti volt a Lajos –, az meg szájtátva leste, amint zörög a zacskó a Lajos finom, városi kezében.

Le is festette másképp a gyereket, kedvezni akart vele a Margitkának. Az meg, hogy: Lajos, a Krisztust fesse meg nekem, ha kedvezni akar, a Krisztus a jó pásztort. És a Lajos akart, úgyhogy megfestette; kilenc bárányt festett köré, kilencet, nem az apostolok cselekedetei, hanem az angyalok hierarchiájának régiói szerint, és a Margitka nem kérte számon a bárányokat.

– Hanem – töprengett évtizedek múlva –, különös egy ember volt az a Lajos. Mikor a halálhíre jött, nemsokra rá levél érkezett Pestről, a nagynénjétől, hogy a Lajos meghalt. Mindenesetre furcsálltuk, mert a levél a Lajos kézírásával volt megírva. Hát aztán ő volt. Megírta előre, azt adta postára a nagynénje, a Lajos sajátkezű nekrológját.

– Aha – mondta a Manyi –, emlékszem. Azt nem tudtam, hogy a Krisztust te kérted, mama, de a levélre emlékszem. Meg hogy micsoda vörös sörénye volt. Olyan vörös nincs is. Lehet, festtette a haját. Bár, vörös volt annak a szőr is a kezén.

– Az hát. Vörös. Hogy is hívták? Naumann… Naumann Lajos.

– Naumann? Ja… akkor nem hiszem, hogy festtette.

Az ízekrül

Már a sült pézsmatök – mondod majd ötven év múlva – se úgy esik, mint régen.

Így mondod majd, ilyen tárgyilagosan.

Nem, hogy túl vizes, vagy hogy túl rostos, vagy hogy agyoncivilizált huszonegyedik századi hibrid, nem, egyszerűen csak nem úgy esik.

Ott van például a selyemcukor – mondod majd ötven év múlva –, pedig milyen klassz selyemcukrokat csinálnak manapság. Mégis az volt a legjobb ízű, az a régi szögletes, a Budapest felirattal az oldalán, tudod, amit az a Lajos hozott.

Mindössze a vágy folytonossága szakadt meg időközben, ahogy a fogyasztói társadalomban lassanként egybemosódnak az évszakok, és az osztálykülönbségek készpénzzé meg hitelkártyává rétegződnek át. Korkép. Nem hiányzik belőle más, csak az íz, ilyen tárgyilagosan. Ennyi.

Vagy a hurkazsír, nahát azt ki eszi meg mostanában – kérdezed majd –, pedig emlékszem, micsoda csemege volt; az én anyám még úgy kente, a kenyér egyik felére a paprikás zsírt, másik felére a fehéret, mert az a kevés, ami a hurkából kisült, alig volt elég egy szeletre – mondod majd ötven év múlva –, na és az akkor olyan jólesett.

De minderről most még mit se tudsz; most még ott álltok az ablakban zsíroskenyeret majszolva a Zsuzsival, és azt kiabáljátok bele virgoncan a hóesésbe, hogy Tarka zsíroskenyér, piros zsír, meg fehér…

A meglepetésrül

Mondják, pedig nagyanyám is egy nő miatt lett öngyilkos. A kocsmárosné miatt. Ha nem a baszás, a pálinka miatt.

Csak pálinka meg cigeretta legyen, így mondta nagyapám, s szítta közben a Románcot. Románcot szívott, mi mást szívott volna az ilyen csupaszerelem ember, a tüzet törköllyel hevítette. Kisasszonyregény – ezt meg a csomagolásra mondta, a Románcnak arra a sápadt rózsaszínnel csíkozott bagóbarna, puha paklijára. A csomagolásra, amihez sose volt elég képességes. Mert nagyapám száraz volt, mint az alföldi szántók aszálykor, szikkasztotta az a sok tűz, a pálinka meg a cigaretta tüze, izgatta azt a forró szívét, hogy az a hév, mikor előkívánkozott volna valami kis érzelgés, könnyű szentimentalizmus, sistergős nagy indulatokat csinált.

Anyám akkor még kertészetis volt. Naphosszat hordták a kévét a hőségtől ájult földeken, csak ebédre tekertek be kerékpáron a téeszirodára tikkadtan, s álmos-lustán vissza az üzemi konyha savanyú tojáslevese meg finomfőzeléke után. De előtte még a kertészetis lányokkal hátrasurrantak, hogy a feketéhez, amit a Marika főzött a sötét folyosó végén, a negyedik fényfolt mögött, elszívjanak cinkos titokban egy cigarettát. Álltak a sárga nyárban, hátukat a falnak vetették, füstöltek elégedett megcsöndesedéssel a lányok, csinálták a tilost. Arra jelent meg nagyapám.

Egy tölcsér fagylalt olvadozott a kezében. A kocsmapult hűvösén megült sörpárán át nyújtotta neki a kocsmárosné babája, hogy összeért az ujjuk. A Manyinak viszem, mondta nagyapám, meglepetésbül. Leheletét átégette a törköly meg a Románc karcos keserűje.

A kormányhoz fogta, míg a kerékpárra fölszállt, kicsit megbillentek a tölcsérben a gombócok, a csokoládé, s a vanília. Meg is csöpögősödött, mire odaért a téeszirodához, szirupos, lágy víz csurrant végig az ostyán.

Ahogy megállt előttük az imbolygó kerékpárral, kezében az olvadt fagylalttal, bennrekedtek mind a füstök. Szinte megnyúlósodott az idő, elkövéredett a csönd. Nézte, csak nézte a cigarettát a csikólány anyám kezében, egyszerre tisztult föl tekintetében a könnyű szalonspicc, s ereszkedett rá a sistergő harag, csurrant le kézfején a szirupos, lágy víz. Egyenest a forró szívére. Mint aki ütni készül. Akkorra a csendet meg lehetett harapni. Aztán a gyönge tölcsér sóhajtva roppant, arra föleszmélt nagyapám. Anyámra nézett, anyám szemébe kulcsolta magát erővel, úgy száradt, úgy hűlt ki a tekintete. A fagylaltot épp a lába elé dobta. Aztán némán sarkonfordult.

A modern méltóságos trafikrul

Tudod, Ernő, ez úgy elgondolkodtatott. Hogy a modern méltóságos trafik is éppen úgy fest, mint akármelyik címtelen és jellegtelen, életunt kis trafik Pesten.

Mondjuk az igaz, manapság a lapos fiókban nemigen tartanak már postabélyeget meg levelezőlapokat, mióta a Vinton Gray Cerfnek nevezett cica elvitte a nyelvüket, se forgalmiadó-bélyegeket, mert azok meg iparilag föl lettek nyalogatva a cigarettásdobozokra, az okmánybélyegek miatt legújabban már az Okmányirodában keseredik az ember. De azért a pulton az egynéhány barna doboz, az megvan. S a papírskatulyák, szivarkák a kirakatban. Csak nem Hercegovinának, Királynak, vagy Hölgynek hívják, hanem Hunornak, Viceroynak, meg látnokilag Nabucconak, ugye.

Aztán az üvegtetejű ládát hűtőszekrénynek nevezik; noteszek, tollszárak helyett az egyéb luxuscikkek aktuális divatjuk szerint Heineken vagy Pilsner Urquelle, esetleg Soproni névre hallgatnak. Rövid is van, úgy mondják, tüske – mert csak úgy égeti az ember torkát, szúr, mint a kóró.

A Méltóságosrul különben annyit, hogy kevésbé exkluzív, mint inkább gyászos – szolgáljon mentségéül, hogy a nemzeti szerencsétlenség évada van. Ebből kifolyólag az ő aktív készletében sem szerepel a kedély, deviszont(!) – úgy elirigyeltem ezt tőled – a kuncsafti konfidencia igen.

Tudnod kell továbbá, hogy  a Méltóságos Tiborját mainapság Miklósnak hívják, s karakterrajzának legfőbb vonása, hogy az elegancia terén egynémely hiányosságot tud csak fölmutatni. Na és ez a Miklós, kérlek, szociális okokból tart pakompartot, meg misztikus kis email jelvényt, lévén, hogy hajléka, az nincsen, csak munka iránti hajlandósága, meg méltósága – az viszont tagadhatatlanul van neki. Színházi Életet, vagy a Nemzeti Sportot, azt nem olvas a Miklós, a politikátul meg egyenesen ideglelést kap, mondta is néhányszor. A pultot is legtöbbnyire kívülről támogatja fád arccal, meg a Méltóságát is.

Tudod, amióta a Juci elment, ez, a modern méltóságos trafik maradt a környék kiemelt kommunális örömforrása. Úgy is mondhatnám, a méltóságos trafik az ötvenen túliak Zöld Pardonja. Ide bizony közvetlen pofával ugorhat be a ruganyhajú kárpitossegéd a szomszéd pincéből, s hangfogó nélkül, alázatlanul kérhet egy csomag Kormányzót, vagy fehér Bondot, aktuálisan a Tomorrow Never Dies-t fütyörészve. S ha a Kegyelem vizitel, s valami kis szemrehányó kritika éri a Méltóságost a forgalom okán – Hát kocsma ez, kérem szépen, kocsma ez? – , a Kegyelem személyesen veszi pártfogásába a Méltóságost, legyintve csak annyit mond: – Kocsma?! Piha. Manapság az emberek már egészen elfelejtették, mit jelent az, hogy trafikálni.

A Simigrül

Hogy a Simig tényleg maga volt az atyaúristen, arról csak majd’ harminc év múlva győződhettem meg.

Őáltala, ővele és őbenne – ott ült a Simig az Atyának jobbján, és bár én a Simiget sohase láttam – ahogy egy valamirevaló atyaúristen se mutogatja magát csak úgy passzióból –, a Simig volt, hogy úgy mondjam, a szájhagyományunk. A kollektív emlékezetünk.

A Simig, a jó pásztor, rendre pénteken jelent meg, gondolom, már csak a böjt miatt is, és akkor is csak a páratlan heteken, a belügyek, ugye, jobbára a városi közkórházhoz kötötték. De kéthetente fölpattant a Jawára, és csak úgy repkedett a motoros bőrsisakjának állöve a szélben, ahogy a hársfa allén átrobogva begördült a falusi körorvosi rendelő udvarára, ítélni élőket és holtakat.

A Katót  már akkortájt is kínozta az epe,  mikor a Simig még csak pelyhes állú gyakornoka volt a hét szentségnek, úgyhogy a páratlanheti úrfelmutatásokon a Kató rendre mindig megjelent, a Simig meg olyan kenetteljes pofával tolta a szájába az ostyába göngyölt görcsoldó porokat, hogy abból kifolyólag a Simig neve fölírásra került a háziáldásba is, s még mikor a Francit a szívbaj gyötörte, azt az ostyába göngyölt port tolta oda neki a Kató, mondván, ami bévül egynek jó, jó az másnak is; a Simig adta, a Simig elveszi – hogy krónikus kólika a jobb, vagy kergült kapillária a bal bordaív alatt, egykutya, neki ugyan – a Katónak – tiltakozhat a Franci.

Szóval, mondom, a szájhagyományunk, a kollektív emlékezetünk volt a Simig, pedig akkor már rég fölpraktizálta magát a Jawán Budapestre, onnan meg tovább, egyenest a Teremtő elé. Akkor múlt el, mikor már a Katót temettük.

Ő-vel már vagy tíz éve ácsorgunk együtt a stúdióban. Aztán ma egyszercsak előjött a Franci, meg a Kató. S a Katóval, mintegy a Kató beágyazott függvényeként, a Simig. Ahogy kiejtettem a nevét – na és a Simig, mondtam –, Ő úgy kapott a homlokához, mint akibe rémes migrén karmol, és az izgatottságtól zihálva gyors egymásutánban vagy háromszor megkérdezte: Nebaszd, te tudod, ki a Simig?

Hát, izé. Mert övé az ország, a hatalom, és a dicsőség mindörökkön-örökké, ámen.

Teleregény

Szalonblokker

A televíziózás ős-, és hőskorából hallottam még olyan finom dolgokról, hogy nyári estéken a Fityóék kitelepítették a tornácra a kopott hokedlit, arra ültették a fekete-fehér Oriont, és a fél falu, de legalábbis az egész szomszédság, alkonyatkor kimosakodva együtt mozizott az udvaron.

A háttérben a kabócák tolták a vokált, míg a Híradó kezdő kockáin az operatőr besvenkelte magát a főcímbe.

Faluszerte kisebb szalonblokkok alakultak estefelé, csillogó szemmel bámulták, hogy szalad a páros síneken mosolyogva a villamos, vagy hogy Zalában leszüretelték a nyári almát. És akkor arról beszéltek, hogy a Ferike is, ugye, elment arra a Pestre, pedig gyűrűs menyasszonya van neki. És édes és intim közösség volt, meg ragyogó társasági élet olyankor, a legfrissebb pletykák úgy peregtek a szájakból, mint a vetőmag, hát azt hallották-e, hogy a Magdi megint leüvöltötte a Doktor Feri fejéről a hajat, úgy káromkodott, tán még meg is verte az urát, a téeszig is elhallatszott annak a kárálása; meg aztán a Szúnyognak az ócska biciklijét is meglovasította valaki, a kocsma elől vitték el, dehát ide vigyázzanak, az idén ez már a harmadik.

Namost, amikor idegrendszeri és egyéb financiális okokból lemondtam az előfizetést, eszembe jutott, hogy majd úgy csinálok én is, olyan leszek, mint a Misa bátyám, hogy estére úgy lenyugodva, kimosakodva átballagok a Snájdighoz, és akkor megnézzük együtt a Napló extrát, vagy amit, és akkor az ünnepi lesz, és meghitt, várakozással teli, és kegyelemmel teljes.

Zsebes

A cipőt máskülönben nem kell levetni nála, legalábbis soha nem kéri. Azt persze jóérzésű vendég észreveszi, hogy a saját cipői – kis női csukák – rendesen a bejárati ajtó mellett sorakoznak. Egyszer kipróbáltuk, hogy amikor kiment a szobából, kicsit elmozdítottuk a fotelt. Na nem látványosan, mondjuk egy-két centi, hat fok balra, ilyesmi. Visszajött, és miközben szellemi csimborasszókra hágott, mellékesen, mintegy automatizmusként beállította a fotelt. Nem látványosan, csak egy-két centi, hat fok jobbra, ilyesmi. Észre sem vette, szerintem. A zsebéből meg egész meghökkentő dolgokat tud elővarázsolni; monológja közben csodálkozás nélkül rámered – ez persze a beszédben egy pillanatra sem akasztja meg –, majd szórakozottan újra zsebreteszi. Ilyen zsebrevágós fajta. Szokása például az almát egészen megenni, hogy csak a szár marad, vagy a szőnyegen ülve beszélgetni, és közben, mellékesen, mindenféle látható és láthatatlan szöszöket szedegetni. Almaszár, papírfecni, használt gyufa, elhullajtott macskabajusz, hullámcsatt, minden a zsebébe vándorol. Konkrétan egy eklektikus kommuna tanyázik a zsebében. Pontosabban a zsebeiben. Mert ösztönösen vonzódik a sokzsebes ruhadarabokhoz.

Egyszer, munka közben, zsebrevágott egy használt rágógumit. Kicsit ingerült lett, amikor észrevette, hogy a rágó a zsebébe ragadt. Akkor megkérdeztem tőle, voltaképpen miért nem használja a szemetest? Elkerekedett a szeme, és azt válaszolta:

– Nahát. Valahogy az fel sem merült.

A savanyú szőlőrül

A Juci volt a mi tükrös szivecskénk. Lehetett azt tudni egész Óbudán, hogy nála a narancsban soha sincs mag, hogy nagyobb szemű a cseresznye, a paradicsom is fürtösebb, és hogy a Juci egy valóságos esztéta. Napjában többször friss vízzel permetezte végig az árut, és ezzel olyan vizuális szépségeket varázsolt, hogy az embernek kedve támadt unalmas-békés csendéleteket festeni harmatos, kövér padlizsánokról.

A Juci volt a mi trükkös szivecskénk. A trükkje, hogy olyan volt, mint egy női Lópici Gáspár. Az utca hírmondója, fél Óbuda kollektív emlékezete. Nem egyszerűen kereskedő, hanem mentálhigiénés szakember. A vizitdíjat meg simán beépítette a krumpli, meg a hagyma árába, és senki nem reklamált miatta, mert ez így volt rendjén.

Nyolcszázkilencvenhat, ésköszönömszépen – mindig így összegezte, és néhányan, akik még nem tudták a nevét, csak így emlegették: Tudoood! Az Ésköszönömszépen! Mint a Vegyevigye. Pont úgy. Merthogy a Jucit is mindenki tudta; szájhagyomány útján terjedt.

Aztán egyszercsak kirakta az eladó táblát a zöldséges pavilonra, és nyugdíjba ment. Előtte persze elköszönt mindenkitől.

Új zöldségesünk van. Igyekszik nagyon. Valahogy mégis savanyú a szőlő.

Pokolbéli víg napjaink

Nemigen mozdult ki otthonról, csak az Ilonnal találkozott néha a folyosón, mikor a postáért kitotyogott. Az mondta neki, hogy beszélik, hogy maholnap nyakunkon a vilégvége.

Akkor fogta a szürke majomtaligát, elment a közértbe, telepakolta olcsó vagdalthús-konzervvel a majomtaligát, hogy nyögve-jajgatva bírta csak cibálni maga után.

Mikor a ház előtt megállt kicsit pihenni, az erőlködéstől langyos, savanyú párát sóhajtott ki.

A lépcsőn a Lajos segítette.

Hogy mit cipel, ezt kérdezte tőle a Lajos, mikor fölértek.

Konzervet. Hát.

Konzervet, kérdezett vissza a Lajos, na de ennyit, ő meg hogy ennyit, fiam, ennyit, mer az Ilon mondta, hogy jön a világvége, azt enni meg, ugye, csak kelletik. Konzervet. Hát. Amennyi keveset ő csipeget, evvel mán csak ellesz valahogy, mondta.

Arra a Lajos nagyon komolyan nézett.

Gondolja, Kató néni, hát aztán túléli maga azt, a világvégét, kérdezte.

Megállt, mint akit tragikus hirtelenséggel megcsapott a mennykő, még a szeme is könnybelábadt, ahogy a Lajosra fölnézett, úgy szakadt ki belőle.

Jajistenem, fiam, de hülye vagyok!

Körmagyar

Ez ilyen körbejárós történet. Úgy van meg mindenkinek, mint mondjuk a bárányhimlő. Vagy, mint valami ostoba kabala, ami időről időre a kezed ügyébe akad a táska alján, belekeveredve a bolyhos zsebkoszba, állott, és viseltes. Be van fülledve, hogy úgy mondjam. És van, hogy egyenesen kínos, amikor előkerül. A nagyon hangosan baszó nő. Namost nekünk is van ilyen, vasárnapi asszony rökamién, így mondjuk, pedig milyen szépen írják máskülönben: recamier.

Ezt a rökamié-dolgot onnan tudom, hogy az anyja – mert az is van neki – egyszer bort, meg cigarettát hozatott velem, na és ott a rökamién fogadott, el volt törve a lába, ernyedten feküdt, tehetetlenül, és csúnyákat mondott a lányára, aki a vasárnapi asszony. Úgy hevert ott, mint akit ittfelejtett a történelem, jól megharapdálta, aztán mégiscsak félrelökte, zsúfolt, hússzínű szobába, rokokó ornamentikával. (Jó, ezzel némileg túloztam, de engedélyem van rá, tudod.)

Vasárnap délután úgy van, hogy az ember tapintatosan elvonul. Hogy az ajtókat magára csukja csöndesen. Mondjuk sziesztázik, olvasgat, vagy még okosabban elmegy otthonról. Vendéget semmiképpen nem fogad, mert akkor el kellene a vendéggel haladni a vasárnapi asszony budoárja előtt, mi több, megállni kicsit, folyosóajtót zajjal bezárni, úgy tovább. Namost az ilyesmihez vasárnap kettő és három között komolyabb társas környezeti szocializáltság, és/vagy nagyfokú tahóság szükségeltetik, mert, lássátok feleim, ahogy kinn, úgy benn, akusztilag ki van ez találva kérem, itt aztán mindenki mindenkit hall 5.1-ben, hát ehhez tessék tartani magunkat.

Mondjuk, nem parasztságból. És nem is akartam megzavarni. (Különben vajon meg lehet?)

Egyszerűen csak arról van szó, hogy ma kivételesen korán lett elejtve a nagyon hangosan baszó nő.

Kulcsokról, lakatosokról, egyebekről (zárszó)

"Kulcs. Titok.

Kerner mondja: kulcsot találni: jelenti, hogy megszabadulsz egy szorongatott helyzetből."

(Krúdy Álmoskönyv)

A Medvéről később kiderült, hogy a Totya osztálytársa volt a gimiben. Bírtam, mert matematikai pontossággal számította ki, hogy az ébredésemtől számított első öt percben (honnan tudta, melyik az?!) még olyan hasadékban vagyok, aminek semmi köze a humán tényezőhöz, az egóhoz meg aztán messze hozzá se szagol. Mindezzel nagyon is tisztában volt a Medve, és sanszot adott arra, hogy legalább tétova kísérletet tegyek a személyiség cserepeinek összekotrására.

Kávéért is csak a jóízlés határain belül lobbyzott. Akkor már kifejezetten bírtam. Reszelgetésben is szimpatikusan mértéktartó volt, nem úgy esett neki, mint tót az anyjának, hanem csak meglebbentett valami kis harát, valami rezignált férfierőt, és olyan fentről lefelé formán, három-négy pontos, célirányos mozdulatot tett, és azokban a mozdulatokban a Sweeney Todd profizmusa volt, a reszelőn meg csak úgy cikkant a fény, hogy a Tim Burton besírt volna a gyönyörtől, ha látja.

Szóval, a Medve úgy, ahogy volt, teljes férfivalóságában bírta a szimpátiámat, csak abban differenciálódtunk, hogy pontosan mire is biztosíték a biztonság. Ennek kapcsán amúgy a Medve apologetikusan kifejtette nézeteit a jogállamiságról, példaértékű kis szkeccsekben szemléltetett joghézagokat.

Mielőtt elment, meghagyta a telefonszámát. Ez különösen kedves gesztus volt tőle, mert korábban én már kétszer hívtam a mobilján. Nem baj, a Medve ilyen biztonságos ember, gondoltam, ismerek ilyen, a tartaléknak is legyen tartaléka-embereket, és bár nem értek egyet (anyám szerint ugyanis egy felelőtlen suhanc vagyok), azért próbálok megértő lenni.

Szóval, a Medvéről később kiderült, hogy a Totya osztálytársa volt a gimiben, és így összegezte a Medvét:

– Jaaaaj, az egy olyan édes, jófej gyerek volt. Mindig bírtam. Kár, hogy olyan lúzer.

Lakatossal hálni csak annyiban méltatlan, amennyiben érdekorientált. Anyám, példának okáért, hozzávetőleg 11 680-szor tette.

A Táncosékrul

1.

Táncoséknak a Katus nevezte el őket. Gondolom, a koreográfia miatt. Ahogy az asszony beszáll a rokiba. A rokkantkocsira mondta mindig a Katus, hogy roki.

Amúgy az asszony törpe. Meg el is hízott csúnyán. De azért mégiscsak dekoltázst szeret viselni a legjobban. Csakhát nemigen bír mozogni. Már tudniillik az elhízás okán. Túl nagy teher neki az önsúlyának a cipelése. Na ezért kell a roki.

A roki tisztára haszongépjármű, visszapillantó is van rajta, meg gumikürt, amin egyszer alkoholos befolyásoltság alatt megtanítottam valakit kesztyűben dudálni, meg fenyőfás légfrissítő, vagy egy tucat. Plüssállatok felaggatva. Műanyag tárolódobozok. Egy vadonatúj, piros Rossmann bevásárlókosár. Meg jól kihasznált reklámfelület a háttámlán, úgyismint Blaupunkt, Mai Lap, meg 96.4 Roxy. Ilyenek. Hogy amikor az asszony kigurul az utcára, ott van a rokin a teljes világnézete neki.

Na és a férje, az meg olyan albínó-féle. Fehér haj, nagyon vad kék szem. Aztán meg lehet ott még más is. Már úgy értem, a személyiségével. Ilyen titkos színészi ambíciója lehet neki, mert néha kihallatszik az ajtó mögül, ahogy mindenféle vicces rajzfilmhangon beszél. Vagyishogy beszélget. Általában komplett dialógokat ad. Hát ilyeneket tud az albínó-féle ember. Máskor meg valami hangutánzó halandzsanyelven beszél, mint a busmanok, és nagyon profin megvannak ezek az effektjei neki, része az aktív kommunikációs eszköztárának. Ez a csettegés, meg perregés, meg hasonlók.

Rendes beszédhangja is van, azt használja a szomszédokkal, jóóó_npt, mindig így köszön, és ezt a jónapotot többnyire csak kikövetkezteti az ember, mert azt, hogy napot, olyan gyorsan és tömören mondja, hogy csak úgy torlódnak a hangzók egymás hegyén-hátán, érteni nemigen lehet. Namost azt, hogy jóóó_npt, mint köszönési formát, napszakfüggetlenül képes alkalmazni, így mondja este 11-kor is, mikor magára csukja a kukatároló ajtaját.

Máskülönben nem élnek rosszul belőle, úgy értem, a szemétbugázásból, mert az asszonynak azért mindig kerül új dekoltázs. Meg olyan zenélő órájuk is csak nekik van szerintem, ami a maga nemében világnézetileg például kifejezetten úttörő dolog, mert hol voltunk még akkor az Uniótól, mikor a Táncosék a déli harangszó helyett már az Örömódára kanalazták a székelyképosztát?

2.

Elegem volt, azt kiabálta, meg hogy mindenki elmehet a picsába. A düh kirobbantotta a lakásból. A fia az ajtó mellett ácsorgott, a folyosó sötét hűvösében, csöndesen szólt, hogy na, na, meghallják a szomszédok. Szarok a szomszédokra, vágta erre oda, majd még bocsánatot kérek a szomszédoktól, mert meghalt az anyám.

Azt gondoltam, nahát, nem is tudtam, hogy az anyja valakinek. Valahogy nem olyan fajta volt, nem olyan valakianyja fajta. Biztos a dekoltázs miatt gondolhattam. Na és, hogy mi lesz most a dekoltázzsal. A Táncossal mi lesz, az albínó-félével. Hogy ott marad majd egyedül a csipkékkel, matyómintás tányérokkal, gumikutyákkal telezsúfolt lakásban, abban a giccses kis babaszobában. A zenélő órával, ami minden egészkor az Örömódát játssza. Mi lesz most a Táncossal, hogy nincs több koreográfia.

Mire kimentem, a rokit bezsúpolták egy kis fekete mikrobuszba. Nagy, tág terek tátogtak hirtelen a folyosón, éhes hiányjelek. A roki hűlt helye. A Katus mondta, hogy lesz hely legalább. Hely, az lett. A Katus azt is mondta, hogy el tudom engedni azt a kis szorítást a torkomban, az élet nem áll meg, és végtére is tényleg lesz hely. Amúgy – kérdezte aztán a Katus – hány éves is volt, aztán meg hogy, na látod, egészében véve szép, hogy ezzel a kis fogyatékával ilyen jól bírta, mondta, tisztára egy összetömörített heroikus kis élet, a Victor Hugo se fejezhette volna ki szebben, és amúgy is minden perc ajándék.

A rokit meg csak úgy bezsúpolták. A rokit, amin ott volt neki a teljes világnézete. Az az esszenciális victor hugo-i heroizmusa. Aztán azóta úgy oda-odakapom mindegyre a tekintetemet arra a hiányjelre, a hűlt helyére a rokinak. És akkor eszembe jut. Hogy jé, napok óta nem hallom az órát  az Örömódát zengeni.

Huszonöt négyzetméter boldogság

Mostanában költöztek ide.

Mostanában képződött a két mosógép a bejárati ajtajuk mellé. Meg a csempe. Meg a járólap. Kelj fel és járj.

Ásnak, alapoznak, akár a hegyek óriásai. I Giganti della montagna. ÚjLakók. Ez a nevük. Az ÚjLakók-lány mondta egyik este. Mi vagyunk az ÚjLakók, bocsánat, ha kicsit zajosak vagyunk, igyekszünk azért. Tán hiányzik, ami szükséges, de minden fölöslegesnek roppantul bővében vagyunk.[2] Ezt is mondta. Tudod, azon a másik, a szótlan nyelven. Mosolygott is hozzá.

Ezeknél, te, ezeknél valahogy nem ütött be ez az egész. A kormányválság. A gázár. A távhő. Gazdasági válság, meg minden.

Az úgy van, hogy először az ÚjLakók-fiú jön meg.

Az ÚjLakók-fiú ilyen Praktiker-fiú, vagy hogy is mondjam, munkaruházati vakondnadrág, sildes sapka. Meg szerszámos láda.

Na és kisvártatva hallod a spaklit, fém sikkant fémen, és akkor glettel. Te, én láttam egyszer azt a lakást, és az a lakás, az tényleg feladat, elhiheted. Glettel tehát. Meg rakja a csempét hűvös halomba. Rakja a fészket.

És akkor hallod, hogy visszapittyeg a kaputelefon – na az azt jelenti, hogy megérkezett az ÚjLakók-lány. Akkor először csak egészen kicsike rés nyílik az ajtón, aztán nagyobb, és még nagyobb, és a nyílásban megjelenik a fiú feje, és olyan rajzfilmesen kinéz, hogy először balra, aztán jobbra, a folyosóajtó felé, ahonnan várja a lányt. Közben meg mosolyog, mint a vadalma, meg ragyog is szép fehér fénnyel. Főleg, mikor a lány már a folyosón kopog. Akkor ezek így összemosolyognak, az ÚjLakók, összeölelkeznek abban a mosolyban testtelenül, és akkor azok tényleg össze vannak ölelkezve, szinte szemérmetlenül póztalanul. Na és hát ettől úgy meg kell halni kicsit, hát ezek annyira szimpatikusak.

A terményállományrul

Nő, az nem volt a közelében az Agárdi úrnak, mióta a feleségét eltemette. Fiatal felesége volt, állítólag nagyon szép, bele is roppant az Agárdi úr, hogy elment, úgy mondják. Azóta az egyetlen, úgynevezett szorosan vett hozzátartozója a kis toy terrier, Pollyka. Kicsike és törékeny, akár az asszony volt, és ahogy az ment, úgy jött a Pollyka az Agárdi úr életébe.

Szokása volt az Agárdi úrnak, hogy problémafeldolgozásból és ösztönkezelésből estére jól leitta magát, aztán úgy éjfél felé – a pálinkától nekihevülve –, nyitott bejárati ajtónál nekifogott pörköltet főzni. Mikor a húst a pirospaprikával a hagymán kicsit megrottyantotta, fölhívta a fiát. Vagy tíz percet ordibált vele a telefonba, hogy ide ne told többet a képed, te semmirekellő, a Pollyka meg közben éles fejhangon sivított – na arra végre lehiggadt az Agárdi úr. Mikorra a telefont letette, el is érzékenyült, köszönhetően a pálinkának, meg az ebből fakadó nagy szívjóságának, és rezignáltan kérdezte a Pollykát, hogy na, mi van, cica, menjünk sétálni? A Pollyka ilyenkor általában kapható volt a sétára, ezt éles fejhangon nyomatékosította is. Akkor úgy, ahogy volt, fehér necctrikóban meg lobogó szárú alsógatyában kivitte sétálni a Pollykát az Agárdi úr, és mikor visszajöttek, a Pollyka mindig hozott magával valami kis trófeát – éretlen fosókaszilvát, gesztenyét, mogyorót, mikor minek volt szezonja –, de ahogy az ajtóhoz értek, jólnevelten kiejtette szájából a lábtörlőre, mire az Agárdi úr elrúgta neki a folyosó végére, hogy na hozzad, cica, de persze a Pollyka sose hozta, és egy hét után már jelentősebb mennyiségű terményállomány halmozódott a folyosó végén.

Aztán egyszercsak szívrohamot kapott az Agárdi úr, a lakást, meg a kutyát a semmirekellő fiára kellett bízni akkor, na és hát eléggé megijedhetett az Agárdi úr, hogy valami módon vakvágányra futott, már legalábbis ami a problémafeldolgozást, és az ösztönkezelést illeti, mert azóta egy kortyot sem iszik, a bejárati ajtót is kulcsra zárja, és éjféltájt porleves szaga terjeng a folyosón. Csak a terményállomány gyarapszik azóta is.

Emésztő szerelem

Úgy volt mocskos, hogy csak a sima, hófehér vállából nőtt ki két fekete koszfolt, két angyalszárny, közvetlenül a Fővárosi Csatornázási Művek feliratból. Narancssárga-fehér VLC ikonokat cipelt, könnyű plexiből fröccsöntött ikonok voltak azok, körberakta velük a csatornafedelet, s a hosszú kampóval, kezének esterházysan természetes meghosszabításával kikanalazta a nehéz öntöttvaslapot. Aztán alászállt tetőtől fehérben, aztán fölbukkant talpig fehérben, a közvetlenül a lapockájából növesztett két kis sármocsokkal, és olyan volt, mint a Kisvakond egy Kodak negatívon, csak egy kicsit komolyabb mégis, valahogy olyan orvosos, a kantáros, fehér munkaruhájában. Olyan csatornafelcser, sőt alcser, merthogy  alulról szagolja, ugye, meg komplementerben, aprócska fejlámpája is van hozzá, hogy lásson ott lenn, a sötétben avval csinál magának glóriát, ahogy műt.

Itt van, na, ezt kiabálta fel nevetősen, a központi kötésnél repedt meg. És még ezt is: hát, úgy néz ki, jó nagy szarban vagyunk.

A gyürmölő

Azér’ az Öcsi is vagy harmincnyolcszor látta már meg a mennyből az angyalt, aztán mégis.

Az Edit ilyen hallgatólagos házastársi tapintattal kezelte máskülönben, csak nekünk mesélte röhögve a gyürmölőt. Hogy hát azt még a nászútra is magukkal kellett vinni.

Mer’ az olyan – tudjátok, olyan Fancsikó és Pintásan –, hogy az Öcsi kezének természetes meghosszabbítása a gyürmölő. Mer’ anélkül a koszlott kis rongydarab nélkül nem tud az Öcsi aludni, na. Ne röhögjetek.

A gyürmölőt még a Mamika varrta neki apró kis gyöngyöltésekkel, bele volt hímezve még a neve is, hogy Öcsike; ez volt – a gyürmölő – a Mamika stratégiája arra, hogy az Öcsit leszoktassa az ujjszopásról. Nahát arról le is szoktatta. Viszont a gyürmölőt, azt onnantól fogva mind a tizenháromezer-háromszázhatvan este vitte magával az ágyba az Öcsi. A gyürmölő lett, hogy úgymondjam, az Öcsi titkos fétise, a férfijellemének a törésvonala, amit csak az Edit tudott. Meg persze mi, de azt meg az Öcsi nem tudta.

Aztán tavaly Hawaii-ra mentek, az Öcsi meg az Edit; na akkor tört ki a botrány. Merthogy a takarítónők az ágyneműcserénél a szennyessel együtt elrekkentették a gyürmölőt is. Aztán az Öcsi föltúrta és széthányta az egész bungallót a gyürmölő miatt, meg mérgében még az Edittel is ordítozott, hogy: keressed má’ te is azt a kurva gyürmölőt bazmeg, ne csak röhögjél itt nekem, és akkor az Edit is kereste, de persze nem lett meg. Addigra az Öcsi már tényleg eléggé pipa volt, és olyanokat is mondott, hogy: ha nem lesz meg, én esküszöm, előkerítem azt a ribancot, de akkor itt vér fog folyni, komolyan mondom – és a ribancon a takarítónőt értette az Öcsi, és tényleg komolyan mondta, mert addig-addig, hogy csak előkerítette, és vérben forgó szemekkel egy darabig csak toporgott idétlenül egyik lábáról a másikra a nő előtt, kereste a szót, kereste a hangot az Öcsi, aztán végül tehetetlen mérgében ráripakodott a nyomorultra, hogy: give back to my gyürmölő, please.

Rácsos irka

A Bieber is olyan, hogy azzal se egyszerű ám szót érteni.

– Csinálok egy kávét, kérsz Pistám?

– MitFerike?

– Kávét. Mondom csinálok egy kávét.

– Ja, ja, kérekFerike, kérek.

Süket a Bieber, mint az ágyú. Hozzá ordít. Nem geciségből, persze hogy nem geciségből ordít, csak süket. Pedig rendes csávó, arany szive van neki amúgy. Sokat röhögünk rajta. Ahogy horkol – mer nem egyszerűen horkol a Bieber, hanem valahogy úgy szakaszosan, hogy kkhhakkkhhh-kkaahhhkkk, tudod, na, mint azok a gégemetszett csávók, vagy hogy. Sokszor má azon a ponton vagyok, hogy hát ez, bazmeg, egyszer még megfullad itt nekünk.

Mondjuk, ezt még meg lehet szokni, csak amikor álmában ordibálni kezd, meg dobálja magát, na az kész. Amikor végre épp elszunyálsz, azt arra ébredsz, hogy ez ordít, mint a fába szorult. A Lacika tiszta ideg olyankor, nem győzi bökdösni, hogy Bíberbazmeg, kussójámá, nem lehet tőled aludni, a Bieber meg, hogy mivanmivan?, azt ahogy horkanva felpattan, mint a jancsiszeg, mindig bebassza a fejét a mennyezetbe, mi meg röhögünk.

Elcserélte az ágyát a Kígyóval, mer a Lajoska, tudod, az a neurotikus kis nyiszlett tirpák, mindig odabaszta elé a stokit, de úgy csontra bele a Bieber szájába, hogy a Pista semmit se látott tőle, azt amíg a tévé ment, a Lajoska föl se emelte a seggét, ott fonódott a stokin egész a monoszkópig. Na, attól mindig fölment a pumpa a Bieberben.

– MitmooondFerike?  – Nem tudom, Pistám, nem figyeltem. – Akkó hangositsdmáfölFerike azt a kurva tévét, ha má nem látok, legalább halljak valamit. – De jobban má nem tudom, csutkán van, Pistám. – Ááá, aggyad ide azt a távirányítót Ferikebaszod. – Hát mondom.

Addigra má majd szét robbant, piros volt az ember feje az idegtől, de persze meg se bírt mozdulni a Lajoskától. Úgy kellett neki kikúszni az ágy végén. Ott meg ott a fal, úgyhogy be volt oda préselődve a Bieber az ágy meg a fal közé, föl volt tapadva a kis hordótestével, mint disznóbél a toron, a falra. Na azt olyankor ami a csövön kifért. Hogy ménemrohattálmeganyádba tekisszarfaszute. Má persze hogy a Lajoska ménem. És akkor ez még az egyszerűbbek közül való. Hú, hogy cifrázta olyankor a Bieber. Pedig nem egy agresszív köcsög különben, télleg. Inkább mondám, hogy olyan jóindulatú balfasz.

Most van itt harmadszor. Amikor épp nincs benn, ilyen apróságokból tengeti magát, hogy kocsikat tör föl, azt amit talál. De bazmeg, én nem is tudom elképzelni, hogy a picsába. Ezzel a hallásal hogy tudja ez ezt csinálni?

Különben, azt mondja, az anyjával él. Na az is… – elmondom még ezt a kis színeset a Bieber jellemrajzához.

Szóval meséli a Bieber, hogy éppen készül a zsiványságra, körbenéz, azt mondja, jóvan, tiszta a terep, azt valami baszom kővel épp nagyba készül beverni a szvift szélvédőjét – de nehogy azt hidd, hogy az újét, á, az nem is a Bieber lenne; valami lerobbant, oldszkúl fos szuzukiét –, szóval, épp készül beverni a szélvédőt, egyszercsak hallja, hogy valaki a nevén szólítja. Piista. Körülnéz, semmi. Azt mondja, má arra gondolt, tisztára bekattant itt az idegtől, azt hallucinál, erre megin hallja: Pista. Hát, az anyja volt, ott álldogált má egy jóideje a háta mögött a Biebernek.

– Micsinász itt, tePista? – Hálátod. Föltöröm ezt a kocsit. – De mér, tePista? – Mér, hát cipőt akarok venni magamnak. – Jaj, dehát mér nem szótál, adok én neked pézt cipőre, tePista.

Baszki, a nyolcvanéves anyja kihesszelte a Biebert a villamosról, hogy ott akciózik, azt képes volt leszállni. Az milyen.

De az a durva, hogy ugyanez volt a szitu a hattyú urakkal. Csak azok nem mondták neki, hogy jajmérnemszótál, tePista, hanem nagy jóindulattal mingyá adtak is neki egy karperecet.

Gyorstalpaló

Mister Minit, ó, jó napot! Látom, ma is reszelős modorban; hát hogy nem kacagja ki azt, aki sarkát enkezéből pottyantja a pultra, s féllábon is kibírja feszt, mert a probléma rögvest sarkallatos – ó, maga azt is tudja nyilván, hogy a sárga szandál sebváltója automata, hisz csak a jobb sarok fölött sebes, az olasz (fel)vágott orrú – jó bőr! – gellérthegyi murván andalog szegig, hogy a tűsarok ügyfélszolgálatol nyolctól tizenhatig, a rácsos szandál szíve oly nehéz, mert balra húz nagyon, és hogy a barna boxos egy snájdig celeb, aztán meg ott az a talpalatnyi zöld… Na és, hogy a Bécsi út százhetvenötben hatvanan kilincselnek minimum – az ajtók záródnak, kérem vigyázni! –, s a kis hetyke mellű szőke csak huszasért kuncsorog megint, hogy spárkocsin görgesse a macskaalmot, doktor Szemüveg meg újabban egy kis vörös bubifrizurással fut, de télikabátja hajtókája alatt még ott az a régi ősz(i) asszony.

A fényes Elzettek oly egykedvűen pörögnek köszörűjén, mint pókerjátékos ujjain a zsetonok – ó, Mister Minit, minden titkok tudója, hát hogy nem szédíti meg a tavasz, a fokoknak ez a lágy fölhevülése?

Kérek egy kulcsot a szívemhez!

Csí a pofazacskóban

Ahogy néztem az arcát, egészen olyan volt, mint egy hörcsög. Mintha a két pofazacskója meg lenne tömve. Vagy mintha az akkut gyerekkori mumpsza maradt volna meg neki. Tisztára látszott rajta még a rossz közérzete is. Meg a keze is el volt törve. Meg se mertem kérdezni.

Valami konferenciájuk van, itt, a szomszédban, ezt mondta, meg olyasmit, hogy ezer éve, és hát veled meg mi van, de ezzel erősen megrekedtünk a kérdésfeltevés szintjén, meg a tőszavaknál, hogy telek, ház – ilyesformán –, közben meg nézett, avval a szokásos mélynézéssel, de csak addig jutott vele, hogy úgy keringett hosszan a fűtés, meg a vízvezetékrendszer körül, mint Malacka és Micimackó a havon, mikor menyétre vadásztak.

Nagyon szépen, tagoltan mondta amúgy. Mindennek az alapja a vizesbázis. Annak egy helyen kell lennie. Kicsi fürdőszoba, onnan kell a mosogatócsonkot kivezetni. Mert akkor jól lehet tempírozni a vizesbázist. Mondjuk elég egy hárombordás olajradiátor. És akkor nem fagy be télen. A vizesbázis. Azért kell a kicsi fürdőszoba. A nagy fürdőszoba hülyeség. A tempírozás miatt. Mert mi van, ha el akartok menni. Nem mintha el akarnátok, de esetleg ott lehet a fejetekben, hogy elmenni. Ezt sosem lehet tudni. Na és akkor szétfagynak a csövek. Ha nincs tempírozva. Gáz, az nem jó. Fából meg akár száz köbmétert is eléget az ember a fél tél alatt. A fűtés. A fűtés az alapja mindennek. Mondjuk lehetne cserépkályha. Nekem vaskályhám van, azzal szívok. Kicsi, és állati hamar kihűl. Csak azért mondom. A cserépkályha, az jó, mert az jól tárolja a meleget. Felfűti az egész lakást. Kis tereket amúgy se érdemes csinálni, az hülyeség. Nagy tér legyen. Azt amúgy is könnyebb tempírozni. Vagy, ha nagyon akartok még egy szobát, akkor az a legjobb, ha felesbe rakatjátok. Már a cserépkályhát, természetesen. És akkor ott nincsen fal. Csak akkor körbe kell rakni a cserepet. Úgyhogy, én javaslom a cserépkályhát. Mondom, mindennek az alapja a tempírozás. De gázt ne. A gáz, az gáz – és ezen a ponton egészen kifejezéstelenre dermesztette az arcát.

Nem mertem röhögni. Pedig az is eszembe jutott, amikor Edinburgh-ban tréningeztetett minket. Szépen, tagoltan beszélt a csíről. Hogy az majd jó lesz nekünk, energia, koncentráció, meg minden. A csí az alapja mindennek. Érezd a csít. Koncentrálj az esti előadásra, és közben érezd a csít. Ott van a két tenyered között. Olyan, mint egy labda, gömbölyítsd a csít a tenyeredben. Mi meg gömbölyítettük, láttam magunkat a nagy tükrökben, rettenetesen vicces volt, és amikor összenéztünk az Orosz Robival, hogy csííízz, egyszerre tört ki belőlünk a röhögés.

Akkor úgy elképzeltem, hogy ezek itt a konferencián, mind az okosok, gömbölyítik a csít. Behaviorisztikusan, pszichologikusan, meg minden, hogy jó legyen nekik. Ahogy tanították nekik az egyetemen. Csak aztán mégse figyelnek egymásra. Lehet, ez itten épp azért olyan mumpszosképű. Mert suttyomban begyűrte azt a gömbölyű csít a pofazacskójába.

Az arabrul

Az arab amúgy a tulajdonos. De valahogy megszoktuk, hogy csak úgy általánosságban beszélünk róla, hogy eljössz velem az arabhoz? Hát aztán aki a pénztárban van, az is arab.

Szóval az arab barátkozik. Új ember máskülönben, a felújítás után került oda, barátkozik. Úgy barátkozik, hogy vigyorog a pattogós cukorkán, olyan átérzem-formán, pedig látszik a generációs szakadék, de ez az arab, ez mégis érti azért.

Mondani nem szokott semmit, csak ez a barátkozás. Mondani csak a spanoknak szokott. Hogy na mit szólsz, bejutottunk a negyeddöntőbe, az olaszokkal játszunk. Szépnek találom különben ezt az empátiáját, tekintve, hogy arab, meg még a generációs szakadék is, ugye.

Barátkozik, gondoltam, hát mélyítsük el, szabjunk irányt neki, gondoltam. Kérdezem, a válogatott? Néz rám ragyogva, hogy áá, U20, azt mondja, tudod, a juniorok, azt mondja – gondolom a pattogós cukor miatt lehet, de nem bánom.

Jaja, a juniorok, mondom, ügyesek a fiúk. Ja, ügyesek, mondja most már a Tigrisnek amolyan férfiközvetlenséggel, hímösszetartással, meg hogy hát elég meleg volt azért, merthogy a rendes játékidőben kiegyenlítettek a csehek.

Aha, dörmögi a Tigris inkább műszaki orientációval, aha, az arab meg egészen belelkesül, hogy és akkor a csehek a tizenegyeseknél mindjárt előnyt adtak nekünk, hadarja, én meg, hogy tejóég, akkor futólag rámsandít, hogy ja, tejóég, majd megint a Tigrisnek, hogy nadeám a harmadik tizenegyes, az volt csak a meleg helyzet, hát a harmadikat nem kihagytuk, darálja az arab a Tigris heveny érdeklődésére, és közben az arca megnyúlik egészen az erőlködésben, hogy hát hogy is veszi ki magát, hogy ő, az arab, fociról cseveg itten egy nővel, velem – látom, hogy látja, hogy ott lelkesedek a látóterében, de nem férek a fejébe, és a Tigris se fér a fejébe, főképp a Tigris nem, de akkor már az ötödiknél tart, az ötödik tizenegyesnél, bele-beledöccen, de azért, hogy hát az aztán már tényleg tiszta egy cidri volt; a Tigris, hogy aha, mire én, tejóég, ő meg, az arab, hogy ja, tejóég, és ez már félreérthetetlenül a helyzetnek szól, de azért még belecsimpaszkodik a tekintetével a Tigrisbe, nade a végén eggyel hoztuk őket, eggyel, hallod.

Aha, morogja egykedvűen a Tigris, én meg, hogy juj, na és mikor is játszunk az olaszokkal? Pénteken, válaszol a Tigrisnek, és egy pillanatra összeugrik az arca, mint aki éretlen olajbogyót kóstol éppen, pénteken.

Akkor úgy lehiggad.

Rámnéz. Ööö… a paradicsomot… azt itt ne hagyják a mérlegen.

Idény van

Most hogy mondjam, hát most van az idény. Hát. Mert, kérlek, én egy évben csak kétszer élek, ősz végén, meg tavasz elején. A többi, az csak olyan reszli – na nem akarom azért lekicsinyelni, csak az idény, az sokkal dúsabb – nem jól mondom, de nem tudom jobban –, úgy dúsabb, hogy hajnalban elhozom otthonról a reggelit, aztán meg este haza is viszem a reggelit; madárlátta, ettél már olyat te is, annak olyan a természete, hogy olyan jól nem tud esni másképp az étel, mint így viszem-hozomra. Mert ilyenkor mindig beesik egy Lexus, van, hogy egy Hummer, aztán mind azt mondja, hogy van neki időpontja, és persze mindketten tudjuk, hogy nincs, és megegyezünk.

Mert a lényeg ott van, tudja mind, amikor a szeleptű mellett kisikolt az a két bár befogott levegő, na nem azonnal, hanem úgy ötre kezd el visítani, mint a süldő malac, ha a böllér a nyakára teszi pengét.

Aztán megcsendesedik, akkor fölteszem a Gorchira – tudod, már így névleg ismerjük egymást, a Gorchi meg én, összeszoktunk. Hát. Na, aztán aláeresztem a nagyvasat, és csak nézem, ahogy ívben belapátol az abroncs alá, az meg engedelmesen lehámlik a felniről, mint mikor az almát hámozza hosszú spirálba otthon az asszony. Teljesen bele vagyok szeretve a Gorchiba olyankor.

Jó, szeretem én a kerékkiegyensúlyozót is, van rajta vagy hat alusablon program, meg szép, ahogy ottan pörög a kerék a gyorsfelfogatón, de az esztétika mégiscsak a Gorchiban van.

Na meg ugye, ha asszonyszemély ácsorog ott a műhelyben, mind megriad, mikor befúvatom a levegőt az abroncsba, és a gumi szinte rárobban a felnire, helyére rakódik, na akkor szoktak a nők felcsuklani az ijedségtől, azon mindig röhögök egy kicsit magamban, közben meg már a következő kereket simogatom a kenőkefével. Dehát ez ilyen. Idény van. Hát.

Ilyen nőkrül

– Na, itt jövünk má’, e, hallod? – pittyegte a telefonba, a csávó meg, gondolom, hogy kik azok a mi. – Hát én, meg a kis kólám – felelte a lány –, mégis mit gondoltál?

Mondjuk én azt, hogy például énnekem ilyen aspektusban még sose jutott eszembe, hogy jövünk. Márhogy én, meg a kis ásványvizem. Vagy a kis valamicsodám. Szóval, hogy én ilyet még soha. Senkinek.

A csávó meg, gondolom, hogy akkor siessetek. – Jajmáá’, most mit vagy úgy oda, itt loholok tűsarkúba’, hallod, nem? De a csávó alighanem nem hallhatta, mert arra a lány megint visszakérdezett, csak, hogy a társalgás modalitása meg ne szakadjon.

– Hallod, hogy kopogok? A kopogásomat, hallod? Neeem? És most? Most hallod?

Akkor úgy erőteljesebben kezdte verni a lépteit. Az lett gyanús, hogy hirtelen elhallgatott. Úgy értem, hogy társalgásilag elakadt. Nem beszélt, csak kopogott lendületesen, olyan prezentációs jelleggel, hogy oda kellett nézni. Ez, bazmeg, ez mentében odatartotta a telefont a lábához.

– Na, most már hallottad? Na azér’.

Ezt ki fogom próbálni egyszer. Ezt a kopogás dolgot. Komolyan. Hallod, hogy milyen nők vannak.

A kolbászrul

Hogy hát – azt mondja –, lehet, hogy lesz vele egy kis gond. Na. Hogy reggel lement a Telekire sakkozni. Mert szokása neki. És hogy a hideg úgy kiszívta, meg is éhezett. Na és hát beugrott a piacra. És annyira megkívánta a kolbászt. A sült kolbászt. Na, hogy a kolbász, hát bocs. És akkor úgy éreztem is rajta azt a kolbászt kicsit, láttam, ahogy roppan meg fröccsen a foga alatt, a szájából ki, úgy elirigyeltem azt a kolbászt, meg a piacot, meg a sakkot, meg az egész kisnyugdíjas tempót, hogy ez reggel felkel, azt' lemegy, ez képes azért felkelni.

És nem tudta elmondani elsőre, nekifutott, megriadt egy szótól, vagy lehet, a kolbász állt keresztbe a szájában, az állta útját a szavaknak. És nem tudta elmondani másodjára, nekifutott, megriadt megint, talán eszébe is jutott a kolbász, meg hogy fokhagymaszagú a szája miatta, és nem tudja elmondani megint, pedig nagyon igyekezett, főleg a kolbász miatt, hát bocs.

Igazából majdnem sose tudja elmondani elsőre.

Igazából sokszor másodjára sem.

Meg kopaszodik is kicsit. És az utóbbi időben pocakot is eresztett. Alig észrevehetőt. De eresztett azért. Talán a kolbász az oka. Vagy a sakk.

Este meg bemegy, azt' Othellót játszik.

Az üzletpolitikai korrektségrül

Ó, egy pillanat, és azonnal az öné vagyok – így fogadott, fehér konyhásnéni köpenyben, bordó sapkában.

Rakta nagy dobozba a réteseket. A néni meg, hogy hogyan fogja ő ezt elvinni.

Jaj, hát megoldjuk, megoldunk mindent, ezért vagyunk, tudja, és spárgát kapott elő, mondta, hát, lehet, hogy most egy kis segítségre lesz szükségem, s már hurkolta is körül a dobozt – lesz szíves az ujját, és magyarázta, hogy ez, tudniillik a spárga, ad majd egy kicsi tartást neki, úgy gondolom.

Kellett még zsineg, meg mégegyszer az ujját, lesz szíves, és ollót kerített, hogy akkor most egy kicsit fazonírozzuk; a néni tiltakozott ijedten, hogy fazonírozni, na azt már nem kell, igazán, csak tartson a spárga.

Szép volt az összmunkájuk – ahogy kötődött a bog, alakult a kötődés két ember szándéknyilatkozata nyomán, a kereszthurokon mintegy figyelmeztetőleg megpihent a mutatóujj, hogy aztán feszes legyen az a csomó. Fölötte a két fej árnyalatnyit összehajolt megfeszített igyekezetben.

Aztán hozzám fordult, és azt, hogy na, lássuk a medvét, éppúgy érthette rám, mint a rétesekre, s rögtön utána sorra is vette őket, az összes fajta túrósokat, mákosokat, gyümölcsösöket, és a kettőből persze tíz meg egy lett, mert, mint mondta, a ráadás önnek is jár, nameg hogy: ó, hiszen csak tizet kell hozzá vásárolnia; és evvel az ártatlan meggyőzőerejével átmatekozta, elsöpörte és felülmúlta minden eredeti elképzelésemet bordó sapkában, fehér konyhásnéni köpenyben.

Minden választásom a legjobb választás volt, nyugtázta kettesével, miközben tologatta, pakolászta a fémpulton a rúd réteseket, mint valami tetrist, vagy mint aki itt a piros – hol a pirost játszik, és bizalmasan elárulta, hogy ő a szilvásat favorizálja, és okvetlenül tudnom kell, hogy azt mindig kétféle szilvából készítik, mutatta neki a főnök, az omlósabb, mélyebb vöröset, meg a roppanós zöldhúsút.

Mozdulataiban, mellyel a réteshez nyúlt, valósággal zavarbaejtő földi szerelem volt, összeolvadás, eggyéválás – eggyéválás valakivel, aki cudarul és megfoghatatlanul más, mégis halálosan nélkülözhetetlen[3]. Egy komplett hrabaliádát vonultatott fel eszköztárának finomságából és választékos modorból.

Ó, még azt akartam mondani, ha este – mert este, ugye? estét mondott, hogy akkorra lesz? – … szóval ha estére átnedvesedik a papír, az a legjobb, mert az azt jelenti, hogy a tészta kicsit megfülledt, és akkor beleivódnak, összeérnek benne az ízek, szóval nem baj, mondta a főnök is, hogy Ildikém, a papír majd szépen felszívja. Meglátja, még akár egy hét múlva is finom lesz, hűtőben eláll – ja, a káposztásat, azt viszont javasolnám melegíteni, annak jobb a meleg, tudja, csak mert az sós.

Adott névjegyet a végén – késsel hasította le az előre nyomtatott ánégyesről a perszonális rátámat, amin rózsaszín szövegkiemelővel kihúzta a fejlécet, hogy HÁZI KÉSZÍTÉSŰ RÉTESEK BOLTJA; szép színes, magyarázta lelkesen, így jobban felkelti a figyelmet.

Az ajtóba még utánamszólt, hogy örülök, hogy nálunk vásárolt, mert tudja, mi önökért vagyunk, és ezzel a végszóval meg a tíz meg egy rétessel nagyjából úgy jöttem ki a sodrából, mint a kislány a régi Ursula Wölfel mesekönyvben, aki harminc bélyeg és három rétes helyett merő szórakozottságból harminc rétest meg három bélyeget vásárolt.

A westie-rül

Budai úrikutya.

Testalkata szerint három kocka, egy a fej, kettő a törzs. Ez a szögletesség különben a jellemében is megnyilatkozik, mindig valami kis merev és kényeskedő rátartisággal reagál az idegenre. Bizalmatlanságát arisztokratikus gőggel leplezi.

Ettől a leereszkedésétől mindig az az érzésem, hogy minimum a sir megszólítás dukál neki. Sir Heki. Vagy lord Coco.

Ilyen státuszban lévő kutyának pofikája van. Idősebb korban esetleg ábrázatja.

Ilyen státuszban lévő kutya aspektusában durva sértés lenne mondjuk seggről beszélni. Lehet, ki is kérné magának. Okos westie-gazda inkább olyasfajta könnyed eufemizmusokhoz folyamodik, mint tipegj odébb kicsit, te nem veszed észre, de belelóg a hátuljad a pocsolyába.

A csókdobálókrul

Mondjuk nevezzük Bögyösfarosnak. A buszra várt, hogyismondjam, olyan prezentációs jelleggel – nem tudom, biztos láttál már ilyet, hogy úgy odatette azt a várakozást, úgy mutatta az elunását a buszravárásnak; mutatta hajdobálással, mutatta fanyalgós matatással, mutatta hörcsögpofából purrogva eresztve ki a levegőt, mutatta magát, mondom, a Bögyösfaros erősen, úgy só maszt go on.

Talán a harmadik lámpaváltásnál történt. Tudom én azt magamról is: mikor látom, hogy gyarapszik a tömeg a megállóban, olyan empatikus bírok lenni a kocsiból kifelé, a dugóban benne. Szóval, ahogy nő a tömeg. És akkor itt van egy ilyen kis látványelem, kérem szépen, egy ilyen vad mályvaszínbe öltözött Bögyösfaros, hát minimum színvilága van neki a szürke Budafokin, hogy arra ki muszáj nézni a kocsiból – már bocsánat, hogy ilyen Szépernősen.

Mondom, a harmadik lámpaváltásnál történt. A Jetta jött, a Bögyösfaros meg épp haladási irányban szemléltette az elunást, be a Jetta ablakán, pacekba. Nem volt szándékos különben, nem volt célzatja neki, csak úgy kvázi ad hoc alakult a flört, váratlanul sodra lett az eseményeknek, ahogy ezek a puszta mimikájukkal az egymás kontextusába kerültek. Fél perc, ha.

Kezdetben vala az Ige. Besűrűsödött ottan emocionálisan, lassított film lett hirtelen a Budafoki, megnyúltak, eltésztásodtak a hangok is, ahogy cuppant a csók Jetta ablakából, s ahogy cuppant a csók a Bögyösfaros húsos, mályvaszín szájáról, összecsattantak vággyal, egymásba haraptak azok az eldobott csókok ott a szürke aszfalt fölött, színe, szaga, íze lett a smárnak, hogy nézni is tereh. Akkor körbepillantott leplezetlen büszkeséggel. Nézte a Bögyösfaros, körülfirtatta a tekintetével a megállót, ki látta a héjanászt, aztán egy drámai szende arckifejezésével két ujja közé lopva rágógumit csippentett, majd sietve a szájába lökte, és felhívta a pasiját.

Egy fenyőfáról

Nézzük egy ideje a Tigrissel, hogy egészen fölkopott az alja. Vízkeresztkor került oda a Jucó néni virágállványára. Az Angéláé különben, megkérdezte a Jucó nénit, hogy lehet-e, a Jucó néni meg mondta, hogy lehet, persze, ott a folyosó végén hűvös is van rá, meg fényt is jobban kap. Mondta arra az Angéla, hogy majd a tavasszal meg kiülteti az ablak elé a kicsi fenyőt. De hogy majd ő locsolja, a félreértések elkerülése végett, nehogy aztán.

A Jucó néninek harminchét évesen halt meg az ura, aztán meg a nagyfiának nem akart új apát, meg hát majd eltartja a gyerek aggkorára, így gondolta a Jucó néni, csakhogy a gyerek nem tartja el, mert úgy látszik őnáluk meg az a családi genetika, hogy a férfiemberek csak harminchétig vannak limitálva. Akkor azt gondolta a Jucó néni, hogy de legalább ott van neki a menye, és ott is volt, gyászolták együtt az embereket, aztán egyszercsak a menye is utánament a gyereknek, a Jucó néni nagyfiának, akkor a Jucó néni egyedül maradt.

Lényegesnek tartom megemlíteni, hogy amikor az ösztrogéntermelés

hanyatlani kezd, vagy leáll, a nők szervezétében a

másodlagos nemi jelleg háttérbe, a férfias hormonok túlsúlyba kerülnek. Öreg asszonyok – flörtjeik tekintetében – endokrin mirigyeik hanyatló ösztrogéntermelése okán archaikus emlékeikből táplálkoznak. Flörtölnek azért.

– Na, jó, hogy jössz. Hát nem locsolod? Tisztára föl van égve az alja – ez a Jucó néni.

– Dehogynem. Minden héten egyszer. Nem kell több neki. Nézze csak meg, a teteje tele friss hajtásokkal. Mondtam is a fiamnak a minap, amint kicsit enyhébb lesz az idő, kiültetjük – ez az Angéla. (Az Angéla madárcsontű, törékeny kis asszony, minden ízében hordoz valami megkapóan finom eleganciát. Jójó, a Tigris szerint csak szimplán merev. De. Az Angélának mindig rendezett frizurája van. Könnyű bőrkesztyűje a karcsú kezén, puha selyemsála a nyakában. Meg mindenvasárnapi istentisztelete. Meg orvosfia. Meg valószínűleg női öntudata is. Az Angéla az az asszony, aki majd szeretnék lenni, ha.)

– Na jó, nem azért mondom, csak direkt nem locsoltam, mert mondtad, hogy nem szereted, ne kapjon össze-vissza, úgyhogy nem locsoltam.

– Semmi baj.

– Látod idejössz, azt' mindjárt jól kiosztalak – a Jucó néni nevet –, na nem akartam veszekedni veled.

– Hát ne is – mondja az Angéla cinkosan. – Persze nem mintha olyan könnyű lenne velem összeveszni…

– Na nem mintha olyan veszekedős lennék… – mondja a Jucó néni még mindig nevetve, és lopva a Tigrisre les.

A szexuális szelekció egyik formája az úgynevezett intraszexuális szelekció. Az intraszexuális szelekció a versengő nemen belül folyik az elérhető párok monopolizálásáért. Lényege, hogy az az ivar, amelyért a versengés folyik, nem szól bele a verseny kimenetelébe.

Kis lakás igényes környezetben

Ha egyszer elköltözünk innen, mondta a Tigris, ez hiányozni fog. Ezt mondta, és közben a mennyezetet nézte. Tudtam, hogy amikor azt mondja: ez, lényegében a Kajzerre gondol, aki jogi státusza szerint valószínűleg már születésétől fogva rokkantnyugdíjas. A Kajzerre gondol a Tigris, a Kajzerre, akire nemigen lehet nem gondolni, mert a Kajzer az interktív része az életünknek, hogy úgymondjam, maga a perifériánkra szorult atmoszféra.

A Kajzer működésileg a kis lakás – nagy élet elve szerint diszponálható. A Kajzerről pontosan lehet tudni, hogy mikor van kórházban. Olyankor nagy a csend. És nem törik rám a tűzoltók az ajtót, amikor sajtfondüt csinálok, hogy a Kajzer szerint dől a füst a szellőzőaknából. Dehát a Kajzer egy kicsit rosszul lát. Meg a szagokat se érzi már úgy. Meg különben is dohányzik.

A Kajzer rendes nő egyébként, csak sajnos nem tud dolgozni, mert rokkantnyugdíjas. És egy kicsit rosszul hall. Úgyhogy kénytelen tövig feltekerni a volumét a Mónikasón. És egy kicsit nehezen alszik el. Olyankor muszáj kifárasztania magát valamivel. Esetleg átrendezi a lakást. Ágyat toligál, szekrényt odébblökdös, ilyesmi. A fizikai munka legalább leterheli kicsit. Hátha hajnalra kimerül. Mondjuk, nem merül ki. Akkor nekilát a takarításnak. Rendes nő a Kajzer, tényleg, ez a takarítás dolog, ez különösképpen szívügye neki. Úgy kétnaponta. Mert a Kajzer rém igényes magára. Meg amúgy sincs más dolga, mivel jogi státuszát tekintve a Kajzer valószínűleg már születésétől fogva rokkantnyugdíjas.

Ha egyszer elköltözünk innen, mondta a Tigris, ez hiányozni fog. Komolyan. Ezt mondta, és közben a mennyezetet nézte.

Ha egyszer elköltözünk innen, mondtam a Tigrisnek, úgy hirdetjük majd, hogy kis lakás igényes környezetben eladó. Ezt mondtam, és közben a mennyezetet néztem. A Tigris tudta, hogy amikor azt mondom, igényes környezet, lényegében a Kajzerre gondolok.

Kis modern mitológia

Bevette magát a Margó az agyába, belekarcolt a maga intenzitásával, nem mint nő, hanem mint az esszenciája, a hatvan kiló húsba sűrített kivonata a nyers parttalanságnak.

Mert parttalan volt a Margó, parttalanok a történetei, kvázi az egész létezése – na nem mintha a mélységet hiányolta volna belőle Lloaf, csak a kapaszkodót, a szilárd talajt a lába alól.

Parttalan volt a Margó a történeteivel, mert folyton mindenféle történeteket mesélt mindenféle emberekről, akik sok pénzt kerestek, de azon a sok pénzen nem volt áldás – tudod, hogy értem –, nézett fel Margó-Pénelopé, és annak a sok színes történetnek a vászna csak nem akart elkészülni, csak szőtte egyre a Margó, míg Odüsszeusz a járólapot flexelte a konyhában, Lloaf konyhájában, szállt a könnyű por; szőtte egyre az Ibojt, így pontos jével, mert a nyelvi jelek bonyolult rendszerében egy valóságos Thészeusz volt a Margó, csak nem volt neki Ariadnéja, csak ez az Iboj, pontos jével – hát hívjuk fel – mondta felvillanyozva –, hívjuk fel hájfájvon – lelkesedett a Margó, és úgy képzelte, hogy akkor szépen betárcsázzák a hájfájvba, hogy Iboj, és akkor lesz csatorna, lesz út lélektől lélekig ő, a Margó, meg az Iboj közt, és akkor lehet beszélni, mintha a világon sehol, soha más Ibojok nem lennének, csak ez az egy, az ő, a Margó Ibojja, a Margó áldás nélkül való valakije, a Margó főbérlője, a Margó egy Istene – akinek minek is gyónjon, hát csak nem csinált semmi olyant a Margó –, a Margó smucig német haverei – akikről nem azonnal derült ám ki a smucigság, csak a nyaraláson, a Margó nyaralásán, úgyhogy meg kell azt nézni, kivel áll le az ember –, a Margó egyre dagadó, színes, széles vászna, míg Odüsszeusz a járólapot flexelte a konyhában, Lloaf konyhájában, szállt a könnyű por.

Hát, reggel még nem mondtam volna, nem ismertelek. Reggel még nem mondtam volna, mert meg kell azt nézni, kivel áll le az ember. Jösztök velünk, hogy menyünk együtt síelni a Hargitára, ezt kérdezte a Margó dagadó vásznai közül, bele a visszhangos, üres szobába; Odüsszeusz még a járólapot flexelte a konyában, s a könnyű por csak szállt.

Harmadik típusú találkozások

Édesnéni máskülönben olyan elveszett tud lenni néha. Nem lehet azt tudni, hogy képben van-e, illetőleg hogy van-e kép egyáltalán. Szeret elidőzni a társasházi szeméttárolóban, s ott időzvén a bajusza alatt gáttalanul zsörtölődni önmagával. De főleg elidőzni a társasházi szeméttárolóban.

A Tigris is olyan empatikusformán nyitott rá valamelyik nap, mikor a fojtott zsörmölőzése kihallatszott még a lépcsőházba is; rányitott a Tigris az Édesnénire, talpig nehéz vasban, vagyishogy bukósisakban-motorosruhában-bakancsban tetejétől a talpáig, mind a csaknem kétméterével a Tigris, rá az Édesnénire, kezében háztartási hulladékkal, szívében házastársi hűséggel, a Tigris az Édesnénire.

Ott álltak tehát szemtől szemben, Édesnéni talpig meglepetésben, s talpig nehéz vasban a Tigris, s Édesnéni – szorult helyzetében – vádlón kiáltott akkor a Tigrisre ilyenformán: hát maga meg micsoda?!

A Tigris hirtelenjében nem tudott felelni, hiszen miféle kérdés az végtére is, hogy hát maga meg micsoda, na és végtére is, hát micsoda is vagyok magam? – naszóval efféle gondolatok kergették egymást a megzavarodott Tigris megzavarodott fejében, és csak álltak szemtől szemben, fésztufész, csak nyúlt, nyúlósodott a pillanat elébb, s percekké hízott, hájadt utóbb, ahogy ezek, Édesnéni meg a Tigris összekapaszkodtak egymás vizsla tekintetében ott, a társasházi szeméttároló ajtajának két felén, a határmezsgyéjén, hogy úgymondjam, a földinek, s a földön túlinak; és akkor a Tigris már tudta, meg úgy fizikálisan-mentálisan is érezni is kezdett magán valami kis szájenszfiksönös hangulatelemet, hogy hát mire is gondolhatott Édesnéni, mikor azt kérdezte, hogy hát maga meg micsoda, mire Édesnéni a megvilágosodás diadalával megint rákiáltott, hogy: tudom már, micsoda maga! maga... motoros!, na és erre a Tigris már egész megkönnyebbülten köszönte a csókolomot.

A magányügynök

Most ne pattints le, van egy állati kedvező ajánlatom számodra – tudod, én jól ismerem már az egész bankszférát, meg a biztosítókat is, na ez most nem az, szóval szánj már rám egy kis időt, mondjuk kávézzunk, meg akkor legalább dumcsizunk is egy kicsit, naakkormikormondjukholnap?

Van egy állati kedvező ajánlatom számodra, és erre nem mondhatsz nemet, ne pattints le. Valójában arról van szó, hogy eladó a magányom, erről van szó – dehát végtére is ügynök vagyok, baszki, úgyhogy ezt most szépen bepíárolom neked, hogy észre sem veszed. Kipolíroztam magam halszálkás kiskosztümbe, hogy ennek a polírnak a tükörfénye elhomályosítsa benned a kopott gyöngyházszínű, agyonbolyholódott dzsörzégarbós magánynak a képét, aki vagyok, látod, most a halszálka van, meg ez a síkos-nyálkás mentál. Mint a halbőr. Csak a miheztartás végett. Hogy bírom a hit kegyelmét.

Az a módszer, hogy előkotrom a számokat azokból az időkből, amikor még voltak számok a noteszemben, amikor még reménybeli valakiházi voltam. És  akkor teszek – esetleg neked – egy ajánlatot. Mondjuk, valójában az van, hogy magamat ajánlom, de ez már a mélylélektana neki, a lényege az apropos-nak, ezt te észre sem veszed. Csak a halszálkás kiskosztümöt. És akkor bedobom a jól felépített namivanveledet, és erre perszehogy nem mondasz nemet.

Akkor már a horgomon vagy, csak kicsit ki kell várni. Mutatni valami kis érdeklődést. Várni az alkalmat. Aztán lecsapni. Ha jó az időzítés, szépen beindul a tranzakció. És akkor már tolhatom is magamat. A figyelmednek az előterébe, bele. A magányügyemet. Persze, néha úgy menet közben fordítani is kell, a gördülékenység miatt. Meg hogy azért ne érezd teljesen átbaszva magad. Mondjuk kérdezni. Véleményt. Analógiát. Na és nálad, ez hogy van? Ilyesmit. Terelgetni finoman. Irányítani az ügymenetet.

A lényeg mindig a meglepetés. A rajtaütés, érted,  a rajtaütés. És akkor jaaajhogyelrepültazidő, pedig az üzletről még nem is beszéltünk. Na nem baj, legközelebb. Mondjuk, beszéljünk este, hogy neked mikor jó.

Namost optimális esetben legalább kettőt ki lehet hozni a dologból. Két alkalmat, úgy értem, két találkozót. Ki, a magányból.

Mi, hogy ez nem korrekt? Miért, van, aki úgy szerez barátokat, hogy lakáshirdetésekre jelentkezik kamuból. Na és az korrekt? Nekem meg ez jött be. Látod, te is itt ülsz. Csak ne pattints le, jó? Hallgass végig. A lepattintás a kishalál. Az ügynök halála.

A lakó

Egyszer csak lett. Megjelent, idesodorta a szél, vagy mi. Ide szőtték sorsának fonalánál fogva a párkák. Napok óta bámuljuk egymást.

Éjszakánként, mikor a folyosón a villany ég, bámulja kintről, hogy élünk, mint hal a vízben. A bőrömön éget, érzem, ahogy ott kint, a sötétben les. Hallod-e Rozika, te, gyerünk a moziba be. Szélessávú hozzáférés, családi csomag, bazmeg, vadnak születtünk, az utca nevelt – megmondta a Pápai Joci.

Szóval bámuljuk egymást napok óta. Köztünk a rács, a társadalmi szakadék, meg az éjszaka. Az éjszaka a nappal anyja.

Avval kezdte, hogy szépen megtisztította a placcot, mert, ezt tudnod kell, seprűje is van neki. Meg tálcája a kartondobozban. Meg bicskagyűjteménye. Ezt mondjuk a Tigristől tudom, nyugtalanít is kicsit. Megtisztította tehát a placcot, és birtokba vette. Két gyékényt terített le. (kinek? kinek?) Napközben többnyire alszik, meg cigarettázik hason fekve, behúnyt szemmel, de tudom, a bőrén égeti, érzi a behúnyt szeme mögött is, ahogy ott bent, a sötétben lesem.

Azután egyszerre ott állunk egymással szemben némán a szürkületben, ahogy kint, úgy bent. Nem lát. Nem látom. Pedig hát ott állunk. Egymással szemben, mint két, egymásba fordított színpadi portál nullpontján két karikírozott bohóc tükörgyakorlat közben.  Egyre-másra szurkáljuk nyársunkra a löttyedt, lassú félhomályt.

Akkor észrevesz, meghökken tükör által homályosan. S azt kérdi: maguké volt itt valamelyik nap az a… szép kis motor? Azt, hogy szép kis motor, bizonyos áhitattal ejti ki. Bólintok. Gondoltam, mondja. Nem bírtam nézni, hát letakarítottam itt éjszaka. Mert az olyan, hogy annak is… kell az a kis szívszeretet.

Spicces

Van neki ez a rendkívüli készsége, hogy éjfél körül mindig eszébe jut egy sztori. Nagyon módszeresen csinálja különben, a monológjaiba mindig belecsempész egy-egy előjátékszerű utalást, úgy hinti el benne, mint madárnak a magot a kalitkában, és kér, hogy majd szóljak, hogy mesélje el. Ez persze teljesen fölösleges, de – hogy úgy mondjam – rituálészerű nála.

Na és ilyenkor úgy kezdi el in medias res, tekintet nélkül arra, hogy fél lábbal már kint vagyok, és pontosan háromszor el is köszöntem – gondosan elsunnyogva a szólást –, mintha folytatólagosan épp benne lennénk egy epikus elbeszélésfolyam kellős közepében, azzal a szófordulattal, amit amúgy erősen preferálok, hogy na és.

Hát így mesélte el a horgászos sztorit. A horgászos sztoriból különben csak hevenyészett emlékeim vannak, hogy olyanokat mondott, hogy nem is a hal miatt, mert a gasztrokulturális alapélményeiben a hal, mint örömforrás nem számottevő, meg hogy milyen hülyén néz ki azzal a pirszinggel a szájában, ami a horog.

Meg hogy milyen furcsa, ahogy abba a hosszú, néma meditációba belerezdült a zsineg, hogy úgy zsigerileg érezte azt a rezdülést, úgy belülről, az első impulzus nem a fizikai valóságból érkezett, hanem abból a nagy belső csendjéből.

Aztán azt mondta, megmutatja a botot, és tényleg megmutatta, pedig éjfél volt, és azt hittem, viccel, mert előszedett egy tokot, vagyishogy én annak láttam. Azt mondta, na és most ne mozdulj, és nem mozdultam, bár kicsit kényelmetlenül éreztem magam, mert nem tudtam, mire készül, és ilyenkor mindig felüti fejét bennem a gyanú, hogy valami baj van, és nem velem van az a baj.

Akkor csinált egy olyan mozdulatot, mintha el akarná hajítani a tokot, vagyis azt a valamit, amiről azt hittem, hogy tok, de nem hajította el, hanem kicsapódott belőle a teleszkópos nyél, ami a bot maga, és pontosan a bejárati ajtóig ért, de ehhez tudnod kell, hogy a szobában álltunk, az ablaknál, és hát végigérte az egész lakást az a spiccbot, mert aztán azt is elmondta, hogy így hívják. Olyan furán mondta amúgy, nem azt mondta, hogy spiccbot, hanem valahogy így: spízbot, de lehet, hogy csak álmos voltam. Szóval_hogy evvel mentek harcsára, ezt mondta. Én meg, hogy aha, meg azt is, hogy szép a spicced. És még, hogy talán nem ártana átgondolnod a lakásod méretét.

Rosencrantz és Guildernstern

Reggel óta ordítanak egymással. Hangszerelésileg ez különben abszolút alapértelmezett náluk, a zenét másképp nehéz lenne átbeszélni.

Veszekszenek. Most éppen nem dugnak. Ha dugnak, akkor leginkább csak a nőt lehet hallani. Ez jól elkülöníthető azért. A veszekedésben a fickó az, ami a dugásban a nő. Hogy az élvezet mértékével fordított arányban fokozatosan és készségesen veszíti el a logikus beszédre, illetve az artikulációra való képességét. A katarzis pillanatában már csak egy állatias, ösztön szintű grrroááááára képes, a nőnek viszont olyankor ered meg igazán a nyelve, de azt ezen a ponton már nemigen lehet értelmezni, inkább csak háttéreffektezik a fickónak. Ütni nem ütnek, nem az a meccs lényege. A meccsek fő dramaturgiai íve általában az, hogy kurva-e a nő, meg hogy büdös-e. Aláfestésnek Depeche Mode, a karácsonyi ünnepekre való tekintettel ma a Personal Jesus.

A nő különben rózsaillatú. Onnan lehet tudni, hogy elment, hogy csönd lesz, és rózsaillat terjeng a folyosón.

Pásztorok, pásztorok

Gyere át a Sárihoz, hívta a sógora, de csak a fejét rázta. Nem megyek – mondani csak ennyit mondott, gondolni meg, hogy hát fáj nekem az a sok fény, meg illat, a könnyű jókedv. Fáj látni, hogy irigy vagyok a mások örömére. Nem megyek inkább.

Két éve még a menye, az a nagyhangú, tenyeres talpas menye, az eljött. Attól legalább zajos lett kicsit a feje, olyan csupa szín, csupa hang, csupa élet lett hirtelen a kis műfa körül, ahogy a tányérokkal csörömpöltek. Annak a férje hiányzott, neki meg mindkettő; az ura vagy harminc, a nagyfia meg nyolc éve. De a menye, az legalább megmaradt neki, az a zajos, élettel teli menye, a nagyfia után.

Csak aztán úgy lett, hogy abba a nagy zajába a menyének mégiscsak ott volt valahol a csönd, a férje csöndje, mélyen, mardosón, hogy bele kellett abba süketülni neki, bele kellett halni lassan. Úgyhogy az is elment. A nagyfia után.

A redőnyt félig eresztette le, úgy állt az ablak mögött, leste, hogy botorkálnak kint a hóban. Mindenkihez jön valaki. A barátok. A rokonok. A gyerekek, tudom is én. Valaki mindenkihez jön, gondolta, csak énhozzám nem jön már senki. Hogy az ember ilyenkor irigy, attól csak még jobban fáj. Hogy hol a szeretet, ugye, pásztorok, pásztorok örvendezve.

Nem sírt. Az ember nem sír magában, jobban ismeri már ezt attól, mélyebben van ez, mint a könnyek – hát nem sírt. Az ember magában nem sír. Csak kér egy vállat a kis Jézustól, egy vállat, ahol majd jövőre.

Rozsdás bökök és más együgyűségek

Komponál

Az a fütyülő hang, akartad tudni, hogy az mi.

Lekottázom most – műszaki analfabéta, egy

elbaszott Ludwig van: én,

rádtörök szophi(e)sztikált tempóban –,

mit értek hozzá végtére is.

Az ékszíj, ahogy sikoltva köpül,

csepüli a levegőt

ott a tető alatt, a fedélzeten, az fütyül,

te drága.

Úgy fütyül, ahogy a tejszínű, halvány

piskótalábammal

a gázpedálon táncolok neked –

lassú a lépés, egy-két-hár,

lüktet a szív, gyors-gyors,

hívja pörögni a szélcsapodár,

szalagos gumit.

Mélyeket sóhajt a pedál; amottan

kacagva gurguláznak

a csapágyak,

benn koccan a sok

bohó golyó,

csörren, ciripel mind, megannyi bolond,

kövön pörrenve rebbenő gurulós kavics,

macskadoromb.

Szelepek hintáznak

föl-le, föl-le szaporán,

lágyan bluggyan a benzin,

injektoron

oson által,

munkahengeren selyem olajerecske andalog,

kiemel, ki emel, ringat engemet?

Ó, az a kis szörcs, az a

klattyanó kis slájm, az az

urbánus trafikális agilitás,

a nyers mennyé’mábaszod:

gyertyán

vastagszik egyre, keményszik a koksz,

korom – hol az egy? –,

na ettől olyan taknyoskás.

Meg hát a gumi,

peres, röppen a göbre, sistereg,

vokalizál,

nagy levegő, a bár kettő-egy, kettő-egy,

hátul kevesebb, hevesebb ott,

táncol a segge, zár

kon-centrál a koncertre. Tangó

ez, hát engedd, fiam, hogy megvaduljak –

vak vágta, szabadon

horkan a lóerő; belépek,

bele a gázba laposan, nem vét a láb, ne félj,

csak az életet lehet elrontani, ééés

váltás: egy-két-há –

a karod, drága, add hát, vezess,

vezess, vagy én vezetlek.

Anagramma

Uborkaszezon. A nyár megrekedt

nyomán ereszakadt burok rezeg.

Ó, búzatok meredek szárnya reng,

rezzen a kormos, tunya berek-ág. Ad

nyurga kezed romot: Nesze, bárka.

Tornyunk ormára szegezd. Ekebak

barokk nyársa túr. Ez, nomeg Ede

bársony keze kereng, mar odút.

Megrekedt uborkaszezon a nyár.

Panelbárónő

Kérlek, hogy bocsásd meg azt nekem -

Énnekem az irány, az mindig kétfelé, a fönn, a lenn, az odakünn, s az idebenn.

Kérdem csak azt, az ajtót tartsam-e, hogy jössz-e közös fedelünk alá – ki én, s te be?

Engesztelhetetlen sima arccal (csak semmi érzelem, még összeráncolod magad), hogy: dehát már kint vagyok.

Tő a mondat a szádban, és szárazon recseg, de énnekem az irány, tecciktunni, kétféle, hogy ki, vagy be, azt nem tudom, ha kérhetem.

Teneked, te örökké sértett, panelbáróid vannak, nekem egy árva grófom se, gőgös angyalom, te birtokos nemes vagy, s birtoktalan, nemtelen én; nyolc hónapja vagyok viselős evvel. A testemen hordom: idekünn, meg a szivemben: odabenn.

Nem úgy.

Nem ügy, tudod, csak néha, mikor magamhoz nyúlok, megvág kicsit. Nyolc hónap, teneked mondjam? A hadak vége volt. Ez (vagy mondjam: Ő?) összekuszálódott, s a bolt azóta kenyér nélkül, üresen. Nyolc hónap, érted-e, hogy kávét is csak a Snájdig főz (s ez nem kevés), meg a Jász utcában a portás, karcos, keserű a Zsigafrédó.

S a férfinem, ó, a férfi mind nem, igen, viselős vagyok éles szélekkel és széles élekkel, de ne sajnálj fiam. Csak próbáld meg legalább kevésbé undokul, ha kérhetem.

–, azt a harminc évet szép, őszkontyú asszonyom, megbocsásd.

Befejezetlen versike az esti nyestrül

Ablakom alatt molyolt már az est,

mikor egy fürge és kíváncsi nyest

a rácson át bambán benézett.

Reméltem, beszökni rest a nyestje,

de nem; hamar bent termett a beste.

Csak szétnézett, s olajra lépett:

motorháztetőm alá. Szalonna

sült a mot’ron – azt pörkölt titokba’ –,

gondolom, főtt ételre vágyott.

Pofátlanságán egyre dohogva

adtam rá a gyújtást: – Az ebadta!

Remélem, semmit szét nem rágott.

Mit kokettál velem ily esztelen,

mit nyüstöl ez, míg torkát elnyesem,

merjen szemem elé kerülni!

Vagy megnyúzom, azt’ járhat meztelen,

láb se lesz, nemhogy lépte nesztelen.

Mész, komám, a pörc mellé sülni!

(S itt kéne most egy frappáns csattanó

a nyest vesztirül, ám a rímíró

ihlete e ponton elszelelt.

Mondjuk a nyest se klasszikus hiró

– bár háztartási erénnyel bíró -

alkat. Így kettőnktől ennyi telt.)

Füst marokra, füst

Só, csak a só-cukor, hamburger-lötty a száj sarkában,

hagyma-csalamádé-hagyma-csalamádé, csak a szikkadt geek-működés, a

modor, a technika, a forma, a hús, a hús, igen, a hús dolgozik,

szerelmedért, igen, szerelmedért fa lennék bérc fején, úgy integetek az

üvegajtó túlfelén, mint a fátyol-szemű Pompás, kicsukva saját magamból

enkezem által, szelid, főhajtó bukolikával óhajtó modorban,

szerelmedért, lettem bérc-nyomta kő, nap fonnyaszt,

hagyma-csalamádé-hagyma-csalamádé, füst marokra, füst.

A szövegrül – nominális anagrammatika

E kép kor-tett.

Két teke port

tép. Retek-tok

kop (ettek). Tér

ott, kék terep.

Tót pék teker

pókert, ketté.

Kopekér’ tett –

kopek tért.

Te.

A hencserrül

Hencseren az élet könnyű

vízszintesen heverve,

azt se tudom, hogy feküdjek:

hosszába’ vagy keresztbe’?

Tele vele a nappali,

s bár nem vagyok letörve,

ha más mulatságra vágyok,

hogy oldjam meg feküdve?

Hexameter

hogy pattog a tik

kadt hársfavirág kere

kem mikor éri

Sefüle-sefarka ballada az elorozott biciklikrül (borongós)

(Történetünk szereplője kitalált alak, a valósággal való bármilyen egyezés a véletlen műve.)

Hajdan a Gyulának

vót egy kerékpárja,

avval gurult mindég

este a kocsmába.

Azt mikor a kisfröccs

sava fejbeverte,

megindult a Gyula,

hazáig tekerte.

Hogy a gumi likas,

előfordult biza,

olyankor azt gyalog

kóbolygott a Gyula.

Éjfélre mán ölég

hosszú vót a lépés,

reáködült lassan

a részeg felejtés.

Elmart egy biciklit

– ahogy kelt, úgy esett,

de ez nem zavarta –,

hazakerekezett.

Mindenik nap más nap,

úgy mondják a népek -

hát reggel a Gyula

nem látott, csak nézett.

– Idegen bicikli

virít a fészerben…

– vakarta a fejét –

most vagyok nagy szarban.

Fölülni rá nem mert,

nekiindult gyalog,

de este mán megint

a pultnál ácsorog.

Aznap a házmester

tüzeli az agyát,

hogy mikor záróra,

megint se hall, se lát.

Kocsma elől fölkap

egy kerékpárt ismét.

Ahogy esik, úgy kel.

Jobb lenne, ha vinnék.

Gyűlnek a biciklik

fészerében lassan…

mondjam-e odáig,

amikor mán hat van?

Ha verslábhajkurászó lehetnék

csak jambusokon

főne fejem mindég úgy

három mora tájt

Dünnyögő

jég kel a láb ha

zahúz tejes éjszaka

zúz mar a zorrba

Jegyzetek

[1] Vaszary Gábor – Bibus

[2] Luigi Pirandello

[3] Szepes Mária

Tartalom

- A könyvről

- Impresszum

- Fülszöveg

- Előszó

- Csücsök

- Csücsök

- Pillecukros

- Zakopane

- Budoár

- A távbeszélő készülékrül

- A cirkuszos lány

- A hintárul

- Kísértetekrül

- Tűzoltó leszel, s katona

- Mozi

- Állva pisilni

- Apuka fusiba

- A sorskönyvrül

- Kedves naplóm…

- Ég a város

- A pipereszappanyrul

- URH

- A költözésrül

- Hideg napok

- Arrul, hogy hogyan szelidítsünk sárkányt

- A csücsök végirül

- Családba nem üt

- A természet ajándéka

- A Sokol

- Kukoricázó

- Családi genetika

- A káposztás cvekedlirül

- Nagymama random, és más meglepő dolgok

- szombat.hu

- Parti szervíz, avagy terítéken a skorpió

- Auto kaputt

- Békebeli karácsony

- Vintagráfiák

- Az élesztőrül

- Spanyol gallér

- Viszonyom van

- Mintamókus

- A pad

- Vattacukor

- Futballista feleségek

- Sikágó

- Arrul, hogy hova lettek a férfiak

- Lone Waste Hero

- A kilenc bárányrul

- Az ízekrül

- A meglepetésrül

- A modern méltóságos trafikrul

- A Simigrül

- Teleregény

- Szalonblokker

- Zsebes

- A savanyú szőlőrül

- Pokolbéli víg napjaink

- Körmagyar

- Kulcsokról, lakatosokról, egyebekről (zárszó)

- A Táncosékrul

- Huszonöt négyzetméter boldogság

- A terményállományrul

- Emésztő szerelem

- A gyürmölő

- Rácsos irka

- Gyorstalpaló

- Csí a pofazacskóban

- Az arabrul

- Idény van

- Ilyen nőkrül

- A kolbászrul

- Az üzletpolitikai korrektségrül

- A westie-rül

- A csókdobálókrul

- Egy fenyőfáról

- Kis lakás igényes környezetben

- Kis modern mitológia

- Harmadik típusú találkozások

- A magányügynök

- A lakó

- Spicces

- Rosencrantz és Guildernstern

- Pásztorok, pásztorok

- Rozsdás bökök és más együgyűségek

- Komponál

- Anagramma

- Panelbárónő

- Befejezetlen versike az esti nyestrül

- Füst marokra, füst

- A szövegrül – nominális anagrammatika

- A hencserrül

- Hexameter

- Sefüle-sefarka ballada az elorozott biciklikrül (borongós)

- Ha verslábhajkurászó lehetnék

- Dünnyögő

- Jegyzetek