LENGYEL BÉLA

ŐSZI SZINEK

VERSEK

TIPOGRAFIA „MINERVA” ODORHEIU, 1927

TARTALOM

DALOK AZ ÉLETHEZ
UJRA HIVTAK
GYÁSZ LOBOGÓ ALATT
A BUG MELLETT
ÉNEK A CSATATÉRRŐL...
LÁTLAK... MINDIG LÁTLAK...
AZOKHOZ, AKIK ELINDULTAK...
ERDÉLYI BÉRCEK
ADY ENDRE EMLÉKÉRE
VIRÁGHULLÁS
UJ ESZTENDEI ÉNEK
UJ NÓTA
NYÁRI VÁGYAK 
AZ ÉN HÁRFÁM
KIRÁLY VOLTAM
VALAKI ELMENT
ÁRVASÁG
VALAKIT VÁROK
HIÁBA
VALAHOL MESSZE
TAVASZ ÁLMODÁS
LEMONDÁS
A MI RÓZSALÁNCUNK
VAN EGY ORSZÁG
AZ ISTEN ADTA
FELGYULT A MULT
UJRA BOLDOG LETTEM
LÁNGOL A VÁRAM
ASSZONYOMHOZ
KÉT RÓZSA
ŐSZI SZINEK
MEA CULPA
ŐSZI ESTÉN
HIVOTT AZ ŐSZ
ŐSZI SZINEK
ŐSZ VÁRÁS
ARANYESŐBEN
MIKOR AZ ŐSZ JÖN
ADJ CSENDES ŐSZT, URAM ISTENEM
UJ CSILLAGOK CSILLOGNAK

DALOK AZ ÉLETHEZ

UJRA HIVTAK
Kezemből egyszer kihullt az ecset.
De ujra hivtak, jöttem és megyek
Az élet uj szinfoltjait keresni.
Palettámon rég beszáradt a festék.
Reám törtek, állványomról leverték
Dus szinektől pompázó vásznamat.
Bus álmodók és gőgösek a régik.
Uj vágyaimat, hogyha meg nem értik,
Miért dobálnak rut sárral felém?
Most ismét villog lelkem hunyt sugára,
Életem szürke, durva vászonára,
Fehér alapon glóriát rakok.
Jöjjenek hát a megértők, az ujak.
Felejtsék el, amit eddig tanultak,
S lássanak más, tündöklőbb szineket...
Miket lelkem, szomoru, Krisztus-álma
Most már széthord a vérkönnyes világba,
Még akkor is, - ha a keresztfa int...

GYÁSZ LOBOGÓ ALATT
Testvérek, még üvölt a bősz vihar,
Még villám verdes, mennydörög az ég.
Egyik lábunk még térdig vérben gázol,
De a másik már uj mezőkre lép.
Onnan jöttem, hol pozdorja az élet,
S uj életembe megtisztultan lépek,
Egy véres ököl a szivemre vágott,
S szemem káprázva néz egy szebb világot.
Vad szelek szárnyán pehelyként kerengve
Ezer alakban láttam a halált...
Vigyorgó arccal kacagott szemembe,
De szivemben félelmet nem talált.
Milljó szenvedő, véres kezü társam,
Vissza kacagta vélem együtt bátran,
Milljó rongyos hős, sárba, porba verve,
Roskadt vállukon Krisztus bus keresztje.
A sors keréknek szörnyü lendülése
Futó percre közülök eldobott.
Összetört testtel gyógyulást keresve,
Napjaimból számüzve a robot,
S hogy éltemet magános árván járom,
A testvérek bus golgotáját látom,
S mig lelkem a küzdésre vértezem,
Ökölbe szorul reszkető kezem.
És vad haraggal döntöm le a porba
A bálvány mát, a hazug tegnapot...
És megcsókolom azt a véres öklöt,
Mely riadóként szivemre csapott.
Szépséges, szines hazug álmodások,
A lelkemre nem raknak többet láncot,
Tegnapi nóták ezrét szerteszórva...
Szárnyam most már a holnap utját rójja.
Szólok hozzátok kinok mélységéből,
Szólok hozzátok lángtengeren át.
Gyönyörök csöndes boldog álmodói
Ne értsék többet hárfámnak dalát.
Gyászlobogómat kibontom az éjbe
Akinek könnye, verejtéke, vére
Az élet más markától csepegett,
Jöjjetek alá siró emberek.
Jöjjön alá a fátylas özvegy, árva,
Didergő, rongyos, éhes, szenvedő,
Kinek kezére kérget tört a munka,
Kinek nem jut csipkézett szemfedő,
Ha bus robotját másokért lerótta,
Aki csak szenved, gyötrődik, mióta
Küzdő élte kemény igába tört,
Kinek csak sirt ád hüségért a föld.
Kik hordjátok a véres élet átkát,
Kiknek ajakán megfagy a panasz,
Kikre korán szakad a tél viharja,
Kikre sohsem mosolyg a szép tavasz,
Ki a nyárban csak izzad, verejtékez,
Akit az ősz nem juttat lágy kenyérhez,
Száz sebből vérzők, kiket nem gyógyitnak,
Titeket mind a szivemhez szoritlak.
Testvérek, még üvölt a bősz vihar,
Még villám verdes, mennydörög az ég,
Egyik lábunk még térdig vérben gázol.
De a másik már uj mezőkre lép.
A bus világot körülfolyó lángba,
Tündöklik az uj hajnal pirkadása,
Távolról, a béke zászlója int
És nem hiába hordtunk annyi kint.
Nagy magányomból hozzátok is szólok,
Lobogómat felétek lengetem,
Kiket nem tudott megtörni az élet,
Mig pehelyként szórt szörnyü helyeken,
Testvéreim, mig ott künn száz halálban
Bolyongtatok, én boldog szemmel láttam
A holnapot, amely jutalmat önt,
Mely ezer bálványt sötét sirba dönt.
Készüljetek, itthon már zug a mélyben
Valami bus, egetverő harag,
Mely vérnélküli pompás küzdelemben
A tegnapon, mán győzelmet arat.
Mire megjöttök, évezredes átok,
Mely ólomsullyal, folytva ült reátok,
Kivillanó sugártól menekül.
Nem lesztek többet itthon, - egyedül...
Gyülnek a zászlók, milliók alája...
Eszméktől ittas, terhes a világ.
A megvasalt kéz, készül, hogy lerázza
Bilincsét, mely véres husába vág.
- Fehér márványból oltárokat vágnak
Az uj Istennek, glóriás munkának...
S ha együtt lesz majd mindkét küzdő tábor,
A boldogságnak uj napja világol.
Szabad lesz a kéz, szabad lesz az elme,
Kevés a bánat, több lesz az öröm.
Megöli a but, letörli a könnyet
Az uj égről tündöklő fényözön.
Az eszme árad, dagad, mint a tenger,
És addig nő, mig ember lesz az ember,
Készüljetek, ha eljő majd a béke,
Együtt találjon ujabb küzködésbe.
S mig küzködünk, a bus romok felett
Megsuhan majd egy óriási szárny.
Összedőlnek mélységek, magasságok,
Ölelkeznek nyomán a fény, az árny...
Pusztult mezőkön uj kalászok nőnek,
Megszületik a vajudó időnek
Igérete, megváltó Messiása,
S milljó ajakról felzug a - hozsánna.
S kormos rónákon, erdőn, bércen, völgyön
Az uj Messiás merre elhalad,
Merre megcsendül harsonája, hangja,
Leomlanak a szirt válaszfalak.
S akik egymást gázoltuk tenger vérbe,
Felébredünk ujjongó ünneplésbe,
Egymásra szórunk száz nyiló virágot,
S mint testvérek, épitünk - uj világot.
1917 julius hó

A BUG MELLETT
A viz pihen, most csendben álmodik.
Altató mesét zöld sásrengeteg
Sug mozdulatlan, lomha tükörének,
- Álmát őrzi fehér virág sereg.
Ma győztünk... s én a sötét parton állva,
Kábultan nézek mély tükrére le.
Idegen nádas virág erdejéből
Illatot hord az éj hüvös szele.
Mint barna kigyó vonaglik előttem
A hold leomló, sápadt sugarán
Testén egy csik... Az volt a halálhidja,
A győzelem vérbefult alkonyán.
Jaj! Élt a viz, gyöngyözött minden habja,
Sirt a sáserdő, mint megvert gyerek.
Azon a hidon végnélküli sorban
Jöttek glóriás százak, ezerek...
Idegen nádas fehér rózsaszirma
Vérkönnyes volt, mig pompázott a nap,
S hogy bomlott az éj gyémántos palástja?
Csak egy-két emlék, ami megmaradt...
És holnap?... azt is elsodorja messze,
Az uj hajnal felviharzó szele,
S száz uj glóriás, névtelen vitézre
Borul rá a feledés éjele.
...S hogy töprengek a sötét, csöndes parton,
Megreszket a viz, káprázik a szemem,
Az a hid, mintha végtelenbe futna,
Ezen a büvös, holdas éjelen.
És jönnek rajta ujra, hosszu sorban
Névnélküli uj árnyak, - emberek!
- Elég, elég!... kiáltná hangtalan szám,
S lelkem nehéz sejtelmektől remeg...
S mig a tulsó part sötét kárpitjára,
Egy kigyult város lángtengere vág...
- Már akkorra én is a hidon állok,
S megyek a csöndes árnyakkal tovább...
Kamionka Strumilova,
1915 julius hó

ÉNEK A CSATATÉRRŐL...
Én uram Istenem, miből van az ember,
Hogy csapásaidat néma könnyel birja?
Én uram Istenem, mit vétett már ismét,
Hogy Kain bélyeg van homlokára irva?
- Hisz ha Krisztus lenne, ha szent fiad volna,
Annak is sok lenne ez a szörnyü átok...
- Három éve hordja a sulyos keresztet,
Három éve vágják a szeges korbácsok.
Én uram, Istenem, tanitották rólad,
S áhitatos hivő lelkünk esküdt rája,
Hogy te vagy az Ur fenn, bibor trónusodba
S a földnek is te vagy hatalmas királya.
Ember, állat, virág, minden kicsiny füszál,
A nap, hold, csillagok szolgáid tenéked,
Szemed egy intése, kormányzó parancsa,
Vas kezedben tartod a nagy mindenséget.
Én uram, Istenem, tanitották rólad,
Hogy te szent vagy, jó vagy, erős, igazságos,
S emberfiad azért küldted kinhalálba,
Hogy megváltsd vérén a bünös, bus világot.
S most trónol jobbodon, arany glóriába,
Keze érintésén szétfoszlik a bánat,
Megbocsátod vétkünk, ha általa kérünk,
S kereszttől könnyited a roskadó vállat.
Én uram, Istenem, ha szent, jó, erős vagy,
Miért engedsz akkor sáros, durva lábbal
Rátiporni bibor, arany trónusodra
Földi isteneket? - akik a világgal
Vad, céda játékot játszanak kacagva,
S millió Krisztust üznek, kergetnek a vérbe,
Mert ha te nem lennél? - óh, ne sujts kezeddel,
Miből van az ember, hogy ezt türje, nézze?
Én uram, Istenem, kétkedő lelkünknek
Mutasd meg, hogy élsz és jóságos kezeddel,
A sulyos keresztet, mit vállunkra raktak
Vedd le rólunk, hisz már roskadoz az ember.
Ints szemöldököddel s Krisztusaid vére
Boritson malasztot a gyászos világra...
S verd meg őket, verd meg sujtó haragoddal,
Akik rátapostak trónod bársonyára.
Orosz harctér.
1917. december hó.

LÁTLAK... MINDIG LÁTLAK...
Látlak, mindig látlak álmodó lelkembe.
- Imádattal nézlek, - kutatva, keresve
Minden drága percét az elmult világnak,
Amit véled éltem, szentem, édes párom...
- A sejtő tavaszban, sugarán a nyárnak,
- Melyek vissza sirnak, melyek vissza vágynak,
Melyek vissza jöttét
Gyötrődve, epedve, reménykedve várom.
Látlak, mindig látlak álmodó lelkembe.
- Bubánattal nézlek, mikor megremegve
Jajgat, ordit, bömböl köröttem a világ,
Gyászlobogót lenget a rengeteg tája,
Gránát adta csóktól pozdorja minden ág,
Hulló vértől pirul szüztiszta hóvirág,
Révedező szemem,
Szomoru arcodat látja, mindig látja...
Látlak, mindig látlak álmodó lelkembe.
- Reménységgel nézlek, borus, néma csendbe,
Csaták elültével, a végtelen távol
Közzénk tornyosodott felhőin keresztül,
- S mig csillogó, arany, tündérszőtte fátyol
Szárnyakon hozzámszállsz messze mult világból,
Szerelmem egére,
Uj hajnalhasadás biborfénye rezdül.
Látlak, mindig látlak álmodó lelkembe.
- Áhitattal nézlek, mikor két szemedbe
Könny csillog, s a drága visszasiró percek
Bus rabja vagy te is szentem, édes párom...
- S mig imára kulcsolt két kicsiny kezednek
Ujjai értem az ég felé remegnek,
Imádkozom én is...
Adjon vissza az ég vesztett boldogságom.
Orosz harctér,
1916 december hó

AZOKHOZ, AKIK ELINDULTAK...
Ködös, párás borongós reggel
Masiroztak a katonák.
A lobogójok busan lengett,
Zuzmorás ágról levél pergett,
A hogy mentek az uton át.
Néztem őket égő szemekkel,
S sziven markolt a fájdalom.
Négy hosszu évnek kinja, vére,
Átkos, gyötrő vad szenvedése,
Sirásba csuklott ajkamon...
- Isten veletek, drága fiuk...
Isten veletek... boldogok...
Mentek a télből meggyötörve,
Rongyokba, fázva, összetörve,
De szemetekben láng lobog...
Mentek a fényes kikeletbe,
Hol madár ujjong, rózsa nyit...
Hol a szabadság gyenge fája,
Reszkető lombbal várva-várja,
Daliás, pompás fiait...
Ki a mellel, a láb dobbanjon,
Remegjen meg reá a föld...
Zászlótok, mire hazaértek
Büszkén lengjen szárnyán a szélnek,
- Kezetek nem hiába ölt...
Kiomlott a Tegnapnak vére...
Nem vert, de győztes a sereg...
A vértengerből uj nap támadt...
Tündöklő napja kél a Mának...
- Emberek lesztek... emberek...
1918 őszén.

ERDÉLYI BÉRCEK
Kő karjaik egymás vállán merednek.
Gránit mellükkel összeforrva állnak,
Fenyves zugással szemébe kacagnak,
Változó idők bőszült viharának.
Szaggatják tépik fergeteg szelek
Mozdulatlan, sziklába vágott arcuk.
Villámcsapás nem tántoritja őket,
Mind tudják, hogy győzelmes lesz a harcuk.
Meredt lábakkal meg kell állani,
Hová testüket ősi végzet rótta...
- Erdély bércei Erdély földjén állnak
Multba tünt idők végtelenje óta.
Egymást ölelve tartják a parancsot,
Mit rájuk szabott szentelt, ősi törvény...
- És ha látják, hogy a mély völgybe, lenn
Kavarog, zug a sáros, piszkos örvény.
Szétárad a havas bércek felett,
A fenyvesek zokogó kacagása,
Hogy a lent nyüzsgő, hitvány, féreg ember
Egymást gyilkolja, egymás sirját ássa.
1919.

ADY ENDRE EMLÉKÉRE
Tiszteletes uram kiáll a tornácra,
Fekete palástját teriti vállára.
A kálvinistáknál zugnak a harangok,
Össze sir a hangjuk tompa kondulásba.
- Érmindszenten gyász van,
Bánat felleg szakadt az ős Ady házra.
Nyolcszázhetvenhétben csillag állt felette,
Arany tollu madár szállt a házereszre.
Muskátlis, violás, mályvás, szegfüs kertben,
Csoda virág nyilt ki barna alkonytájra...
- Öreg Ady bátyánk,
Megrendült lélekkel nézett a fiára.
Bent, a patyolatos, hüs fekvő szobába,
Bibliás, Petőfis mestergerendára,
- Melyen könyvek mellett tajték pipák álltak -
Arany hurt feszitett egy óriás keze,
Mely, mikor megcsendült,
Idegen hanggal lett az ős hajlék tele.
Azután a csodák feledésbe mentek,
Lassu növekvésén a Bandi gyereknek.
Érmenti százados, koronás tölgyfának
Legkisebbik ága, legfrissebb hajtása,
Izmos ággá szökkent
Magyar napsugarak perzselő csókjára.
Nótás kölyök nőtt fel az érmenti rónán,
Alföldi csalitok pázsit utját róván
Magyar napsugarak csillogtak felette.
Magyar volt a szive, magyar volt a lelke...
Tiszteletes urral
Zsinóros dolmányban beszélgettek este.
Azután árva lett az ős hajlék tája.
Elvitték a legényt acélos munkára.
Vissza jön majd... vissza, aranyos tollával
Beültetik majd az alispáni székbe...
- Két törzsökös magyar,
Igy szőtte az álmát édes reménységbe.
Aztán hirek jöttek, aztán hirek szálltak,
Sötét bus fellegek a szülei háznak.
- Ellopta a város, ellopta az éjjel
Csillogó, villogó fényes villany árja
És a nótáiban
Nem szól már a magyar rónák pacsirtája.
Üzentek utána, jöttek messze tájról,
A nyugati álmok csodás világából,
Halkan zengő, pengő citerás nagy vágyak
Jöttek bolonditó fehércsipkés álmok,
Páris üzent érte,
S elhagyta egy magyar a magyar világot.
Ki érti az álmok kóbor, bus lovagját,
Mikor szent mámorok szárnyaikra kapják?
Ki érti az árva lelkek golgotáját?
Miért panaszolnak, káromolnak, sirnak
Messze idegenben?
Mikor az Érparton vadvirágok nyilnak.
Sirt ástak a nyiló akácok sorába,
Bezárult egy ajtó az ős Ady házba,
Csak anyja könnyezett lopva, titkon érte
Mikor Ady bátyánk kemény, magyar öklét
Rázta napnyugatnak...
S reménykedve várta fia vissza jöttét.
S egyszerre csak... csoda... Május hajnalába
Napnyugatról virradt. Bus Magyarországra
Idegen napfény szórt fényt, ragyogást, pompát...
Diadal szekérén vágtatott az égen
Az átkozott költő...
Arany tárogatót tartva a kezében.
S megnyiltak a szivek, megnyiltak a lelkek,
Kalászos rónákról nagy illatok keltek,
S illatos, pompázó tavaszi alkonyon
Ismét csendült a hur az ős Ady házban...
Öreg magyar szülék,
Miért bánkódtok ti, miért vagytok ti gyászban?
Akit ti sirattok, akit ti könnyeztek,
Tudjátok-e hogy ki? A magyar Istennek
Kiválasztott fia, árva prófétája.
Régi magyar átkok görnyedt hordozója...
A magyar mocsarak
Fényes napkirálya, nagy felszikkasztója.
Ha tárogatója harsan a kezébe,
Imádattal borul fél ország elébe.
Az a másik fél, a hitvány, gyönge fajta,
Reszket a hangjától - reszket a szavától...
- Uj Krisztus kelt utra...
Magyarok Krisztusa az ős Ady házból.
                        *
Tiszteletes uram kiáll a tornácra.
Fekete palástját teriti vállára.
A kálvinistáknál zugnak a harangok
Összesir a hangjuk tompa kondulásba...
- Érmindszenten gyász van..
- Dicsőség szálljon az ős Ady portára.
1919

VIRÁGHULLÁS
Barna zománcos, csontos szál legények.
Rónás, kalászos hajdusági föld
Vett el töllük még minden elmult évet...
- Karjuk izom, markuk sarlóra tört.
Állnak komoran, nagy csapatba verve...
Messzefutó aczél sinek között.
Valamennyinek ott bolyong a lelke
Hol nyáron át kévéket kötözött.
Tarlós rónáról alkonyati szellő
Rezgő nyárfákon dübörgést hoz át.
Az ég aljon torlódó barna felhő...
- Október este bontja fátyolát.
Üzent a császár, hullnak a virágok
Bronz arczukon egy könny végig szalad,
S felcsendül busan bucsuzó nótájok
A sin menti ezüst nyárfák alatt.
1908

UJ ESZTENDEI ÉNEK
Én mindig szelid, alázatos voltam,
Sohasem kértem, sohsem vásároztam.
Árnyas kertjének elrejtett zugába
Megvonult lelkem bus csiga-bigája.
Köröttem tombolt, üvöltött az élet...
Kapum betörték álomrabló évek...
Mindig csak vittek, és sohasem adtak...
Prédára ment sok pompás virág asztag...
- Én mindig szelid, alázatos voltam,
Uram, hozzád sohasem panaszoltam.
Én mosolyogva, álmodozva türtem,
A régi évek eltüntén örültem.
Vártam az ujat, bizakodó hittel,
Tán vissza hozza, mit a másik vitt el.
És hogyha az is rám csapott keményen,
Még akkor is maradt egy kis reményem.
- Száll, száll a tavasz virágporos szárnya,
Pusztul az élet szivárványos álma...
De jő a nyár érlelő sugár kincse,
Hogy tarlott mezőm kalászokkal hintse.
Én mindig szelid, alázatos voltam.
Tavasz álmokért sohsem panaszoltam.
Hogy rózsafáim rabló kezek rázták,
Violáimat durva lábak hágták.
Hogy szét tépték holdsugár szőttes álmom,
Hogy meggyilkolták pompás ifjuságom,
Uram, azért egy zokszót sohsem tettem,
Ha Ujév szárnya csattogott felettem...
- S amikor most is temetem a régit,
Bizva várom áldásodat, - az égit.
Várom áldásod kezdetén a nyárnak,
Zsendülésén sok magvas, dus kalásznak...
Mezőmet, mit munkáltam nappal, éjjel...
Ne verd el uram, viharszárnyu jéggel.
Várom Uram, az Ó esztendő árnya,
Vesszen az Ujév fényes pompájába...
Várom Uram, hogy zsendült nyári vágyam,
Acélos, arany, őszi magban lássam...
- Én mindig szelid, alázatos voltam...
Add Uram, hogy ne birkózzunk a porban.
1918

UJ NÓTA
Leszálltam az élet sötét bányájába,
Szikláiból sulyos, nagy köveket törtem.
Felhordtam görnyedve fényes napvilágra,
- Kacagtak előttem, kacagtak mögöttem.
Betörtem az élet vadon erdejébe,
Iszalag font körül, tüske tépte arcom,
Csattogott markomnak fényes szekercéje,
- Mondták, szegény bolond, elbukik a harcon.
Nem bántam, csak mentem, valamit kerestem,
S találtam egy karcsu, sudár rózsaágat,
Kivágtam, virágját kalapomhoz tettem,
S akkor a kacagás mosolygássá bágyadt...
A kincses köveket lelkem kohójába
Bedobáltam, forrtak, salak nem maradt ott,
Görbült kezemben az erdő rózsafája,
S láttam köröttem sok csodálkozó arcot...
S mikor szinaranyból száz zengő hurt vertem,
És felfeszitettem rózsafa hárfámra...
Láng lobbant a fáradt, rámnéző szemekben
Az uj, sohsem hallott felbugó nótára.
1909 augusztus hó

NYÁRI VÁGYAK
1906-1922

AZ ÉN HÁRFÁM
Az én hárfámon selyem szálból vannak
A csengő, bongó dallamos hurok.
Belőlük lágyan pengető kezemmel
Vad szilaj nótát csalni nem tudok.
Mig más bemarkol száz acél hurjába,
S himnuszt dalol a zürös napvilágba,
Az én hárfámról nem hangzik a dal...
S ha hangzanék is, valyon mit érnék el
A halkan zsongó, ringató zenével?
- Másé lenne a pálmás diadal.
Az én gyönge, kobozverő kezem
Akkor játszik, mikor leszáll a nap.
Ha elterül az estnek barna fátyla
S jön vele a bübájos hangulat...
Patyolatfelhők rongyos csipkefodra,
Árnyékot vet az ezüstfényü holdra,
Ezer sejtés, álmodás szárnyra kél...
A végtelenben apró tüzek égnek,
Szerelmet vall a reszkető levélnek
Ringó lombok között a kósza szél.
Az én nótám csak este kél utjára,
S a néma éjben hosszu utja van.
Sápadt holdfénynél felvirrasztva várja
Sok rajongó, balga, boldogtalan...
Hozzájok repül halkan, szellőszárnyon,
A lelkükbe suhan, mint csöndes álom
Suttog nekik, - szeressetek tovább...
Beszél hozzájuk vigasztaló szókat...
Megbiztatja az ébren álmodókat,
Sebzett szivökre hinti balzsamát.
S azok a szegény, szerelmes bolondok,
Tudom, megáldják érte a nevem.
S többet ér ezer lármás diadalnál,
Száz pálmaágnál többet ér nekem,
Ha tisztahuru hárfám lágy zenéje
Könnyet tud csalni azoknak szemébe,
Kiknek lelkök bánattal van tele...
S mig befogadnak a szivökbe szépen,
Selymes hárfámról, tovább száll az éjben,
A halkan zsongó, ringató zene.

KIRÁLY VOLTAM
Ültem ragyogó, pompás trónuson.
Király voltam szent szerelem országba.
Büszke, kevély, hódolni jött elém
Szerelem ország száz tündérleánya.
Sötét szemü, selymes haju leány
Vezette őket, kinyujtám kezem...
- Királyi trónom legszebb ékessége
Selymeshaju tündérleány legyen.
Hivtam... jöjj mellém, jöjj, te légy a párom,
Ezer szép kincsem mind tiéd leszen,
Álomország is az én tartományom,
Jöjj, koronáját fejedre teszem.
És jött a lány, fellépett trónusomra,
Szerelem ország fénybe öltözött,
Lelkem sok kincsét lábaihoz szórva,
Királynő volt a királynők között.
És nap telt napra, este mult az estre,
Trónom üres, már nem vagyok király...
A fényt, ragyogást nem birta a lelke,
Asszony volt csak, azóta messze jár...
- Azóta hajh, én sem vagyok király.

VALAKI ELMENT
Valaki elment, sohsem látom többé.
Azon az uton ment el, mint a többi.
A lába alatt őszi avar csörgött,
És nem sokára hull a hó, a hó,
Nyomát béfödi fehér takaró
És soha többet nem fog vissza jönni.
És én sirok, kegyetlen, nagy sirással.
Folytott könnyeim a lelkemben égnek.
A többiért is zokogott a lelkem...
Mert mind elvitt magával egy-egy álmot,
Amit az én álmodó lelkem látott...
És vele vissza többé egy sem tért meg.
De uj ösvényen jött valaki, - más...
S most is jő majd ki könnyemet letörli
Egy uj, csodás, mindig szebb álomért...
Mikor illatot szór a nagy világra,
Az uj tavasznak virágporos szárnya...
- De én már annak sem fogok örülni.
Felém hiába int az uj tavasz,
Tavasz után nyár is hiába jő,
Az én lelkem hiába lát már álmot,
- Mulik a nyár, megcsörren az avar,
Hull majd a hó és ujra eltakar
Egy álomsirt, a fehér szemfedő.

ÁRVASÁG
Ismered-e mi az az árvaság?
- Zajgó vágyakkal telistele lenni,
Mikor rügyekbe szökken száz faág
Bomló bimbóra lepke száll pihenni,
Illatfelhők hömpölyögnek fenn a légben
S ifjuságod sorvasztó, szent tüzében
Nagy egyedül bolyongassz valahol
Hol a madár idegen dalt dalol.
Jaj! én tudom, mi az az árvaság.
Szivembe forr, lángolva ég a vérem,
Hazám távol, virágos rónaság,
S élek hófödte bérceknek tövében,
S kinek imádom minden kicsiny léptét,
Sirva csókolnám szoknyája szegélyét,
Ki messze tőlem talán mást szeret...
- Reá gondolok, könnyel két szemembe...
Mig tavasz alkony fénye hull fejemre,
S reszketve keres kezem egy kezet.

VALAKIT VÁROK
Valakit várok. Valakit várok.
Rideg szobámnak ajtaja tárva.
Valakit, kinek senkije sincsen,
Semmije sincsen,
Ki szegény, mint én, és mint én; árva.
Valakit várok, tudom, hogy eljő.
Egy bus, borongós ősz estelen
Nyitott ajtómon beszökik félve,
Besurran félve,
Ki messze elment, -  szerelmesen.
Megáll szobámban, reszketve, fázva,
Könnyezve suttog, itthon vagyok...
Messze világból jöttem utánad,
Szöktem utánad...
S most már örökre tied vagyok...
S áll csöndben, szépen, rám néz remegve,
Várja, mit mondok, mit felelek...
- A néma csöndben, lelkembe röppen
Valami régi,
Valami fájó emlékezet.
S mig szél süvit künn, s esőcsep kopog
A rozsdás barna falevelen...
Szobánk csöndjében megüli nászát,
Várvavárt nászát..
A diadalmas, nagy szerelem.

HIÁBA
Hiába könny, hiába sóhaj
Ezer vágyódó gondolat,
Hiába irok éjszakánként
Siró, zokogó sorokat.
Hiába várok hirt felőled,
Hiába küldök én neked...
- Nem engedik, hogy ránk találjon
Üzenetem, - üzeneted.
Te asszony vagy, - a másé, másé,
Én, - egy szerelmes bus legény.
Ki most is ugy imádlak, mint a
Fehér álmoknak idején,
Ki öleléssel, csókkal, dallal,
Megvettem leánylelkedet...
- Ezért nem látlak soha többé,
Ezért nem látsz te engemet.
Jaj, pedig várlak, este-reggel...
S tudom, te is vársz én reám.
Vársz, mert érzed, ha összejönnénk
Az élet perzselő nyarán,
Mit bánnánk, hogy ezer szemével
Reánk néz a hazug világ?
- Összeborulnánk csókolózva
Mint két virágos rózsaág.

VALAHOL MESSZE
Valahol messze, kék tengerszélen,
Hol illatfelhők usznak a légben,
Ott van egy asszony... nászágya vetve
Vágytól remeg s néz napkeletre.
Karja kitárva,
Szomjazó szája
A csókom várja elepedve.
Én tőlem ment el, mással, - jaj, mással,
De engem vitt el azért magával,
Elvitte csókom, az ölelésem,
Sok lázadást vitt a lelkében
Az ura ellen,
Mindenki ellen,
Engem vár alva, engem vár ébren.
Itt napkeleten, a Tisza parton
Rád várok én is, te árva asszony...
Mennék, jaj, mennék, - robotban élek...
Sok munkát, küzdést mért rám az élet...
Átok ül rajtam
Kiszáradt ajkam...
Én asszonyom, jaj, eleped érted.

TAVASZ ÁLMODÁS
Illatos, bolondos május alkonyatkor
Megejtette lelkem büvös álmodás.
Feltártam elrejtett kincses szent világát
Hová még halandó bé nem tette lábát,
Melynek csillogását nem láthatta más.
Hová sohsem hallott zürzavaros lárma.
- Csöndes hely az, hol az örökszép lakik
S pergő rózsaszirmot gyüjtve garmadába,
Belevágott ujjam százhuru hárfámba,
Nótázva, - dalolva vártam valakit.
Egy leányt, akinek jönni kellett akkor,
Egy leányt, akit én imádni fogok,
Kinek elringatják csöndes álmodásba
Sok ilyen bolondos május alkonytájba
Szerelmes szivét lány, zsongó dallamok...
És egy lombhullató őszi alkonyatkor
Elszállott messze a tavasz álmodás...
- Kincses szent világom kapuját bezártam,
És könnyezve nézem rózsaszirom ágyam,
Miért is engedtem rátiporni mást?

LEMONDÁS
Én csak készülődtem, mindig készülődtem,
És most már nem megyek, messze idegenbe.
Álomfáról vágott, görcsös vándorbotom
Nézem könnyes szemmel, csöndben, megpihenve.
Mellettem mosolyog gyürüs mátkapárom...
S mig simogat lágyan bársonyos kezével,
Szelid, égi béke borul a lelkemre...
Mint viharos napra, fátylas, holdas éjel.
Pedig hejh, de vártak idegen mezőkön.
Aranykalász vágó, rendet gyüjtő sorba.
Fáradt aratóknak sarlós csapatjában,
Tudom, a legelső legény lettem volna.
Belevágott volna tisztán csengő hangom
Bolondos nótáknak vad zürzavarába,
Barna zománc arcom, kérges acél markom
Hejh, de kellett vón a sugaras rónákra...
S addig készülődtem, addig készülődtem,
Mig csak délibáb lett hirtermő világom.
Álomfáról vágott görcsös vándorbotom
A sarokba dobta rámkacagó párom.
Boldogság országnak rózsaszirmos utján
Elszállt lelkemről a bus poéta átok...
- Aki nem engedtél örök bolyongásba,
Örök küzdelembe, örök csalódásba,
Gyürüs mátkapárom, légy örökre áldott...

A MI RÓZSALÁNCUNK
A mi rózsaláncunk, édes mátkapárom
Valami kacagó, gonosz tündér fonta.
Mikor ránkborult az első varázsálom,
Sziveinkre orvul, tüskéstől rádobta.
Másokéból gondos, áldó két kezével
A szurós ágakat kitépi az élet...
Utjok rózsaszirmok garmadáján vész el,
Én meg száz göröngyön bolyongok tevéled.
A mi rózsaláncunk, édes mátkapárom
Azért, - tudja Isten - jól van összekötve.
Ha szur is a tüske, egyik-másik ágon,
Felsiró bánatunk nem tart mindörökre,
Hófehér zománcos, illatos rózsája
Letörli a könnyet szirma bársonyával,
- S mig boldogság borul a bánat nyomába,
Mátkaságunk taván, jövőnk világába,
Viharvert csónakunk suhanva száll átal.

VAN EGY ORSZÁG
Van egy ország, boldogság országa.
Ritka ember, aki megtalálja.
Az ösvénye el van rejtve mélyen,
Vadvirágos róna közepében.
Kinek néha arra visz az utja,
Hogy merre jár, még csak azt sem tudja,
Fut mellőle, rá sem lép a lába,
Enyhet adó, puha bársonyára.
Szomszédjában vadon erdők, bércek,
Csalogató, ismeretlen mélyek,
Sziklás utak, fellegekbe hágók,
Telhetetlen emberekre várók,
Kik feléjök lihegve loholnak,
Azt gondolván, - ott lakik a - holnap,
Mely számokra uj csodákat érlel,
Őket várva, hirrel, dicsőséggel.
Engem is vert hir, dicsőség szomja,
Elindultam küzdve, robotolva.
Lelkem lángolt, láz gyötörte testem,
Uj csodákat, uj hitet kerestem,
S mikor csak a szomszédságban látszott,
Leltem egy kis nyiló vadvirágot...
- Van egy ország, boldogság országa,
Boldog ember, aki megtalálja.

AZ ISTEN ADTA
Az Isten adta, két karomba tette,
S én alázkodva elfogadtam tőle.
Szivem, a könnyes, véres áldozat,
Hálatelten borult az oltárkőre.
Életem, mely csodákra várt sokáig,
Most egy asszony mosolyától virágzik...
Jött a szerelem, egetverő lángja,
Fényt lobogott vaksötét éjszakámba.
Jött az asszony! Ragyogó, selymes teste
Rengve ringott, mint káprázatos álom.
Rózsák, violák nyiltak körülötte,
Szálltak előtte virágporos szárnyon
A vágyak, álmok... és dalolt a táj,
Tüzes csókot dobált a napsugár,
Mely az ég aljról, mikor jönni látta,
Haldokolva bukott az éjszakába.
Szép volt az asszony, olyan csodaszép,
Mint bimbójából feslő nyári rózsa,
Melynek himporos szirmát, levelét,
Ha érinti csapongó lepke csókja
Szegény bolond, bódulva hull a porba
Arcom kővé vált és a két karomba
Zsibbadság szállt, mikor reszketve vártam,
És utamon gyökeret vert a lábam.
És az ajakam imát mormogott.
(Pedig tán templom engem sohsem látott).
- Uram Isten, add nekem ezt az asszonyt, 
Uram Isten, add nekem ezt az álmot.
Én álmodtam már, nagyszerüt, sokat,
Csodálatos szép, édes álmokat,
Tündökletesen izzó, fényes álmot,
De ilyet, a lelkem még sohsem látott.
- Uram Isten, add nekem ezt az asszonyt,
Ki káprázattal verve jön felém,
Kit itt látok sivár, bús életemnek
Napfény nélküli, árva mezején,
Hová a sors hajitott vaskezével,
Mikor sok álmom ronggyá tépte szélyel,
S szivem, - a könnyes, véres áldozat,
Kifosztva, lopva, vágy nélkül maradt.
És imám után szemem könnybe lábadt,
És visszakapta arcom mosolyát.
Lábam elindult asszonyom elébe,
Két karom helyén két virágos ág
Borult utjára, s átalfonta lágyan...
- Éljen örökké nyiló, száz virágban
Száz sugárban, kit Isten adott nékem...
Ki boldogságom, szentem, üdvösségem.

FELGYULT A MULT
Vörös, lobogó, kévés lángolással
Lobbant máglyába multam minden átka.
Csókok, emlékek, szerelmek és álmok,
Vágyak, bánatok, boldogságok, lányok,
Most égnek porrá, hamuvá a lángba.
Jött az asszony és felgyujtotta multam.
Tüzes szempárja volt a gyujtó szikra.
Két kitárt karja éleszté a lángot,
Izzó csókjával lelkembe parázslott,
Hogy a mult többet ne kisértsen vissza.
Szemem keserü, maró könnyek marták.
Selyem hajával könnyeim törölte...
Lázas fejem párnás ölébe vette,
Megsimogatta, becézte, szerette,
Zokogásomat vad csókokkal ölte.
És a lobogó, vörös máglya tüzben
Szegény meggyötrött szivem is elégett.
És éreztem, hogy reám hajlott sirva,
Áttette szivét keblembe, - a sirba,
Támadjon ott uj, diadalmas élet.
Szerelmes szivét most már nekem adta,
S azzal élek az uj feltámadásban.
- És most már mindig véle fogok élni...
Szeretni, vágyni, hinni és remélni,
S együtt fogunk álmodni a halálban.

UJRA BOLDOG LETTEM
Isten adta, hogy ujra boldog lettem.
Élő vágyakkal, álmokkal megáldott.
Én, - akit csókos, bünös ostorukkal
Megkorbácsoltak, asszonyok, leányok...
(Ők verték ki belőlem a hitet,
Hogy vannak még szépségek, boldogságok...)
Isten adta, hogy ismét nevet arcom,
Mikor asszonyom felém jönni látom.
Szemem csillog, s lángolva ég a vérem,
Bent a szivemben muzsikál az álom,
Ha szomjas szám ajkával összeég,
S ölembe hull feltámadt boldogságom.
Isten adta, hogy párom gyönge ujja
Dalt penget ujra hárfáján szivemnek.
Ismét csattog hótiszta galamb szárnya
Rég eltaposott, sárba vert hitemnek...
Csaló, kacagó asszonyok, leányok,
Emlékeikkel mély sirban pihennek.
Isten adta, hogy ujra szép az élet.
Pompázó rózsák hajlongnak köröttem,
Siró szemü, bus, hervadásos ősznek
Csörgő avarja messze tünt mögöttem...
Hogy lelkem gyilkos, sötét kriptájából,
Az élet piros, tüz kertjébe jöttem.
Isten adta, hogy az enyém legyél.
Isten adja, maradj enyém örökre...
Vágyat, álmot, szépséget, boldogságot,
Hordjunk együtt, egy bokrétába kötve...
Mig életünkre rá havaz a tél
És eltününk a ránk zuhanó ködbe...

LÁNGOL A VÁRAM
Nyugalmam, békém lágy galamb fészkére,
Vergődő szárnyu sirály költözött.
Vihart jósol bus, sikongató hangja,
És kong a szivem félre vert harangja,
Lelkem sötét, mély gyászba öltözött.
Nyugalmam, békém büszke erős várát
Betörték gyilkos, bársonyos kezek.
Virágszál volt az ellenséges dárda...
Tüzcsóvát dobott két szeme sugára,
S váram tetején lángok rengenek.
És menekülnék, futnék, sirva futnék,
De hátam mellett felgyult már a hid.
És előttem áll mezitelen vérben,
Az asszony, ki meg akar ölni éngem...
És kacagása velőmig hasit.
Hivó, bus hangját fülembe sodorja
Szikrás pernyével tavasz esti szél.
- „Erős váradra tüzcsóvákat dobtam,
Nyugalmad, békéd, ime, meggyilkoltam...
Hiába futsz, szived hiába fél...”
- „Nincsen utad, csak egy, a két karomba,
Ösvényed csak ajakamig vezet,
Gyönyörök, álmok, boldogságok, vágyak,
Könnyek, csókok szent szenvedésben várnak,
Ha testemet megérinti kezed...”
- „Nincs más utad! Fuss! - nézd, reszketve várlak,
Ajkam lángol... - izzó, tüzes parázs -
Máglyásan lobog nyugodalmad vára,
Reád szakad száz üszkös gerendája,
Ölemben meg vár százezer varázs...”
„Én ösmerem az élet csoda titkát,
Nyugalom, béke, nem élet - halál!
És élned kell, az élet tüzes szája,
Csókjaidat még várja, várja, várja...
Remegő lábad, ha jössz! - rám talál...”
- „Nincsen utad, csak egy, a két karomba,
Ösvényed csak ajakamig vezet...”
- S én indulok, zokogva, káromolva,
S ösvényem végén lábához omolva,
Sirva csókolok két gyilkos kezet.

ASSZONYOMHOZ
Asszony... két szemed, két gyémánt darab.
Tüzel, villog, sziporkázik, nevet,
Fényét ugy szórja, mint a déli nap,
Selymes pillád a drága foglalat...
(Megcsókolom két csillogó szemed.)
Asszony... az ajkad vérpiros virág.
Messze, idegen, csoda erdőn termett.
Ha széthasad, kacag a bus világ,
Ha becsukod, bánat viharja vág,
(Rácsókolom ajkadra a szerelmet.)
Asszony... az arcod bársony puha rét.
Közepébe két piros szegfü égett.
Bibor felleges alkonyati ég,
Rózsa levél, melynek zománca ép,
(Megcsókolom arcod, a csudaszépet.)
Asszony... kebeled fehér, csipkés párna.
Száz galamb hordott hozzá pelyheket.
Pihegő madár vére volt az ára,
Ha hozzá érek, perzsel, mint a láva...
(Sirva csókolom párnás kebeled.)
Asszony... a szived bezárt, titkos kripta.
Ráhullnak könnyek, vércseppek, dalok...
Előttem, jaj, tán sohsem lesz kinyitva...
És én vergődöm, átokkal boritva...
(Megcsókolom szived és meghalok.)

KÉT RÓZSA
Két rózsaszál remeg majd a kezemben,
Mikor a párom hozzám visszatér.
Az egyik szál: hervadó nyári rózsa...
A másik őszi: bus, borzos, fehér...
Az egyikre rácsókolom a csókom,
Mely látására kigyul ajkamon,
A másikra ráhullatom a könnyem...
- Gyémánt cseppek, hótiszta szirmokon...
Az egyiket rádobom a szivére,
Mikor a vonat lépcsőjén leszáll...
- Felgyujtja e lobogó lángolással
Az emléket - amit szivébe zár?
A másikat rászoritom szivemre,
S várom, mig párom rám néz, rám nevet,
S remegve nézem hervadt nyári rózsám
S a másikat, melyen könnyem remeg...
S ha vérvörös rózsámat porba dobja,
Ha ellopta tőlem szivét a nyár...
- Akkor tirátok, könnyes, füstös szirmok
Bús őszi esték emléksirja vár.

ŐSZI SZINEK

MEA CULPA
Ha künn járok az őszi éjszakában
S zug a vihar mélyhangu orgonája.
Levett kalappal, alázkodva, titkon,
Beballagok a lelkem templomába.
Világ előtt nagyfenn hordott fejem,
Mélyen hajtom a hideg oltárkőre,
És csöndesen egy könnyem is legördül,
Mig emlékezem régelmult időkre.
S imát mormoló ajkam gyónni kezd.
- Mosolygó táján pompázó tavasznak,
Mig más keze virágot ápolt, plántált,
Az én kezeim bimbókat szaggattak.
Az én lábam nem nézte merre lép,
Mig csalogatták káprázatos álmok...
Sokszor gázolta mások zárt kertjében,
A selymes füvet, bársonyos virágot.
Ha két karomat szétcsapta a vérem,
S tüzláng ömlött az ereimen végig,...
Öleltem a lányt, ki utamba jött,
És csókjaiban felszálltam az égig.
Mig más áldásokért fohászkodott,
Istent tagadtam izzó, forró nyárban...
Nem láttam az életadó kenyért
A tenger, ringó dus magvu kalászban.
Lengett az öröm piros lobogója
Nyári életem árbocos hajóján...
És daloltam mámoros dalokat,
Mig elszédültem annyi asszony csókján...
...Mea culpa... s hullt a sárgult levél
Őszbe forduló életem utjára,
És megzendült éltem vig erdejében
Az ősz zokogó, siró muzsikája.
És megcsörrent lábamnál az avar,
Hogy zizegése bünbánatra intsen...
- Örök tavasz nincs, nem örök a nyár,
Örök boldogság, örök öröm sincsen.
Csak egy örök... a csöndes őszi bánat,
Mig fejünk felett sikoltoz a szél,
S a ránk zuhanó ködös éjszakában,
Fagyott virágra permetez a dér.

ŐSZI ESTÉN
                       1
De szép az ilyen barna, őszi este.
Künn összesugnak, reszketnek az ágak,
Köztük száll a fekete szárnyu bánat.
De jó az ilyen borus, őszi este.
Sárgult avaron csöndesen zenélnek,
Bus könnyei a bakacsinos égnek.
De szép, de jó az ilyen őszi este...
De szép, de jó a sötétszárnyu bánat...
Velök szállnak a régen meghalt vágyak.
Napfényes nappal egy sem jönne vissza.
Kacagó, pajkos, nappali sugáron,
Mindig piros és mindig uj az álom.
A sápadtat, a régit, elfeledtet,
Csak az ilyen bus őszi esték hozzák.
Mély sirjokból csendesen elorozzák.
Kiteritik szivünk ravatalára,
Lássuk dermedten, holtra váltan őket,
Az elmulásra figyelmeztetőket.
Hogy halljuk, amig kopog künn a zápor,
S az őszi szélben falevelek sirnak...
- Lakója lesz minden a sötét sirnak.

                       2
Lábujjhegyen jött, halkan kopogott,
Az ablakot zörgette meg kezével.
- Ki az? - Szólt: - ...az Ősz van itt... én vagyok,
Velem jöttek a sápadt bánatok,
S egy emlék is jött könnyező szemével.
A te emléked, az a fényes álom,
Mely napsugárban, dalban született.
Mely csendben, lopva, selyem tollas szárnyon
Szállt szivedbe piros virágos nyáron,
- Az asszony jött el, aki szeretett.
- Akinek mindig kacagott az ajka,
Ki ölelésnek, dalnak, csóknak élt...
Kinek nevét száz csengő, bongó dalba,
Szőtte be lelked szépitő hatalma
És glóriádba fontad be nevét.
- Bocsásd be, fázik..., didereg a lelke,
Arany palástod teritsd ujra rá.
Te varázsoltad pompásnak, csodásnak,
A te álmaid tették szebbé, - másnak...
Fényt, szint, ragyogást te szórtál reá.
- Százan csodálták, ezren megszerették,
Mig róla zengtek himnuszi dalaid...
S asszony lett csak, hogy néma lett az ajkad...
Imádtasd ujra, rajtad áll, csak rajtad,
Penditsd meg ismét hárfád hurjait.
- Zengj róla nótát, szépségest, csodásat...
Olyat, milyent nem hallott a világ.
Káprázatos, csillogó, szines álom
Szálljon reá zendülő nóta szárnyon,
Utját boritsa száz ezer virág.
- Bocsásd be, fázik, didereg a lelke...
Nyisd ki az ajtót, - hallod? - Ő kopog...
- S én ajtómat halk-csöndesen kitárva,
Kibámultam az őszi éjszakába,
S hallgattam, a szél, hogy sir, hogy zokog.

HIVOTT AZ ŐSZ
Hivott az ősz és én mentem eléje.
Üzenetét alkony sugáron küldte.
A zöld koszorus, barnálló hegyeknek
Ormait halvány, arany fátyol ülte.
Bent, a városban, tobzódott az élet,
Asszony szemekben furcsa lángok égtek,
Narancs kévéket hajigált a térre
A nyárvégi nap kialuvó fénye.
A szivek, arcok, mind pirosak voltak.
A kezekben krizáténum... fehér
Illattalan, gőgös, borzas fejüket
Remegve, lopva csókolta a szél,
Melynek szárnyán lassan, kerengve, lengve
Sárgult levél indult a Szeptemberbe,
Mely titokba surrant, s hogy meg ne lássák,
Ellopta a nyár pompázó palástját.
Mögöttem apró, fényes lángok gyultak,
Zengett, kiabált utánam a nyár.
De én futottam, ki az ősz elébe,
Mint akit zsarnok szeretője vár...
- Én már tudtam, hogy vége van a nyárnak.
S a szinek nagy, tobzódó királyának
Mámoros, őszi szerelemtől égve,
Szent áhitattal borultam eléje.

ŐSZI SZINEK
Előttem pompás, zugó erdő bókol.
- Palettáján szinfoltok ezrei.
A nagy festő... Október keveri.
Ecsetje vége táncos napsugárból...
Bokrokon, fákon ide oda jár...
- Őszi szinekbe öltözik a táj.
A zöld alapra sárga, rozsdabarna...
Vörös, narancs, halovány lila... kék...
- Már nem sokára kész az őszi kép...
Aztán kihull kezéből az ecset...
- Lebukik az ég sugárontó napja...
S fekete fátyol zuhan az avarra.

ŐSZ VÁRÁS
Azon a tájon nincsen már nóta,
Hol én bolyongok esztendők óta.
Azon a tájon meghalt az álom
Korhadt keresztek repkényes tövén
Vágyak sirjait domborodni látom.
Körülöttem még zöld a lomb, levél...
Nyár forró tüzét csapja rám a szél,
Bokrok közt halkan jár a szerelem.
Biboros alkony sugár özönében
Káprázatok ingerkednek velem.
S egyedül élek némán, szótalan,
Eltikkadt szájjal, szomjan, csóktalan.
S reám kaczagnak csókos, boldog párok.
Bent a szivemben, felreszket a vágy.
S egy száraz fának hátat vetve várok.
Biztatom magam: - nem lesz igy sokáig...
Csak a legelső őszi napsugárig,
Mig sárgult lombra permetez a dér...
Az őszi szél felbugó orgonája
Elüzi mind, ki nyári vágynak él.
Elkergeti, ki most reám nevet...
A ki boldog, ölel, csókol, szeret...
S birodalmában egyedül marad
A zengő élet koldus számüzöttje,
Ki a nyárban csak bánatot arat.
Kinek meghaltak minden álmai,
És elpusztultak minden vágyai,
Virágja nem nyilt forró nyár tüzén.
Csaló délibáb játszott, rengett, ringott
Kalászt mutató remény mezején.
Biztatom magam, talán bent, az őszbe
Rátalálok majd dalra, kedvre, nőre
Vállaimra arany eső pereg...
Vissza adja sugaras őszi álmom,
Miket elrabolt a nyár, s kikelet.
Jön majd valaki, őszi alkonyatkor,
Mikor a napfény, csillog, mint aranybor
Kristály kehelynek hótiszta falán...
Kinyit a pompás álom őszi rózsa
A sárgult erdő fényén, sugarán.
Asszony lesz, asszony... napsugárba szőve.
Dideregve, reszketve megy az őszbe,
S kihalt erdőmben megtorpan, megáll...
S daltalan tájak néma kóborára
Őszbe borult ösvényen rátalál.
És akkor csoda lesz a nagyvilágon.
Kipattan minden rügybe maradt álom
Diadalmasan felzokog a vágy...
S korhadt keresztek repkényes tövében
Felnyilik a mély temetői ágy.
És feltámad majd ünneplő ruhába
Szivemnek minden meghalt vágya, álma...
Felsir a nóta, felujjong a dal.
És végig reszket őszi erdőnk mélyén,
Valami édes, pompás diadal.
Fák sürüjében sugarak remegnek,
Arany levelek lassan ránk peregnek,
Az őszi erdők orgonája bug.
És indulunk, vad ölelésbe, vágyba,
Csókra, könnyre, utolsó őszi nászra...
- És kikacagunk, te nyár: - te hazug!

ARANYESŐBEN
Aranyeső hull, pereg a fákról
Kerengő, lengő sárga levél.
Aranyos szőnyeg terül az utra,
Csörgő aranyját borzolja, fujja
Október végi alkonyi szél.
Kopasz ágak közt remegve bujkál,
S ezer csókot szór száz napsugár.
Kacagja: - nincs még vége a nyárnak.
Nincs még itt az ősz, nincs itt a bánat...
A sziv, s virág még nyitásra vár.
A késő ősznek hazug leánya
Arany fátylával vár odakinn...
Hiv, csalogat, járjunk merengve,
Arany esőbe, arany tengerbe
A park kanyargó, lágy utjain.
S én hivom az ősz másik leányát,
A sápadt arcut, a ködruhást,
Kinek fellegből van a palástja,
Esőtől csapzott ében hajára
Nem csókol a nap fényt, csillogást.
Majd, ha ő zörget árvaszivemnek
Bezárt ajtóján... hozzá megyek
Meghalt álmokból szövött ruhámba...
És leborulok lába nyomába,
S zokogva sirok és temetek.
Bánat arcába belésikoltom...
- Én rám is pergett aranyeső...
Én is öleltem én is kacagtam,
Én is csókoltam, én is tagadtam,
Hogy rám borulhat gyász, szemfedő
S repkény futhatja életem házát,
Melynek falára rózsa kuszott...
Melynek ereszén fecske csicsergett
Ragyogásos, szent nyári szerelmet
Mitől a világ fényben uszott,
Tobzódásos nagy, arany esőben,
Mint most odakünn, az alkonyat,
Melyet az ősz hazug leánya
Hiába burkolt arany fátylába,
A mely többet már nem csalogat...
Arany eső hull, pereg a fákról,
Kerengő, lengő sárga levél.
S én várom az ősz siró leányát,
Boritsa reám felleg palástját,
Lelkem sirdombos emlékinél.

MIKOR AZ ŐSZ JÖN
Arany haja kibontva, arca sápadt.
Szemében bágyadt napsugár a fény.
Selyem ruhája zizzen, a mig fáradt
Lassu léptekkel elindul a nyárnak
Szines szirmokból szövött szőnyegén.
Alkonyat tájon, titkon, lopva jön meg.
Hüvös szellőktől borzong át a táj.
Bókoló lombok félve megremegnek,
Utjára sárgult levelek peregnek
És csöndesen zokogni kezd a nyár.
És akkor éjjel ködpalotát raknak
Láthatatlan, fürge szellem kezek.
Az ősz szomoru, sápadt asszonyának,
Hulló virágból vetnek puha ágyat,
S ablakánál zümmögni kezdenek
Halk siri dalt fátylas leányai...
- Ciprusos fejfák, könnyek, bánatok...
Hangtalan hangon vélök énekelnek,
Csalódások, tünt vágyak, holt szerelmek...
Vérző szivek, tört lelkek, sóhajok...
És mind meghalnak feslő hajnaltájra,
Kacagások, vigságok, örömök...
S mire felébred fonnyadt szirom ágyon
Az ősz asszonya, - künt a nagy világon,
Mindent a bánat szemfedője föd.

ADJ CSENDES ŐSZT, URAM ISTENEM
Az életemből negyven év lepergett.
- Voltam mosolygós, vidám arcu gyermek.
Ős kert közepén anyámnak virága.
Féltett mindene, reménysége álma...
Száz könnyje, csókja, nyári boldogsága...
- Adj csendes őszt, Uram Istenem.
- Tavaszi pompa volt az ifjuságom
Vágtattam tüzes álomparipákon,
Rózsafa ostor suhogott kezembe...
Narcisz szirmokat szórt a szél szemembe,
Lányok kacagtak nótákat lelkembe...
- Adj csöndes őszt, Uram Istenem.
- Voltam nagy izmos, verekedő ember.
Acél kezemben szikrázott a fegyver.
Voltam sokaknak éjben égő máglya...
Világ sirhantok kizöldült fejfája...
Mohó aratók rendvágó kaszája...
- Adj csöndes őszt, Uram Istenem.
Az életemből negyven év lepergett.
Tört ablakomon nyögő szelek vernek...
Kócos kis kutyák csattognak, üvöltnek...
Kopott toronyra varjak települnek...
Sárguló tarlón nehéz ködök ülnek...
- Adj csöndes őszt, Uram Istenem.

UJ CSILLAGOK CSILLOGNAK
Ma bolyongtam bus avarján az ősznek,
S tünő nyaram aranyködén keresztül
Integettem nagy messze elmenőknek.
Ősz esti mély csönd átölelve tartott
S mig bámult rám a sápadt hold korong,
Éltem sajkája elhagyta a partot.
S boldog voltam, hogy senki sincs velem.
Holdfénybe omló partokon maradtak
Kisértő vágy, csók, álom, szerelem.
Hogy csöndjében az őszi éjszakának
Bánatok, könnyek, halvány asszonyok
Egy csónakon vélem már sohsem járnak.
Emlék fájáról nyári életemnek
Didergető bus, őszi szél nyomán
Szines levelek lassan leperegnek.
Boldog voltam, hogy elröpült a mult,
S reám köszöntő őszi életemnek
Mély, mozdulatlan tengerébe fult.
Boldog voltam, hogy sejtett végtelenség,
Ködbe vesző távolok, messzeségek
Csókolják meg az ember testét, lelkét.
Hogy csöndesen elmaradnak megettünk
Nagy tüzekkel felgyujtott apró lángok,
S uj csillagok csillognak meg felettünk.
Hogy örülni tudunk a sárga ősznek...
S tünő nyarunk aranyködén keresztül
Vigan intünk örökre elmenőknek.