LANTOS
KÖLTEMÉNYEK.

IRTA
MAGYARÓSI SZ. JÓZSEF.
SZ. UDVARHELYI REF. TANÁR,
1861.

MÁSODIK KÖNYV.

SZ.-UDVARHELYTT,
NYOMATOTT BECSEK DÁNIEL BETŰIVEL.
1870.

TARTALOM

48. Báró ifj. Vay Miklós és gr. Teleki Sándor tiszteletökre...
49. Mária Terézia trónja megmentése a magyar nemzet által.
50. Népelnyomói 11 év alatt.
51. Új „szózat” a magyarokhoz 1858.
52. Ismét a magyarokhoz 1859.
53. A magyar nemzethez, Kazinci Ferenc százados ünnepére, 1859.
54. Berekesztés

ÚJABB ODÁK,
AZ 1849-1860-ig
TARTOTT SZOLGASÁG ÉVEIBEN.

48. Báró ifj. Vay Miklós és gr. Teleki Sándor tiszteletökre, 
      mint fekvőik holdja szerénti egy krajcáros adomány 
      megkezdőire, az egyházi honi pénztárba.
Oh Muzsa, oh lelkesülés
Ha van bennem még oly tűz,
Jóra, szépre szent hevülés,
Mely szavakkal fényt nem űz,
Mely becsűl, bár kicsiny, oly tényt,
Mely ha mag kezdetében,
Áraszt végetlen eredményt
Nemzetem jövőjében.
Engedd Muzsa énekelnem
Gróf Telekit és Vayt.
Te is sors engedd tisztelnem,
Honom sok ily fiait.
Kicsinyhez, ha mindenki tesz,
Krajcárhoz krajcár járúl,
Kicsinységből nagyság így lesz
Egészre, egy, így hárúl.
„A gazda, ki két szál füvet,
Tenyészt hol eddig egy nőtt,
Mint valamennyi országlár,
Több sokszor a hon előtt.
Ha volna, ki egy búzafő
Helyett négyet termesztne,
Nálam többre becsülendő,
Első állam- s harcfinál!”
Atya szól nyilatkozatában,
Halld, bölcs király Fridrichnek;
Mint egy tyúkról óhajában,
Jó IV. Henrichnek.
A kezdet soha se nehéz,
Csakhogy jól kell kezdeni;
Teremtő lesz emberi kéz,
És mive majd isteni.
Maga az egész világ is
Apró elemekből áll,
Nemde a nap világa is
Csak aranyporokból száll?
Nem áll ezüstkrajcárokból
A millió sokaság is?
Nem egyes kis fűszálakból,
Roppant sok kazalok is?
Nem egy, és négy kalászokból,
Asztagok s raktárak is?
Vagy nem morzsa porondokból,
Templomok és várak is?
Teremtsünk mi is világot
Anyagiból erkölcsit.
Népbe óltsunk erényágat,
S szedjük nemesb gyümölcsit.
Magunkból nőjünk nagyságra,
Ne várjuk ezredektől,
Minek útja boldogságra,
Függ csak buzgó percektől.
Titeket hon nagy fiai!
Ha követend mindenki,
Gróf Teleki Sándor s Vay,
Ha ki nem marad senki,
Elláthatatlan nagyságra,
Emeli nemzetünket,
Elhirli egész világra,
E tény dicsőségünket.
Így nem század, egy év is hoz
A közjóra milliót;
Így teremt nem óltoványoz,
Nemzet, minden szépet, jót.
Így egy krajcár, s egy év becse,
Teremt Vayt, Telekit,
Százezeret, mig egy Gecse,
Egy ezeret, ezerit.

49. Mária Terézia trónja megmentése a magyar nemzet által.
A hatás, visszahatást szűl,
Új nemest lél magyar ész,
Mig kormány ármánya feszűl
Magyar nemzet el nem vész.
Nem célszerübb-e megnyerni
Oly büszke nagy nemzetet,
Mely megmenteni, s megverni,
Erős volt a németet?
Mely karjain tartva fiát
Midőn sirva serkenti,
Hét ellenségtől Máriát,
Nagylelküen megmenti;
Melyet midőn Napoleon
Királyt választani, hív
Rákos-mezőre, törvény s trón
Iránt, még akkor is hív?
Tudja ezt angol, francia
A hosszu aszszói Márs,
Érdem-karddal tanusitja
Hős Szentkereszti András,
Tudja a hires Plánián
Mellette vérrel tölt sánc,
Mint nehezűlt Terézián,
Hadsorstól a vércsa bánc.
Nádasdi Ferencet Prága,
Látá, Frigyessel szembe,
Mit tett vitéz magyarsága,
Végső veszedelembe.
Mária díszité maga
Vitézrend cimerével,
Mely, harci érdemszalaga,
Nádasdit önkezével.
Mintsem csak félelem adja
Vissza törvényeinket,
S ha ez nincs visszaragadja
Erő, ércpénzeinket.
Nem okosabb-e tisztelni
Ily nemzet szokásait?..
S nem gyülőlni, irigyleni
Nyelvét, pénzét, jogait?
Várni kell fiú születést,
S csak úgy nyujtni engedményt?
Indokul használni érzést,
Hogy érzés szüljön erényt?...
Öröm szüljön, vagy félelem,
Nem nagylelküség erényt?..
    Nem!... Igazság, nem kegyelem,
Csak erény adhat dicsfényt!...
    Nincs sújtva néma hallgatás
Átka, minden esetre.
Más, más nemesebb hivatás
Vár hős, nemes nemzetre.
Jogaira van szüksége
Neki nem dicsőségre.
Kiterjedt már dicsősége,
Egész földkerekségre.
    Nem jöhet más hétéves harc?
Más Frigyes, Napoleon?
Nem oly változó a sorsarc?
Milyen a káméleon!
Van-e változóbb szinü gyík,
Mint hadi sors hatalma?..
S mi van oly bizonytalan sík,
Mint az önkény uralma?
    Nem lesz szükség hősre másra?!
Új bajnok Alvincire?
Új Szentkereszti Andrásra,
Festetics-, Nádasdira?
Hét millió magyar hive
Ha van német királynak,
Nem lehet-e magyar szive,
Előtte is viszálynak?..
S hét ellenséges hatalom
Jőjön, mint Máriára,
Áll-e erősb védóltalom
Mint a magyar, trónjára!
Mit tett hajdan Kelet felől
Török ellen Hunyadink?
Azt teendi enyészetről,
Ha kell, egy új Nádasdink!..

50. Népelnyomói 11 év alatt.
Álnok mosolylyal látszik a káröröm
A szolgalelkük ajkaikon, a kik
    Gazdag gyümölcsit most aratják,
        Hivatalokban a gyászidőknek.
Nép milliói rongyosok, éhezők,
Néhány kövérek mig verítékivel,
    Díjezreikben hivalognak
        A haza koldusodik naponta.
Ármány kohárok! Sima kegyenc urak,
Uralkodóknak, s trónörökösinek
    Kik elrontói?! Ti - e bűnből
        Árad örök nyomor e világra!
Ti forradalmot hoztok elé s a nép
Vérét kiszíván, zsebjit ürititek!
    Ti trónzsámolyi, sok Polignác!
        Bűneretek kiürithetetlen!..
Ti pénzcserélők, tervfaragók, ti szó-,
Ti hitszegők, ti lélekölők, a tan
    A tiszta erkölcs, ifjú lélek
        Aljasul általatok fajulva.
Mint félretett kincs, úti segédi rosz
Napoknak a vész napjainak, nekünk
    Féltőbbek és drágábbak-e bel
        Ékszereink, az arany- s ezüstnél.
Ti kémlelőkkel tőrbe kerítetek
Vendéget, útast, mint az egész hazát.
    Ti forgalomból pénzt kivesztek.
        Így a papír nyereségtök, így érc.
Most szolgaság elfójt szabad érzetet,
Jog s önbecsülést ez megől, ez kiirt.
    Erkölcsi rablás, legnagyobb bűn,
        Tisztelet illet erényt s a vallást.
De vár a boszú vár tireátok is,
Most a legyőzött nép panaszolva nyög!
    Igaz s őszinte nép panasza.
        Nem maradand lakolatlan a bűn.
Ha németeknél van tudomány ipar,
Ha higgadottak, szolgaiabbak is,
    Magyar, lengyel s olasz vitézebb,
        S végtelenűl hazafibb, s nemesb is.
Meg tudja vetni mindenik, a bitort,
Mint egy hitetlen szívtelen együgyüt.
    De nem, nem hagyja boszúlatlan
        Őket, a kik haza vérszopói.
Gróf Pálfi Károlyt kellene hallani,
Itt azt az elmult századi szónokot
    Az úri bátort, mily merészen
        Szóla a nemzetiség ügyében?
„Már négy heten át folyt az űlésetek,
S még döntve nincsen semmi!” Ferenc király
    Imigy dorgál, de Pálfi felkél
        S így felel erre nemes modorban:
„Harminc éveknek száma hanyatla le
Mióta lépett a mi magyar honunk
    Trónjára felséged s irántunk
        Nem teve mégis azóta semmit!”
Nagy Pál, a felső-bükki szavaljon-e?
Mit érne Nagy Pál, Pálfi, akár Kemény?
    „Világbiró, világtörténet!”
        Ez leszen a ti örök birátok.

51. Új „szózat” a magyarokhoz 1858.
Új szózat oh, ti Bendeguz, Attila
Árpád utódi oh magyarok! Ti nem
    Buzogtok ős törvényeinkért?!...
    Melyeket ők kezeinkbe adtak?..
Ők hoztak e szép földre, e drága hont
Ők alkoták, s ti tűrni ma képesek
    Levétek, hogy lábbal tapodják,
    Eltiporók jogaink- s honunkat?
Oh megvetéssel rejlene föld alá
István királyunk, és ama még magasb
    Erényü László, büszke Kálmán
    Látva ilyen közönyös türelmet.
Hozzátok ismét Berzsenyi szóljon-e?
Ő rázza fel laz lelketök álmait?
    Ő, vagy Vörösmartink búsongó
    Szózata elragadó hatalma?..
Nem súlyosabbak sokkal a lángszavak?
Ma, nem valóbbak, mint mikor a nemes
    Jóslók, csak inkább látnokolták,
    Azt a mi most keserű valóság?..
De lám a vésznek legviharosb fele
A látnokoktól, rám nehezüle, rám
    Gyengébbre, szólanom kiáltót,
    Bús haza! érted a síri csendben?!..
Ős honteremtők lelkei! mily haza
Vér ára jött ránk rólatok, és minő
    Nagyságra nőtt az, Nagy Lajossal,
    S Hunyaidakkal, arany korában!
S im a magasság menynyire sülyede,
Szabad, nemes nép szolgaivá leve:
    Az ősi vér hová fajula
    A nagy elődök után, utókban!
Hol? mi halom nem domborodik! mi nem
Sír?.. mely elődink szent porait fedi?
    Mily folyamot nem feste vére,
    Védeni trónt, s honot, őseinknek?
Hol nem nyugosznak közhaza ifjai?
Honfik, kik együtt haltanak, éltenek,
    Nem mint jelenben ti, kik egymást
    Félrevezetve legyilkolátok!

52. Ismét a magyarokhoz 1859.
Új felvirulás ösztöne késik-e?
Egy tizedig még tétlen alunnia?..
    Meddig hat ily erőlködés ránk,
    Meddig emészt kimerűlt erőnkben?!..
A tized elmúlt s menynyi nyomor borit,
Ám a csalódás tarthat ilyen soká?!..
    Bőséget igért összeöntés
    És szüleménye, kopár szegénység.
Nyertünk mi mégis drága tapasztalást,
Sokszor, ha vesztünk, nagy nyereség a kár,
    Ha vér, a sors legjobb tanítónk,
    Felvirúl e haza, nemzet újra.
Csak új erő kell, új akarat, szilárd
Áldozni készség, kényszeritett hatás
    Ellen, a mely csak nyom, csak olvaszt,
    Átalakítani, nem haladni.
Védjed magyar, védd nemzetiségedet,
Védd ősi nyelved s ősi ruháidat;
    Külföldi köntössel, szokással,
    Nemde felöltöd a szolgaságot?..

53. A magyar nemzethez, Kazinci Ferenc százados ünnepére, 1859.
Mily drága a hon, nyelv is olyan becses,
Oly édes annál, a ki igaz magyar;
    Űzd bár Amerikába, nyelve
    Napja gyanánt, oda is kiséri.
Új népet ebből öntene vegy kohár?
Kioltható-e nemzeti érzete?
    Hagy egy Rákóci-indulója,
    Élenye, harci roham tűzében.
Természetéből gyáva kivetkező?
S mások fajában lesz beleolvadó?
    Tán nemzetünkről ezt hivétek?
    Jámborok, éktelenűl csalódtok!
Nyöstény oroszlán, hogy ha megengedi
Tigris köjöknek szopni saját tejét,
    Úgy elfogadja büszke Árpád
    Nemzete szója helyett a másét.
Budvára sziklát, hogy ha a Szentkereszt
Tűzgépje edzvén, a bagyik olvadék,
    Aranynyá változik, csak akkor
    Lesz magyar átalakúlva, német.
Zöldsáska tábor, méhraj elébb lehet,
Elébb kivedlik, kórcsosulás után,
    Bőre s neméből, csörgekígyó
    S harcsa leend a Dunába úszva.
Egy semmit érő szolgacsoport olyan
Nép, a mely egygyé forr idegennel; egy
    Zsoldos fagyöngy, cserhez ragadva,
    Nemzeti névre sem érdemes faj.
Bir nemzetünk, bir, bővkezü jó anya
Természet által, kincserü készletet,
    Ezt osztja ő, ezt hő aranyszomj
    Élheti századokon keresztűl.
De semmi áron nemzeti lételét,
Ez ezredéves szellemi készletét,
    Ezt másnak adni, ő nemesb, ő
    Élni akar, fog is élni végig.
Oh Muzsa! élénk lelkesülés habár
Aggat, ne hagyj el, mig eme hon jogi,
    Szent ügyben, én is szende lanton,
    Lelkemet e sorokon, kiontom.
Nem száz, nem ötven, nem huszonöt. Mi? tiz
Ezer arany csábfény is?.. hideg mosoly,
    Rám nézve. Sem dicsvágy, csak a hon
    Bájheve, ez melegít, ez ifjít.
Hahogy Kazincink élete egy cserép,
Belőle élő oly fa kiterjedő,
    Mely nemzetünk, egy óltoványa,
    Emberiség nemes életének.
A mit tökélyes célra irányzanak.
Nem rabvegyület serge, hanem szabad
    Törvényü népek, melyek egymást
    Megnemesíteni, versenyeznek.
Őrizd magyar hát nemzetiségedet,
Megmondta báró Eötvös e kincs becsét.
    Nem mondja meg jobban a század,
    Nem haza, nem maga Európa.
Hallál Desewffi gróftól e nemzetért
Felséges imát eddigi léteért,
    Mit jóllehet, véres, dicső tiz
    Századok árjaiban leéle.
Hallád, mily édes, mily meleg átható
Oly szózat, a mely zengi Kazinciját.
    Új nyelvteremtőt, Tompa és Szász
    Ajkaikon, gyönyörű dalokban.
Vívj nemzetünk, vívj népjogi ügyödért!..
Űlj századéves nemzeti ünnepélyt,
    Kazinciért, űlj a nagy ügyért,
    Százados, ezredes évszakokban.

54. Berekesztés
Ide átiratott ezen cimü kézirat homlokáról:
Emlékívek, Magyarósi Sz. József életrajzából 
Sz.-Udvarhelyen. Tavaszhó 12. 1856. Mely emlékívek 
be vannak tétetve a m.-vásárhelyi Teleki-könyvtárba, 
kéziratban.
Az iró 71 éves korában irá ide oktober 20. 1862.
Nem Szalai László ír itt, nem Bajza
Történettant, hosszú rendetlen iveken,
Csak egy igénytelen név életrajza
Van átvive több nagy s kicsiny neveken,
Némely név fölvésve, csak egy téglára,
Más az épület-falban darab kőre;
Más egy kardra, más gyűrükarikára;
De ezeket is utódok későre,
Majd fölfedezve feledés porából,
Kedvvel olvassák e század korából,
Mely kor fogyni látván Árpád fiait,
Éltetni kivánja azok porait.
Ki majd ás itt sok honi romgöröngyöt,
Jól esik, ha lél nevet, tényt, érdemet,
Mit nehány betű éltet, föld nem temet.
Érdekes, a mi itt legtöbb becset ér,
Kiképződést fokonként mily áron nyér,
Egyszerü fiú, kit  jó természete
Vezér nélkűl önerején vezete;
Látni gyermekkortól magas vénségig,
Sok biztos forrásu adatból végig!...

ELSŐ ÉNEK.
Oh Klio! mondd el, e néhány lapokon,
Kik mentek át szárazon, és habokon,
Komáromból, elsők, Amerikába,
Mint menekülők, szabadság honába.
Beszéld el Ujházi Lászlót, s társait,
S az Oceánon átvándorlásait. -
Muzsám! Te védtél csak törvényességet;
Te nem helyesléd a függetlenséget.
Általad Ferdinánd vala tisztelve;
Ki által főpontra leve emelve
Magyarhon ős alkotmányos nagysága.
Áldott lantodon, neve, és jósága. -
Még Ujházi, s szerencsétlen társai,
Valának csak Oceán vándorai.
Még Amerikát, még Uj-York tornyait
Nem látván: kétség környezé társait
Ujházi - komáromi vezérnek,
Midőn Halifár városába érnek.
    Legelső Diósi, ifjú és atya,
Csügged, és szavait imigy hallatja:
- Midőn néhány sorsossa, körülötte,
Ki mit veszte, hont, s mindent, emlite. -
    „Azt képzelém, bajtársak! egész világ,
Viz és ég; s mint az örökkévalóság,
Olyan véghetetlen ezen Oceán,
Melyen eddig hoza gőzösünk: Hermán.
Azt hivém, soha nem tűnik föl más vég,
Mint a tengerbe leszálló bóltos ég;
Mely, elébb, mily felséges tünemény,
Majd oly nyomó, oly széditő jelenmény,
Oly mély ezen vizvilág, ezen kékzöld,
S mily kivánatos az elmaradott föld!
    „És most, minő mondhatlan öröm lepe!
Midőn feltűne Halifár zöld gyepe.
Itt tanulám, tenger elleni átok
Után; be édes szó ez: ,hegyet’ látok!
Ismét meggyőz engem e kedves város,
Csakugyan a tenger, földdel határos;
Létez a két félgolyobis másika,
Létez Uj-York, Vashington, Amerika.
Más föld, hová vagyunk mi evezendők,
Mi hontalanok, új hont üdvezlendők.
    „De hát Európa örökre hátunk
Megett marad-e? Hát téged nem látunk
Soha többé, soha, szép Magyarhonunk?
Közted s közinkbe félvilágot vonunk?
Lesz-e más hon, oly gyönyörű, oly édes?
Hát anynyi férfias, ifjú honvédes
Vért, s veritéket, azért hullatánk?
Hogy ezer éves hont meg nem tarthatánk?
Nyilik-e számunkra, más ily föld égtáj? -
Ah! hon örök vesztése, mint fáj! fáj! -
Emlékezete, képe, mi jövendő
Által lehet lelkünkből kitörlendő?
Mivel leend kárpótolva, ily honnak?
Elhagyott nőnk, gyermekink, sok rokonunk?
Elmaradt kis Gyulám? - Oly keserű, oly
Sós nincs e tenger, milyen szememből foly. -
Özvegy nőm, árva fiam, kobzott örök,
Megszokott tárgyképek: most éles tőrök! -
Mi magához oly édesen kapcsola,
Hogy boritsa azt feledés fátyola?
    „Véreim! mért, hozzám mért gyülekeztek?
Adjatok kezet. - Mint én, úgy éreztek? -
Mintsem földön futva, hazát kolduljunk:
Jertek! inkább mind, a tengerbe fúljunk!
Anynyi véres győzelmeink ünnepén
Ha nem hullánk el, vérfürdő közepén,
Mi golyózáportól most rongyosok?
Földetlen honvédek, világbujdosók;
Ha nem sodra el se kartács, se gránát: -
Isten hozzátok: Hon! Komárom! Bánát!
Búcsu neked is, te, oh hű gőzös, gyors
Hermán! ki hozzánk jobb valál, mint a sors. -
Utánam, barátim! Te csendes elem!
Ugordjon beléd, minden, ki hős, velem!” -
    Diósi, férj, s atya, elkeseredve
Így lázzada; jövő iránt kétkedve.
S valóban, nagyrészint a menekültek,
Úgy is látsza, szélsőségre zendűltek.
    Mire fiatal honvédtiszt, Keményi,
Kinek szebb jövőbe nyultak reményi,
Szép, tiszta tűz ömlik el még szemében,
Nem tud elcsüggedni, könnyű vérében,
A sanyarok könnyebb hordozásában,
Szép ifjú, láng elhatározásában,
Hallván e kétségbeesés hangulatát,
Lázzadt kedélyek zúgó mozdulatát.
Hogy a hajóscsoport ily túlságra tért:
Értesíti a komáromi vezért.
Ujházi, lepetve a veszély felől,
Csendes arccal, zajos kebellel belől,
Kijelenti sietését egyszerre,
De mozgékony Keményi nem vár erre,
Fut; előzve a fővezér szavait,
Így szólitja föl kesergő társait:
    „Halljátok! honvéd bajtársak, halljátok!
Ujházi akar szólani hozzátok!
Egyszerre érkezik. Im! itt a vezér.”
Mire a zajongás hallgatásra tér.
Csend lőn. Ujházi jő; s csendes szót emel.
Mindenki elhallgat, mély figyelemmel. -
    „Honvéd társaim! Én is, vezéretek,
A sors csapásait osztom veletek.
Tudjátok, hogy könnyebb minden szenvedés,
Ha közösön oszlik a részesedés.
Ha nem vagyunk mi, a sors kedvencei:
Tán, céljára, áldozat eszközei.
Vezéreteket, e sors nem így üldözé?
S ő szilárdul néz annak szeme közé,
Annak, a nemzetünkhöz mostohának,
Higgadtságával férfi nyugalmának.
Mért súlyosula ily rögtön a tereh?
Mi az, mi titeket imigy levere?
Mi nyom: tudom; vesztett múlt kivánsága.
Vagy sajgó jövő bizonytalansága?
Hazánknak, hevült képzelődésetek,
Ködfátyol képét láttatja veletek?
Kedveseitekre az emlékezet,
Csak nehezebbé teszi a nehezet. -
Tudjátok, hogy még nincs itt a véghatár?
E város, hol kiköténk, csak Halifár.
Ez, még nem az utolsó horgonyvetés.
Hátra van a fővárosba sietés.
Hadd lássuk! új föld főtisztviselőjét,
E bolygócsillag lakói elsőjét.
Látnatok kelletik olyan elnököt,
Kinek párját mí adhatnók, bár szökött
Vándor az; mint mí: erénye, erélye
Nem kisebb, bár bal tere, szerencséje.
De Hudson folyam felvisz nemsokára
Uj-York óhajtott kikötő partjára.
Hol, sorban állnak vizbe néző tornyok.
Ott nyújt majd nekünk kezet Frenk tábornok;
Ott lesz az első meleg kézszoritás,
Szabadföldre lépnünk, felszólitás.
Ott a köszöntő szabad polgároknál,
Elsöbbek lesznek, örömkönyek, szóknál;
Jelek, hogy üldözött embertársaik,
Nekik kedves vendég polgártársaik.
Ott, bajnok társak! fáradt hajót hátra
Hagyunk, s ülünk, minél elébb, lóhátra.
Útunkban lesz még, elébb, mint Vashington.
Filadelfia, a testvérség hon,
Európa üldözötti révpartja,
Kiknek ő védkarjait tárva tartja,
Mely népébe minket is jövényeket,
Összeolvaszt, mint idegen pénzeket.
És azzal bújdosásunk meg fog szűnni,
Elhagyott egünk helyett, más feltünni.
Oh vitézek! véres vészháborúnkban,
Hosszu, szárazi s tengeri útunkban,
Menynyit szenvedénk, el nem beszéllendőt!
S nem láték egynél is könyes zsebkendőt.
Elbirtuk kezdet „közép” nehézségét:
S ne birnók el most már közeli végét?
Most már, midőn hajónk el nem sűlyede:
Lenne-e köztetek, ki elcsüggede?
Most, midőn nemsokára célnál vagyunk,
Földönfutást az ó-világban hagyunk?
Sok kitartásaink enyhűlt érzete,
Lesz majd a múlt édes emlékezete.
Tűrjetek: és várva néhány napokat,
Jobb sorsra tartsátok fenn magatokat.
Nem lesz ott rabság, a világátkozta;
Kaput nyit a szabadság, istenhozta.
Ott áll fenn egyenlőség dicső széke,
S befogad, mint testvérség menedéke.
Új hazát nyerünk ott, s nem vérváltságon,
Oly nemzettől, mely első a világon.
Ha volt az új föld föltalálójának,
Columbusnak, hatása szózatának,
Intvén csüggedt társait kitartásra:
Hallgassatok ti is rám, ősz bajtársra. -
Meggazdagúlna-e a kereskedő,
Ha tengertől lenne visszaijedő?
Gyáva fut vissza borzadva fölfelé
A folyón, melyről a tengert szemlélé.
Gyávább, ki már kiállta a vér-vihart,
S a sanyar végén nem tűr, ki nem tart.
Majd e Hermánt, Missisippi követi:
Követ nagy honfi társunk, a keleti,
Meglátjuk a három világi hajóst,
Népjog képviselőjét, K.
Kinek lelkében van még jövendője;
Kinek két vízi világ, tisztelője.
Én őt itt, meglátni reméllem, s várom,
Állandó lakhonja itt leend, három
Világi út terheit kinyughatja. -
Bár most Mészáros vidor ábrázatja
Lehetne enyim, s kellemes szózatja,
Hogy lelketeket emelné vidúlni,
Mikor a vihar kezd fölöttünk múlni.
Megjőnek rokonink is új lakinkba,
S vetik magokat forró karjainkba. -
Ha szavaink némúlnak könyeinkben,
Könyeink édesűlnek öröminkben.
Csendesülésteket reméllem, s várom.” -
    Így szólt a hosszú szakállas Komárom
Öreg hőse, mint egy tenger istene;
- Minden szava, keservenyhitő zene, -
Csengő hangon, nagy tisztes méltósággal,
Kényszerített mosolygó nyájassággal,
Mely szemein s arcán külsőleg fejle:
Bár szivén legmélyebb fájdalom rejle.
Dagadt sohajtási titkon szepegnek.
Mert keserű, idegen föld, öregnek.
Érzé ezt más szerencsétlen hajós is.
Panaszolá Bonapárte Lajos is,
Szerencse játéka, Holland királya.
Nem boldogítja Florenc kincse, bája. -
    Újházit nagy figyelemmel hallgaták.
Lelkekről a tengerködöt oszlaták,
A lelkes intésre elcsöndesűltek
A vándorok; s ismét hajóra ültek;
És útjokat Uj-York felé folytaták,
Miglen a várost fényleni láthaták;
Bámúlván, többire ködös napokon,
A tenger nagyságát, vizhegy szirtokon.
Most, honjok képe, emlékezetekben;
Egy könycsepp, ez oceáni mélyekben! -
Menynyire győz ma: a jelen, a múlton,
Bebizonyitá ezt a merész Fulton.
Közel van Uj-York ma gőzös hajósnak.
Fejérlenek házai a városnak.
Kiáltanak: „Im! látszik Uj-York! látszik,
Egy fejér zászlós gőzös füstje játszik”!
Valóban is érkezik a Hudsonon,
Frenk Lajos, mint küldött követ, gőzhajón.
    Már látszott kikötő partra tódulva,
Uj-York város roppant népe bámúlva;
Újságkivánó, köszöntő sokaság,
Polgármester, polgárság, katonaság,
Minden kor- s rangtömeg vegyületek,
Hivatalnokok, papi testületek;
Kéz, kendő, kalap mozgó ezere
Légben lenge; éljenzés eget vere! -
Szabad nép lelkesülés, leirhatlan.
Ehez, szúronytól félő nép szokatlan.
Ezt nem zavarja durva dob lármája,
Nem rengi kényszerités trombitája;
Ez nem parancsolt idvezlet kiáltás,
Nem fenyegetett ablakvilágitás.
Ez nem olyan koszorús diadalív,
Mit kénytelen kéz emel, átkoz a szív.
Ez nem megréműlt város ablakain
Ma egy, holnap más, kitett nemzeti szín.
Ez nem Madrid Eliója dúlása
Által csikart zsebkendők lobogása:
Ez tiszta rokonszenv nemes érzete,
Keserűt kóstolt boldogság kegylete.
Itt készséggel, és ilyen nyilt karokkal
Néztek szembe ily messzi vándorokkal.
Elfogadni őket emberiesen,
Midőn vivé Hudson folyó sebesen,
Tornyos füstjét most égre egyenesen,
Leginkább az út céljával egyesen,
Hajtván jó szél, majd dülve vizfektesen
A gőzösnek: mely hórgonyt alig vete:
Midőn a menekültekhez siete,
Az amerikai küldött válaszmány,
Tisztelkedve, honuk földére híván.
Szárazra Ujházi lépe legelső.
Vele neje, s két fiatal fiai,
Amerika jövendő polgárai.
A fátyolos nő mosolyga könyesen,
A vidám fiuk hajlanak nemesen.
Jő, nemzetőr tábornok, díszruhában,
Végetlen népsor kisérvén nyomában,
Frenk Lajos, idvezel kézszoritással,
Az új világba nyájas meghivással.
„Meghivom, mond, megbizó hatalommal
Önöket örömmel, s nyilt bizalommal
Amerika népe szabad földére,
S ennek javadalma élvezésére.
Nem rejlik itt minden szögletben hóhér,
Női könypatak, vér, itt boszút nem kér.
Mint vén Európa ez ifjú világot,
Nem irigylette úgy Róma Cárthágót.
Ott, ifjú már, oly kegyetlen, vérszomjú
Mit itt vénnek hallani is iszonyú!
A tí világotok, már erénytelen,
Üldözéshon, erényesnek kietlen:
Csak egy Broughany élces vagdalózása,
Lehetne annak méltó megróvása.
Romlott irigye ő boldogságunknak.
Mí nem vásárlunk hirlapot magunknak,
Mely mirólunk erényeket hazudjon!
Nálatok, pazar fényűzés, dühösség:
Egy hercegnek Rotschild kincse sem elég!
Ide, népet, nemes példa ragadjon!
Nem félelmes már nekünk sem Albion,
Sem Páris, nem új Caesár, Napoleon.
Egyetlen a földön, saját helyzetünk,
Egy, s dönthetlen polgári szerkezetünk.
Nem kell itt fél millió katonaság,
Mitől féljen, s haljon ki a szabadság.
Ha itt közügyért van Webszer Dániel,
Az megannyi Sully nem Machiavell.
Európa Columbust hogy jutalmazta?
Nemde fogva vitette, lebékózta?
S a nagy ember nemes boszújába,
Láncát téteté koporsójába.
Ha nyelvem büszkeségig van emelve,
Ez, egy Memmius, egy Cassius nyelve.
Mert lelkemben gyúlad nemes lángboszú,
Látván, mily nyomoruságos, mily hosszú
Ilyen üldözött hontalanok útja,
Mely Európa üldözését futja! -
Mik ott, a sok nagyok tenger dőzsei
Forrásai? Nép insége, könyei. -
Szálljatok ki partra; nem ismeretlen,
Nyomor, e nép előtt, s nem érzéketlen.
Ugyan Európa, s ugyan Oceán
Tanita szánakozni; minden orcán,
Minden kézben, szívben rokon érzelem
Él itt; kész a vendégi segedelem.
Nyújtsatok csak bizodalmas kezeket!
Nyúgodjátok ki a szenvedéseket.
Gyógyúljanak testi, lelki inségek.
Jőjetek! mindnyájan ölelt vendégek!”
    E nagy szavak, ilyen nemes hangozat,
Magyarok lelkére meleg mély szózat.
„A meghivást érzékenyen fogadjuk
 - Szól Újházi - s magunkat alá adjuk
E szabad-állam kormány törvényének. -
- Fójtja szavát törlésével könyének. -
Oh erélyes férfi! - szól újra, - nemes
Polgár! hogy lehessen méltó, érdemes
Vándor-csoportunk, ily nagylelküségre?
Kinek még nem volt ideje hűségre,
Katonai s polgári szolgálatra,
Hogy méltó legyen ily polgárzatra? -
Igen! a boldogság, bölcseség, jóság,
Mit élvez e nép, s bölcs kormányzóság,
Tette e hont világ bűvcsodájává,
Tette világ tisztelet tárgyává!”
    Köszönést így fejezé be Keményi.
Mert Ujházit elfójták érzeményi. -
Összes magyarság Astór palotában
Vett részt vendégi szeretet pompában. -
    Új érzelmek közt, vidúlva pihennek.
Vegyes bú- s örömnapok jőnek, mennek.
Új nyelvek, új arcok, új szokások
Váltják föl egymást, mások, ismét mások. -
Mig érezvén, maradandó lakások
Hogy itt sincsen: mutatja sohajtások;
Mutatja a múlékony fölvidulás
Után, pakolás, szűk helyre szorulás,
Mig jő a hajózás új indulása.
Megcsendűl a hajó harangozása.
Mig harmadik harangszó következik:
Minden köt, szorit, öltözik, vetkezik.
A hajóskapitány csengő szózata,
Rendezni, s indulni, parancsolatja.
Megszólal a harmadik nem sokára,
Indulóra, horgony felhúzására. -
Indulnak már Filadelfiába,
Egyenlőség, testvériség honába.
Foly a kézi kendő, kalapbúcsuzás.
Büszkén hajlong, gőzös fölött, füsthúzás. -
Dobog lelke Ujházi csoportjának,
Nevére hires Filadelfiának.
Bár még behomályosulni nem tuda
Lelkekben Duna, Komárom, Pest-Buda.
Óhajtják Filadelfiát szemlélni.
Ott új szabad szellemi léget élni.
Mert sok szépet hallottak Penn városáról:
Annak hatszáz harmincnégy utcájáról.
Hol útas, mondják, hinné képzetében,
Hogy útazik Rómában, s Áthénében,
A szép Áthénében, nem mostaniban,
Rómában, a nagy, dicső hajdaniban! -
Ily érzés közt jutnak Penn városába,
Emberi jogok tisztes új honába. -
    Meg tanúlva volt itt Ujházi neve.
E név éber figyelem tárgya leve.
Tisztelve nézik a várost társai,
Sokak itt bámulásoknak tárgyai.
Látják, itt a nagyság, nemes s ízletes,
Fejér márvány, vagy gránit épületes.
A város közepén az állam háza.
Mire egy tény tiszteletet ruháza,
Hol egykor nagy hongyülése tartatott,
Hol a függetlenség felolvastatott.
Hol a nemes Franklin a tudománynak
Annyit szentelt, mennyit az alkotmánynak.
    Mig Ujházi így érze s gondolkoza:
Az alatt „Hermán” is oda hajóza.
Hermán, a világhirüvé lett Hermán,
Melyet ismer Kelet, Nyugat, Oceán.
Melyen Ujházi csoportja hajóza,
Melyet utána Tochmann vezér hoza. -
    Vetélkednek itt is az idvezletben,
Angol, francia, német, vegyületben,
S több elemek, egy nemzetté simúltak,
Nem nemzetiséget ölni tanúltak. -
Itt honnosink, kiknek nem vala honok,
Várattak, mint legkedvesebb rokonok.
Számos ezerek öröm rivalgása,
A jövevények szives fogadása.
Kiket kézszoritó emberszeretet
A Vashington palotába vezetett.
Estve fáklyászene, s Valnut szinházi
Tisztelgő játék, s dal után, Ujházi
Megbizásából, fiatal Keményi,
Dagasztván kebelét hő érzeményi,
Emelt helyről, mit sűrü fény fáklyáza,
Meleg szavaiban sziveket ráza.
Miket többször félbe szakitának
Kitörési az éljenző lármának.
Többek közt, kellemes szavallatának
Ily egyes sorai is hallatának:
    „Szabad nemzet! világ első nemzete!
Melyet véd nemes szelleme, s helyzete;
Mert szellemed honvédő, nem hóditó,
Nem népek kincsét haza takaritó.
Itt harcias, dicső név, csak a honvéd;
Mert itt az egyszersmind, nem más, mint trónvéd.
Vagyis, most veszem észre, itten nincs trón,
Ez anélkűl egy független, boldog hon.
Neked, millió polgár, honvédeid,
Nem trónvédid, zsoldos gyülevészeid.
Téged kivűl véd természet, tengered,
Benn lelkesülés, győzhetlen fegyvered.
Melyet ha véd egy kitartó Vashington,
Visszavonúl Európa, mint Albion.
Neked juta, védőleg békességért
Vívni, e dicsőség, nem dicsőségért.
És ha általános szükség fölhivna,
Amerikában csak egy lélek vívna,
Mint egy Hadúr isten, a lelkesülés,
Egy szín, egy zászló alá egyesülés.
Országid, egymáshoz egyenlíteni,
Vagy egyik, máson felül tündökleni,
Boldogságban, polgári erényekben,
Egymást átkapcsoló szövetségekben:
Ez neked legnemesebb irigységed,
Ez neked legszerencsésb vetélységed.”
    „Téged boldogita Isten kegyelme,
Hogy, nem önkény, csak igazság fegyelme,
Olvaszszon egy testté, annyi népeket,
Annyi hitet, annyi nyelvet, színeket.
Mi pedig, szerencsétlen honvesztettek,
Honért harcolt magyarok, száműzöttek,
Mit kérünk mi? Nem kegyelem kenyerét;
Csak egy közös haza földjét, fegyverét.
Veletek egy honért, halni vagy élni,
Magyarhont Amerikával cserélni.
Mit nem cserélnénk mi semmi országgal;
De nem barátkozhatunk meg rabsággal;
Ősinktől öröklött, saját vérségünk,
Hogy szolgaságot nem tűr büszkeségünk.
Másként ki adna nekünk oly váltságot?
Miért elhagynók mi Magyarországot? -
Itt, szavak, csak szív tördelt tolmácsai,
Mint ez olvadt fáklyák tört darabjai.
Ha egy útast is, kinek már lankadnak
Rontsolt tagjai, szivesen fogadnak
A gazda barátságos szózatai,
S enyhülnek a vendég fáradalmai:
Mennyivel inkább mi honveszitettek
Áthatva vagyunk, s elkötelezettek,
Midőn tí hont adtok, mit mí vesztettünk,
Midőn mí holtak, itt újjá születtünk.
Mint arra, honvesztés, mily elveszett kincs:
Úgy ezt hálálni, szó feltalálva nincs. -
Légyen, öntudat s világ méltánylása,
Érzelmünk, köszönetünk kimondása!” -
    Erre többen, németek és angolok,
Készülnek felelni, lelkesült szólók.
Főleg Rosenthal, német, Gläser, angol.
Az első hévvel, röviden válaszol,
Várva, szünni nem akaró taps között,
Mely Keményire éljenzajt öntözött.
„Nem súlytolatlanok, monda, a karok,
Melyek titeket fogadnak, magyarok!
Honvesztés előttünk sem ismeretlen.
Ezért lelkünk is, nem rokonszenvetlen.
Mi is mindnyájan sorsüldözöttjei,
Lettünk e közállam újszülöttjei.
Vagy miénk, vagy atyáinké, e sors volt,
Mely titeket most velünk egybe kapcsolt.
Nemzetségtek istenhozta nyereség.
Hiányzott itt eddig e nemzetiség.
Én őszinte baráti kezet kérek:
Olvadjunk egybe, új honfi testvérek!
Honunk tőletek is egységet kiván.
Egység, erősebb véd, mint az Oceán!
Megbűszhödött a ti Európátok.
Frissiti polgári villám, vész, átok.
Viharözönből fejlődő gyümölcse,
Lesz erényessége, új erkölcse.
Űzzön csak ide most minden országot.
Megverjük mi majd őtet, s a világot!” -
- Megáll itt szava, mint az elpattant húr.
Látszott szaván, nem jobbágy, hanem népúr. -
„Magyarok! - Gläser angol itt szót átvesz,
Tölti lelkét komoly, de mély érzetszesz. -
„Világhirü nép! eddig ismeretlen:
Ezer éves hon után, most földetlen:
Nemes büszke, szabadságra méltó nép!
Érzé erődet a leigázó gép:
Vessetek itt aggodalomnak véget;
Vizentúl hagyjatok keserűséget.
Sorsotok most, ha tenger, sós, keserű,
Minden nagy kezdet keserű gyökerű:
Hidjétek, nemzetötek dicsősége,
Oly magas fény lesz, mily köd most insége.
Egy istenünk, egy honunk lesz veletek.
Ismeretlen-e honotok, nevetek?
Ki ne ismerné Árpád nemes faját?
Magyar harci erényit, szép hazáját?
Ennyi áldozatvért tán ingyen ontott?
Önkénynapja itt vett forduló pontot.
Ki nem hallá ama zajos örömet,
Mely megrázá az országos teremet,
Hogy hallá új alkotmányáról e hirt,
Melyre Ferdinánd, megesküdt s aláirt?
Ki ne tudná az új teremtett erőt?
Annyi vérontót, oly erős megverőt?
Három világ vendégli nagy fiait:
S mi ne ölelnők azok hontársait?
Mi lennénk hideg amerikaiak?
Adjatok kezet kézbe, új honfiak.
Ha világotok, lábbellenes velünk,
Mi, mint az, tompúlt lelket nem viselünk.
Népeknek, félgömbnek is van aggsága.
A miénknek most virúl ifjusága.
Ha nálatok a nap halad, itt feljő.
Közös sorsunk lesz itt jelen, jövendő.
Ha szép múltja volt a magyar nemzetnek:
Sanyarja most, alapja nagy kezdetnek.
Átalakulás, vérözön, vészzajos.
Lesz nagyobb Lajosotok, mint Nagy Lajos,
Egy népbálvány, imádja nép, mint csodát. -
Ti! itt nálunk épitsetek új Budát.
Itt nálunk nincs nemzetiség különbség.
Egybe olvaszt testvérség, egyenlőség.” -
    Végre, Binder százados oldalánál,
Jagelló, szép hölgy, az erkélyre kiáll,
Jagelló, vitéznő, honért áldozó,
Szépnemére halhatatlan dicshozó,
Neje, a honfi menekült Tochmannak;
Tochmannak több hűségérdemi vannak,
Ujházi leghivebb kisérőjének,
Megbizásban pontos tényezőjének.
Ily nőt Binder a népnek is bemutat.
A nő, kiállván a rengeteg útat,
Köszönő és tisztelgő szólásában,
Elolvadván lelke, hálájában,
Szavaiban úgy elérzékenyüle,
Hogy zsebkendője könytől nehezüle.
S csak ezek lehettek tördelt szavai:
    „Oh! ti dicső hon nemes polgárai!
Hittem, nem vagyok oly gyenge, mint nemem:
De csak asszony vagyok, tanuja szemem, -
Eltűrtem vért, háború tengervihart,
Karom, kardom szereple férfi magyart:
De most lelkemben, a nőt láthatjátok.
Többet mond hálám, mint szavam hozzátok.
Éljen örökké szabad világotok!
Éljen ebben emberbarátságotok. -
Mélység vala búm lassu hallgatása.
Nincs hatalmamban könyem lenyomása. -
Ilyen rokonszenvért, hogy irántatok
Így elfogódom: meg kell bocsátnatok.” -
    E szavait is alig végezheté,
Ifjú Binder jobbot nyújt, s elvezeté.
    Félre vonulnak Keményi, s Diósi,
Közös nyomor baráti két sorsosi.
Keményi, Diósi vállára düle,
Önmellére csüng feje, s mosolyoda.
Nem pillantva, ujjaival játszoda.
Diósi ily szavakra melegüle:
„Mi a honvesztés? Az miért könyezik?
Nem mások, csak honvesztettek érezik.
Ezek lelke, apadatlan fájdalom.
Résztvevők érzelme? Múló szánalom.
Ha hazát elárulni, kárhozat:
Honért, hont áldozni, minő áldozat!
Legfájdalmasabbika, az érzésnek,
Érzete, honból örök költözésnek,
Kényszeritve, ismeretlenek közé,
Kit honhoz annyi édes lánc kötözé.
Mily feledhetlen, a hon édessége!
Mily más, az idegenség hidegsége.
Mily meleg nélküli külső mosolygás!
Minden nap idegenek közti bolygás.
Ah! részesnek kell lenni ily vesztésben,
Annak, ki áthatva van ily érzésben!
Ki saját honfájdalom érzeményből,
Ki tündér álmokból, legszebb reményből,
Esett ily hontalan nyomoruságba,
S így lett földvándora, három világba?
Kinek, nem honja, egy polgár szobája,
Hanem kiszorula a ház gazdája;
Nem hazája, egy város, egy fogadó,
Mely ma itt, holnap másutt szállásadó.
Melynek nincs nemzete, honja s egyebe,
Mint ott, hol legjobban telhető zsebe.
Ez, honát magával szekerén vonja:
Amannak, csak hol szabad, ott van honja.
Nem, hol strázsamester lakja szobáját,
Szent óhajtást zár, rém bezárja száját.
Neki föld, ég anyagi kövérsége,
Mosolyoghat, ha nincs szellemisége.
Te hallgatsz, ifjú barátom! ezekre,
Lelket olvasztó, meleg érzelmekre?”
Kérdi Diósi, Keményi fejét
Vállán tartván, és átkarolva mellét. -
Keményi felel rája, sohajtással,
Tán könyét fedezni, elfordulással. -
Feltűne, fiatal romlatlansága,
Mély bánatban is, mivelt méltósága.
Békén tűrve szokatlan sanyarokat,
Milyek nem szoktak súlytolni nagyokat,
Kiket dönt sors úti nyomorözönbe,
Gyalogolásra, vagy szennyes börtönbe.
    Új erő s kedv érzésében, vidorok
Kezdének lenni a magyar vándorok.
Enyhülének Filadelfiában,
Becsület, erény és vallás honában.
De ez emberszeretet városában,
Nincs minden zárva, Ujházi vágyában.
Mit látni vágy „Hermán” fáradt hajóssa,
Ujházi, az a föld első várossa;
Melyet öntöznek Potomác ágai,
Hol még nem laktak erdők vadai;
Ő oly városba jutni, óhajtana,
Milyet látott szép régiség hajdana;
Mely a világ legnemesebb hősei,
Egyikének tisztelt nevét viseli:
Ez, ma, Vashington egyszerű nagysága!
Hol, egy nagy nemzet harminckét országa,
Mint a népjogok dicső templomában,
Hoz törvényt nagy Kapitoliomában. -
Büszkén áll e szabadság magas halma,
Mint egykor Róma nagysága, hatalma.
    Már a filadelfiai éjjelen,
Sirius gyémántoza magas delen.
Már a Vashington vendég-palotában,
A magyar csapat merűlt nyugalmában.
A világitó mécsek kialvának;
Fáklyászene, éljenzés némulának.
Ujházi is szenderüle álomban.
Lelke szárnyal már Kapitoliomban. -

MÁSODIK ÉNEK
A vándor útazásnak szebb napjai,
Miket Filadelfia polgárai
Fűszerezének szegény magyaroknak,
Új földet, hont kereső vándoroknak:
Kölcsönös ismerkedésben fajának.
Estélyek bús lelkeket orvoslának.
Mint Suylkill s Delaváre folyói
Egybe folynak itt: úgy jövény bolygói
Már rokonszenvvel összesimulának.
S egymástól már nehezen is válának.
Néhány nap múlik. Ujházi s hivei,
Többek közt: Tochmann, Diósi, Keményi,
Elérnek a fő-, és frigyes városba,
A Potomák hét ágival zárosba.
Tündöklik a nagy Vashington, földnyakon.
Tengerre sétálható, csatornákon;
Melyek a távol tengert közel hozzák:
Kikötőt sürű hajók árbocozzák.
Látszik a város felséges zöld hantja,
A Kapitol, szabadság Pánthéonja.
Melyet ide függetlenség emele;
Dagad Ujházi, s Keményi kebele.
Ha ifjú, szebb jövendőről álmodik:
Korosnak is lelke, multja ifjodik.
    Ujházi, e felséges épületben,
Szemlélve bámul, komoly érezetben.
Mig az elnöknek bemutatódhatna,
Maga s társai ügyében szólhatna.
Vizsgálja a kerek, pompás teremben,
Követek s tanácsosok házát szemben,
Miként, két ház, Rotonda két szárnyában,
Külön ülésez törvényhozásában.
Nézi a Rotonda remek képeit,
S bennek történtan nagy eseményeit.
Látja, miként Franklin közből, jobbfelől
Jefferson, állva mind, s Adams balfelől,
Függetlenség javallatát olvassa,
Ötvenkét követ előtt: s hogy hallhassa,
S értse mindenik, a nagy tárgyra, ülve
Figyel, az olvasó felé szegülve.
Hancsek Jánosnak előlülősége,
Csendet fenntart; s főleg az ügy szentsége. -
„Ezért, - kitörnek Ujházi szavai, -
Mi sorsra juta Perényi, Szacsvai!
Kik, fájdalom! ilyent irni, valának
Merészek, s rendek előtt olvasának,
A mi Filadelfiánk, Debrecenbe,
S minket döntének ilyen kietlenbe!” -
    Látja tovább, Yorktown bevételével,
Cornwallis, mint vonul, vert seregével,
Mint indul vissza az angol tábora,
Midőn Vashington, s egész tisztikara,
Űzi lóháton, s közöttek, mellette,
Mosolyogva fiatal Lafáyette. -
E kép alatt, az ifjú Keményi
Könyeiben remegének tűzfényi. -
Látja amott, a legnagyobb tüneményt,
Győzelmesben a legnemesebb jelenményt,
Miként Vashington, országgyülésében,
Lelke alkotmányos, szent érzetében,
Leteszi a korlátlan főhatalmat,
S kivív neve, legdicsőbb diadalmat,
Megtart, Napoleon, Caesár győzelmével
Vívott szabadságot, Cátó erényével:
Dicsőbb győzelem, Auszterlitzinél,
Dicsőbb, egy konzul diadalmentinél!
Miért Vashingtoné, tiszteltebb leve,
Mint minden világhóditói neve.
Az emberiségnek, a sok Attila,
Anyi istenostora, istennyilla!
Ha, rémek, Csingiskánok, Tamerlánok:
Tisztelt nevek: Hunyadi, Kapisztránok;
Midőn vasszivű Alba, s más hercegek,
Természttől bélyegzett szörnyetegek.
Oráni Vilmos, Nassavi Lajosok,
Sok elvérzett Lajos, vándor hajósok,
Népimádta, történtan nagy nevei!
Önáldozó erény szent emlékei!
Régulus, honból fenséges távozó,
Zrinyi, a térden is ölve kardozó. -
    Miként lépik, ezt is szemléli végre,
Penn, fa alatt, Indokkal szövetségre. -
Látta, s erre könyei hullottak.
Mint szállnak partra lengyel vándorlottak,
Hatszáz haton: néhány nő, s gyermek, velek:
Kiket elhozának kedvező szelek.
Mely népcsoport, itt egy új jobb hont lele,
Kiket ide Prondzinski vezérele.
Ezek, s az ő sorsa hasonlósága,
Arcának s lelkének mély komolysága. -
    „Oh! szerencsésebb sors űldözöttjei!
Mint én s társaim, e föld vendégei,
- Szól Ujházi -: Nektek van városotok,
Kobzott helyett, jószágotok, házatok.
Bár, ha a végzés ide határoza,
Elébb Ujházit, mint Prondzinskit hoza!
Akkor Prondzinski, a ti vezéretek,
Mint fiatalabb hős, úgy jött veletek.
Ti! kik minket ide megelőzétek,
Elzúzott életet újra kezdétek.
Néktek honfájdalmatok begyógyula,
Kiki új föld, új éghez honosula;
Magaután hagyván sok szép hazug hirt,
Mely lelkébe hét szín csalfa reményt irt.
Rátok nem néz annyi szem keseredve,
Mint rám; ti megvagytok már telepedve,
Az emberiség ez új világában,
Sok újjá teremtett népek honában.
Hová vágyni, ifjú soha le nem hágy,
Nem ijeszti se Oceán, se honvágy:
Hová sokat hoznak tündér álmai,
Sok honja vesztetteket fájdalmai.
Mert Európában jogok s vallások
Nyomva volt. Megérlelék a nyomások.
Kik, bámulandó, miként népesülnek
S boldog polgárokká mint egyesülnek. -
Vajha! én is, mint ti, már fiaimmal,
Szánthatnám itt földemet tulkaimmal!
Lenne itt, volt fényes főispánságom
Helyett, a szabadság, új boldogságom.
Mint Koscinskó, mivelném kertemet.
Gereblye váltaná fel fegyveremet.
Neki szobrot emeltek itt, tanulók.
Én majd egy zöldfa árnyában kimúlok. -
Oh! bár, ha nemzetemtől elszakadnék,
Lenne nemzetemből is, egy ivadék,
Mely fenntartaná szép, édes nyelvünket,
Fentartaná itt is ős nemzetünket!
Tudná, hogy évezred viharai
Után, itt élnek magyar utódai,
Kik láták forradalom iszonyait;
Láták az Oceánt, s dühös habjait.
S most lakják Amerika dús rónáit,
Látják szabad polgárok millióit. -
Nekünk, kik sok hideg népet nézhetünk,
Oly meleg, oly erős, nemzetérzetünk. -
Én tudom, tanusítja őnérzetem,
Hogy nagyjainak emlékét, nemzetem
Szereti, büszkeségig, tiszteletben
Fentartani, a világtörténetben,
Ha letűnt bármely szereplő, teréről,
Ne felejtkezzen, egy újkor, nevéről.” -
Elhallgat. Kisérik leghűbb társai,
Kik közt Keményi, és két önfiai.
Az Elnöki elfogadás óráját
Várván: mig ezen országház pompáját
Nézi Ujházi, lel egy irományra:
Melyszerént Ross tábornok zsákmányra
Bocsátja Vashingtont, és a Kapitolt
Felgyújtván, azt, s mindent szétzúzott, rombolt,
A szabadság kivívott napjaiban,
Az angol dűh boszus viharaiban.
Bár, néhány nap multával, hatalmából
Kiszabadúlt. Szebben költ ki hamvából.
Később. Noha az angol tábor-dúlás
Borzasztó volt. Vandalusi pusztulás.
    Sok egyéb bámulandó tárgyak között,
Egy, feltűnőleg szemébe ütközött.
Lát márványban egy képcsoport remekét,
Az „Algirnál elesettek” emlékét,
Az épület két grádicsai között,
Mit az angol vagdalt, összelődözött.
Nincs is kipótolva ezen rombolás,
Csak talpára vésve ilyen felirás:
„A Brittusok által megcsonkittatott.”
Melylyel, a szemlélő útasítatott.
    Ujházi erre sohajtva éreze.
Csonkúlt honvédeire emlékeze. -
Mig ezeket nézi. Egy történeti
Képtárra szemeit merően veti.
Meglátja, rendre a magyar csatákat,
A sok ezernyi nyargaló kozákot.
Ütközetre kiállt roppant sereget.
Itt Görgeit, ott Paskevics herceget.
Klapkát, a feladó békealkuval,
Egyezve, Komáromban, Haynauval.
Látja magát is, ugyan Komáromban,
Vívni a Vág-, s Duna közti ostromban.
Elbámúl, látja hona eseményit,
S könyekre fakadva, kérdi Keményit:
    „Mit látok itt, hű fiatal barátom?
Ha itt is ütközeteinket látom:
Melyik ország? Melyik tenger, világrész?
Hová el nem hatott már a magyar vész?
Melyik hirlap már, melyik nemzet nyelve
Nincs, szerencsétlen háborunkkal telve?
Né! Kis Sándor itt, halálos sebet kap!
Mely hiven van adva, a temesi nap.
Gyászeset itt is hat rokon-keblekre?
Nemzetbukás, hat messzi nemzetekre?
Édesűl ez által, a keserűség.
Vigasztal az ilyen világhirüség. -
Valahányszor vészpróbák, kisértetek
Napjai jöttek, mint mí, siettetek,
Dicső elődink! megmenteni a trónt.
S im! utóditok imigy vesztenek hont!”
    Így szól. S mint eddig, kétes reményekben,
Élvet lél lelke most, üres képekben,
Magyar cimerben, nemzeti színekben;
Itt kőmetszetek-, ott fafestvényekben.
Könyei nedvesitik a rajzokat.
Mig kiséri a nyert s vesztett harcokat. -
Ott Nagy Sándor, bár menekülést nem lát,
Vívja a szörnyü debreceni csatát.
Itt ez, a piski-hidi csata vala.
Amott, Verbásznál, Guyon diadala.
Keményi, lát imitt, honvéd ifjukat,
Váci hidon mint viszik az ágyukat,
Ráfeküve, s köpenyekkel takarva.
Görgei, ekkor vész még nem zavarva,
Átmentet rendez, bibor öltönyében,
Most még ingadoz kétkedő lelkében.
Itt! a fegyverletétel, Világoson. -
Keseredve néz sorsára jajosan
Némely huszár, és lovát, némely magát
Döfi keresztül; más eltöri kardját.
Kétségbeesés harcát vívja ott Kmetti,
Lugos előtt, s Lugoson késlelteti
Az orosz-osztrák nyolcvanezerét:
Mig ez, szétveri utolsó erejét.
Végig védett Orsovánál, végtére
Lépik Visovszki át, török földére.
Ime! Pécs pompás nagy templomában,
Több úri nők csoportja, gyászruhában,
Áldoznak Magyarhon védasszonyának,
Drága bibort vonnak Szűz Máriának
Oltárára, s előtte letérdelnek,
A veszély távoztáért esdekelnek,
Tömjénezőt, nyilt sohajtó melleket
Emelnek hozzá fel, s kapcsolt kezeket. -
De az istennő mutat hidegséget. -
Miért mondák ki a „függetlenséget”?
Tulzó lelkesültek? Ezért elfordul:
S megbántódva tekint reájok mórdul!
    Mig mindezt, s többet vizsgál bámulása:
Itt felsajdul Ujházi fájlalása. -
Kit lát itt? Battyáni Lajost, szekeren. -
Miként kisérik Pesten, sok ezeren.
Ő lelkében nem, de testében gyengűl.
Főpap barátjának jobb vállára dűl.
Látja ugyan itt vérpad emelvényit,
Kisérik Csányit, Szacsvait, Perényit.
És - meglátja az aradi napokat.
S nem birja tartóztatni a jajokat! -
    Mig, ezek látása után, elámul:
S az utolsó képre némán elfogul,
És ezen képtől alig elvonható,
Ő, és körülötte minden, hallgató.
E közben a hű ifjú férfi, Tochman,
Ujházit hagyván szenderűlt nyugtában. -
Körében a fiatal Keményinek,
S két fia, Amerika reményinek,
Kit, mindkettőt, ezelőtt kilenc évvel,
A gyermekek közt, katonáknak nevel;
Hogy atyjok honfi lelke, kardjokba is,
Az villanyozzon a védharcokba is.
    Tochman félre vonul kissé magára.
Fájdalom búsonga mosolygásában.
Keserűn lelkét, így önti szavában:
    „Ha a sajtójósda Pythiájának
szájára néhol lakatot is vetnek,
Oly kutató birái a nyomdának,
Kiket erre hittel is felesketnek:
De, a te trombitádnak, oh szárnyas hir!
Semmi erő ellenállani nem bir;
Nem útastársa, nem száraz, Oceán;
Te útazhatól mind hajón, mind postán.
Ha hideg tisztelgést csikarnak mások,
Téged kisérnek örömrivalgások;
Szárnyadon útazik erényes lángész,
Kit tengeren túl üldöz két világrész;
Kit kiadni nincs tőr, kard, nincs hatalom,
Bár kérje kettős északi uralom.
Alattad, tekenősbéka, a gőzös.
Gyorsabb vagy, mint Pégazuson futó hős.
Te kőszálból is fakasztol szóforrást,
Elégitni a szomju újságvágyást.
Téged teremt könnyenhivés magának,
És mosolyog, mint házi bálványának:
S a ki tégedet tőle elvitatna:
Az csak is boldogságának ártana;
Midőn boldog egy képzelt szép világba,
Visszavonná egy cudar valóságba.
Bár, a mi ma, dicsőség szédelgése,
Az, holnap Oceánba könyezése,
Hajóban ingó, beteg émelygőnek,
A szép álmok világában élőnek. -
Istennő! könnyenhivés szépleánya!
Te, a boldogság végcsepp maradványa.
Remény nővére, oh be durván tennék,
Kik nem hinnének nektek, bájistennék!
Hir! szívtavaszsza, te jó reményeket
Felköltesz, mint szép virág-egyleteket.
Jóval elébb hiszen ifjuság és nép,
S boldog, mielőtt a valóság belép. -
Hány várt ágyuk, bombák döntnek későre?
S te késő valót hirlelsz előre.
Téged, se száműzni más égalyára,
Nincs hatalom, se felhúzni máglyára.
Nincs nálad tilalma semmi titoknak.
Ingyen hirnökösködől millióknak.
Mi jót, bérencek, adnak csak salakban,
Te, hogy gyógyits, öntöd mesés alakban.
Te Mezofántenál is, több nyelvet tudsz.
Te, mint szép lány, csókolva igérsz, hazudsz.
A sors szájából a komoly igazság,
Nem oly édes, mint tőled a hamisság.
Te még akkor is, ha édes mesékkel,
Mint gyermekeket holmi csemegékkel
Ámitol: felemelsz lenyomottakat: -
Te! kit semmi szó leirni nem képes,
Te ezer színü, te ezer arcképes,
Hir! vidd Magyarhonunkba e sorokat.
Vidd, világfutára; villanyszárnyu hir!
Mondd: szabadságnak, e föld bölcső, nem sír.
Mondd meg, itt települtek honfiai;
Itt él Ujházi, s neje, két fiai.
Itt élünk mi komáromi csapatja.
Keblünket bár most még honvágy szaggatja,
Valamint, fájdalom, hogy hont vesztettünk,
Öröm, hogy e földön újjá születtünk.
Mondd meg, hogy itt, számüzésünk szabadság.
Gyermekink jövendője itt, boldogság.
Nem lesznek ők, új vágy fényes tárgyai,
A világ nagy városinak bámjai;
Mely élet oly színü, mint a szinészé,
Tárgya más gyönyörének, s hideg észé.
De, mihelyt leszáll a pompás szinpadról,
Ismét vándor, szegény, búsong hon s lakról.
Hir! kérjed, rokoninkért is, Palmerstont,
Eszközölje ki számokra is e hont;
Ő mindég ugyanaz, ifjan, vénen nagy,
Vésztengerben, merülhetlen tengernagy: -
Ha Castlereagh, haladás horgonya,
Palmerston annak titkos gőzkatlanja.
Ifjú Európa, él Palmerstonban,
Rokoninknak Vashington, ő Londonban;
Oly boldog, mily Ujházi szerencsétlen;
Nagyok baráti is: Stuárt, Brigth, Cobden;
Nem, mint csak én, Diósi és Keményi:
Azok kompász irányi, csillagfényi,
Sztambul, London, Vashington hajóssinak,
Nép mai, világhirü Lajossinak,
Akár élnek, akár elvérzettenek,
Ügyre világáldozatot vittenek.”
    Ily nagy szavak után, hallgat sohajtva! -
Az elveszettet még egyszer óhajtva. -
Ezalatt Ujházi is, kezd eszmélni.
Bú-álomból felkél, újra szemlélni.
Tünni kezd lelkéről a leverő láz,
Mert szemébe tűnik az elnöki ház,
Mely ma a világ első palotája,
Egy hajdani Róma Tuileriája!
Mint a mai Bonapárte Lajosé,
Dicsőbb, mint Budán volt Mátyás- s Lajosé. -
S mivel, az elnöktől kitűzött óra
Jelen is van: felmegy a folyosóra. -
Bámul; s bámulása nemes érzettel
Vegyülve, rokon egy szent tisztelettel.
Mert, bár nem királyi palota e ház,
De rá egyszerüség, nagyságot ruház.
És mivel ez, szabadság épülete,
Római, s még inkább hellen, ízlete.
Bájol magához meleg vonzalommal,
Előnt, nem félelemmel, bizalommal.
Udvara, nem udvaroló sok hintós,
Domború, gyönyörű, zöld pázsintos.
Nincsenek testőrök, fegyveres járdák,
Sem formaruhások, sétáló várdák.
Sem a közelgető ősz Ujházinak,
Sem őtet kisérő más társainak,
Sem fiatal szakállu Keményinek,
Ujházi fiai vezetőinek,
Nem áll ellen senki, se mórd szemhunynyal,
Se szuronynyal, avagy megvető gúnynyal.
Egy legény, az elfogadó terembe
Bevezet, bejelent, s jő vissza szembe,
Az elnöktől, csak egyszerün izenve,
Hogy egyszerre itt leend megjelenve.
S ki e férfi? Szabadnép elnök, Taylor.
Milyent most csak egyet mutat fel a kor;
Ki egyedül jő, nem konzul társával;
Vashingtonnal kevély, mint ők Rómával:
Scipiollal, Poplicola, Brutussal,
Fábricius, Camillus, Metellussal,
Ha büszke volt Róma, Fábiussával;
Áthéne Periklessel, Solonával:
Büszke Vashington is Vashingtonával,
Szelid, komoly tábornok Taylorával.
Taylorban Ujházi oly férfiút vár,
Kit tizenöt millió szabad polgár
Választása emelt e főtisztségre:
Nem jelelé ki, ezen elsőségre
Születés; miszerint az emeltetik
Trónra sokszor, ki arra nem születik;
S ha igen: az, csak természet játéka.
S ha van egy negyedik Henrik, egy Tráján:
Hány Károly van? Hány Tibér, Domitián?
Hány VII. Ferdinánd, szót, esküt, trónt,
Királyi nevet, minden szenynyel bevont?
Elnökség itt, nem vaksors ajándéka.
Nem adják külhatalmak aranyai,
Romlott, seprőnép vásárlott szavai;
Nem! csak önnön személyes előnyei,
Kitűnő erényei, érdemei.
Ilyen saját, nem öröklött tulajdon
Által nyerhet elnököt e szabad hon.
Szók millióit nem szuronyok túrják,
Melyek a törvény szemeit kiszúrják.
Szónokot itt némit csendőr, katona?
Siketit ágyudúr, dobzaj, harsona? -
Ily elnökség körüli szemlélődés,
Találkozás előtt, fontos tünődés.
    Néhány percek mulva, meg is érkezett
Az elnök, mindennek szoritva kezet,
Őszinte, nyilt, ajánló nyájassággal,
Milyen öszhangzó, ily köztársasággal.
Nincs más külső érdemjel, s cimezete,
Csak félvilág bizalma, szeretete.
De mely drágább, koronák gyémántjánál,
Védőbb is, országa Oceánjánál.
    Ujházi, közel szemközt állva vele,
Szívreható rövid kérést emele,
Kossuth, és többi társai nevében,
Amerika szabad intézetében,
Hogy, mint ők, védelmet s új hont nyerjenek,
S más polgárok jogaival éljenek.
    „Oh, e nagy hon első tisztviselője!
- Így szól -: Neved s érdemid tisztelője
Jött hozzád, Elnök! kinek gondviselés
Oly részt ada, milyen e tisztviselés,
Kit ennyi millió, szabad szavával
Megbiz, sorsa fölötti kormányával,
Hódol bizalmával, mit bár mint igáz,
Más, szolgai lelkekből ki nem csigáz;
Kit terhelni sok szóval nem akarok:
Mi vagyunk, a szerencsétlen magyarok,
Én Ujházi, kinek hirleltebb nevem,
És szerencsétlen sorsom, mint érdemem:
Ezek, velem, komáromi társaim.
Ezek itt, hontalan két kis fiaim. -
Ne kivánjad, hogy a gyászt lerajzoljam,
Mi vész érte honunkat, elsoroljam.
Ki az, ki ily rajzban el ne némulna?
Szava közé, könye kinek ne hulna?
Mi, az Oceánon túlról érkezünk,
Mi honvesztettek, honért esedezünk,
Magunk, és vándor társaink nevében,
Befogadásért e nagy hon keblében.
Meszsziről jövünk, hol saját nyelvünk szól,
Kárpát százhúsz mérföld félholdja alól.
Mit vesztettünk! Magyarország, egy kincstár.
Nincs nála, szebb ég föld, kövérebb határ.
Vérrel szerzette a magyar, Magyarhont,
Ezer évig védte e hont, és a trónt.
Imádott néki hazája, királya,
Ha fedi Szent István szent koronája:
Elveszthetlen kincs ez, mit idő se bánt:
Ha más koronába olvad, ott gyémánt.
A kit nem szentesit ez ős korona,
Annál, nem törvényes, Magyarhon trónja.
Mit vesztettünk? az leirhatatlan kincs,
Melynél szebb, gyönyörüségesebb föld nincs. -
Mi ajánljuk kegyed pártfogásába
Több társainkat is, kik Ázsiába
Vonulva, ha a végzések engedik,
E végmenedéket fölkeresendik:
Mint Kossuth, maga, a volt kormányzónk,
Ki most velünk, e nyomorban osztozónk:
Révre vágy rongált hajónk, révre testünk,
Ha hont nyerünk, mit ily meszsze keresünk.
Honnan ki nem zárának nyilt partjaid.
Nem lészünk hűtelen polgártársaid.
Legyőzött minket tenger, forradalom,
Le árulás, belhad, kül nagyhatalom. -
S ha nem vak-történet, a világ léte;
Nem Sisifus köve, népek élete;
Ha van egy bölcs világ igazgatója:
Az légyen e szabad nép fenntartója.
A dicső sor, melyben ma végső Taylor,
Vashington óta, légyen végetlen sor.
Tündököljenek abban Jeffersonok,
Ádámsok, Madisonok és Jacksonok.
És, hozzád, nemes tényed önérzete,
Szerencsétlenek legszebb köszönete.
Jutalmazzon nagy lelke, öntudója
Jóságodnak, mint leghűbb tolmácslója.
Ha isten kezében egy végzéskönyv van:
Honunk jövője abban nem iratlan.
Itt, minket előznek jótétemények.
Miket mivel háláljunk mi szegények?
Üres hálánk, csak oltárról füstőlgés,
Csak kőszikláról, az égre gőzőlgés.
De minél szegényebbek szózataink:
Áldásdúsabbak mély óhajtásaink!”
    Emberbaráti vendégszeretettel
Fogadá az elnök, meleg részvéttel,
Taylor, nem csak e szabad társaságnak,
Egész ismeretes mivelt világnak
Köztiszteletében álló, nagy férfi,
És szerencsétlenekhez világhonfi.
S mint egykor, Monroe, Lafayettenek,
Kit a szabadságügy szent lángja gyújta,
Köszönő s elfogadó kezet nyújta
Ujházinak, idő-, harc-, útedzettnek.
    „Nyitva állnak e szabad föld partjai,
- Mond Taylor, űldözött menekülőknek, -
Nyitva emberbarátok védkarjai
Néktek, szabadságért vérrel küzdőknek.
Szabad Amerika, mint lég, mit szívtok,
Szabad menhely, mint a föld, mit tapodtok.
Szabad nemzet idvezlett vendégei!
Világhirü harcelszánt vitézei!
Rövid s egyszerü hozzátok szólásom,
S bizalmas, mint meleg kézszoritásom.
Oszlassátok a hosszas aggodalmat,
Gyógyitsátok a keserű fájdalmat,
Kötözzétek a sebeket, magyarok!
Átmentek fölöttetek a viharok.
Ki ne ismerné ma már a Magyarhont?
Mely magára oly köz rokonszenvet vont?
Ki ne tudná nehéz dicső napjait?
Mikkel nyeré történet fénylapjait?
Ki ne tudná e nép menekültjeit?
Harcban s vérpadon elvérzett hőseit?
Idegen föld tűzhelyén, vendégi jog,
Egy kölcsönös bizodalmi szent zálog.
Elűzni, vagy kiadni, menekültet?
Megsértne minden emberi érzetet.
Mint fájlalom mostoha vészeseteket:
Úgy örvendem ideérkezésteket.
Hová békésen elhozott a gőzös.
E hon minden joga, veletek közös,
Közös leend áldása, javadalma.
Kihutáhiából is, vagy Bursából,
A nagy száműzött Hannibál lakából,
Vajha Kossuth, a volt kormányzótok is
Itt lenne, s minden vándor-társatok is.
Én osztozom azon szánakozásban,
Miként Kossuth, és menekült társai,
A száműzési, hosszu vándorlásban,
Még nem lehettek honom polgárai.
Ti! reméllem, vendégszeretetünkkel,
Szabad alkotmányos intézetünkkel
Nem fogtok lenni elégületlenek,
És több rokonitok se leendenek.
S hogy szóm, ne maradjon üres szép szónak,
Beváltom ezt, tekintvén szent adónak,
Ha isten őket mind Ázsiából,
Hozzánk vezérli, mind Európából,
Hogy e hon élvét együtt kóstoljátok,
Kapcsolandják magokat tihozzátok.
Miután Feketetenger mejjéke,
Az ifju zultán Medsid menedéke
Helyett, a száműzött elnök, társival,
Lakját osztja, ide jött rokonival.”
    Szót végez. Újra kezet szorit keze.
S az új honfik sorsával rendelkeze.
Legelébb enyhitvén ebéd ízével,
Beteg lelkeket bor-balzam szeszszével.
    Taylor neve él nemzetünk ajakán,
Mig egy magyar él Árpád Hunniáján. -
Mig van fővezér, kiről, bár sírba lép,
Hogy él, harcol, győz, hinni szereti nép,
Mi ellenben van olyan is, ki bár él,
Azt hiszi, nem él, s hogy él, attól fél. -
    Én végzem kis müvemet, e nagy névvel.
Én, ki ennekelőtte, majd húsz évvel,
Ily költöző hatszáz lengyelt daloltam:
Hogy lengyel sorsra jusson, nem gondoltam,
Tíz századig független ős nemzetem. -
És, sorsát ne könyezzem? - Nem tehetem. -
Más névvel elé jött, az akkor dalolt.
Most, Ujházi, ki akkor Prondzinski volt.
Sőt, e kettőt, egy harmadik, más névvel,
Ily sorsban, előzött kétezer évvel,
Énéást, Kárthágó és Róma, mint hon,
Így fogadta, mint e kettőt Vashington. -
Mutatja, mit szűl népek szabadsága,
Kárthágó, Róma, Vashington nagysága.
Példákat ád mult, jelennek, jövőnek.
Ezredek, percei, a nagy időnek.
De, bármily régik, a szerencsétlenek,
Egy édes fájdalommal érdeklenek.
Ha önsorsunk is olyan, mint az övék.
Szivet melegit néma vers, kőemlék.
Nincs hasonló fájdalom, honvesztéshez.
Nem közelit más érzés, ez érzéshez.
Nékem is volt részem a nyomorokban,
E honunkra áradott viharokban.
Hogy muzsám sajkája vesztegle, révben:
Nem dalolt mást ennél, e gyászos évben. -
Te honfi! ki olvasod e sorokat,
Ne kárhoztass némely gondolatokat.
Gondold meg, miként irónak a veszély,
S idő, mikor irt, óvakodó eszély,
Mi biztos középútat parancsola;
S ő kényszernek fájdalmasan hódola;
Lelke sugalma megtagadásával.
Magas erények nem méltánylásával. -
vége.