MONTPELLIERTŐL BUDAPESTIG
VELOCIPÉDEN

IGALI SVETOZÁR-TÓL

(A SZERZŐ ARCZKÉPÉVEL)

BUDAPEST
AIGNER LAJOS

PALLAS RÉSZVÉNYTÁRSASÁG NYOMDÁJA

TARTALOM
Igali Svetozár életrajza
MONTPELLIERTŐL BUDAPESTIG VELOCIPÉDEN
Dél-Francziaország. - Velocipéd-viszonyok. - Hazatérésemnek eszméje. - Indulás.
Rousseau. - Marseille. - Versenyünk. - Elutazásom.
Genua. - Piza. - Róma.
Róma. - Elutazás.
Elutazás Rómából.
Velencze. Elutazás.
Elutazás Laibachból. - A Krajnában élő párisi «pschutteuse». -  
Utazó cigányok. - Rudolfsverth. - Landstrasse. - Száva folyó.
Stájer-Horvátország.
Magyarország.

IGALI SVETOZÁR

MÉLTÓSÁGOS

BÁRÓ BÉZSÁN JÁNOS ÚRNAK

TISZTELETE JELÉÜL

A SZERZŐ

Igali Svetozár életrajza
Lehet, hogy van sok oly sportsman Magyarországon, ki szebb versenyeredményeket tud fölmutatni, mint Igali Svetozár; de olyan szeretetreméltó és irodalmilag is képzett sportsman, mint ő, valóban kevés van.
Magyarországon a testedző sport maga is nehezen terjedt, de a nyugodt európai szellem és a - betű még lassabban és nehezebben terjedt a sportsmanek bizonyos rétegében.
Annál is inkább meg kell tehát becsülnünk Igali Svetozárt, ki a nyugat-európai culturát ennek emlőin szívta magába s ki a sportszellemet Francziaországban fogadva keblébe, a betű cultusát itthon igazi sport-szenvedélylyel terjeszti saját irodalmi munkásságával is.
Igali Svetozár Montpellier-ből velocipéden jött haza Magyarországba; ez oly jeles testedző munka volt, melylyel nevét az erős magyar fiatalság emlékébe véste; de én sokkal nagyobb érdemének tartom, hogy ez útját oly eredeti humoros zamattal s annyi megfigyelő tehetséggel le is tudta irni.
Igali hírét a sportvilágban velocipédjén szerezte, de nagyon tévednénk, ha őt az egyoldalú testgyakorlat hívének tartanók. A testedzésnek alig van neme, melyet kora ifjúságától kezdve ne gyakorolt volna.
Modorában, megjelenésében s stilusában szerény, egyszerű, nemes. Igazi «jó gyerek» s igazi lelkes sportsman. Élete eddigi történetéből a következő adatokat közölhetjük:
Igali 1859. ápril 13-án született Sombereken, Baranyamegye egy háromnyelvű falucskájában. Atyja a középosztályhoz tartozó jó módú birtokos még ma is, 65 éves korában a vidék legügyesebb vadászai közé tartozik. Szülői házában Svetozár csak 7 éves koráig maradt s ez időtől kezdve szülőitől távol járt iskolákba. Hogy gyermekkorában mily veszedelmes kalandokon ment keresztül, s serdülő éveiben mily tanulmányokkal foglalkozott s mint férfi mily czélokra tört, ezt mind megírta ő nekem egy humoros levélben, melyből meg nem állhatom, hogy ne közöljem az alábbi részt, csak hogy jellemezhessem ezzel is egyszerű szerénységét.
Ime a részlet, melynek indiscrét közléséért ezennel bocsánatot kérek tőle:

Hat éves lehettem. Öreg atyám, ki még élt, ez időtájt a házban tartózkodott, egy fiatal vizsla és én voltunk kedvenczei. A kutya apportirozott s én a 80 éves aggnak vánkost hoztam, ha a ház előtti lóczára akart ülni. Ijedezve láttam, hogy a kutya mindinkább nagyobb chance-okkal kezd birni öreg atyám szeretetének elnyerésében. Meg gyűlöltem, e gyűlöletnek veszekedés lett a vége - s ennek órák hosszáig eltartó steeple-chase árkon-bokron keresztül. Egy eszeveszett versenyfutás után, a kutya kilógatott nyelvvel menekült egy teli szénásszekér alá, melynek szénáját épen akkor kezdték lehányni. Én a kutya után, az a kerekek közé menekült, lehajtom fejem egy kerék alá, készülök karom kinyújtani, hogy a kutyát elérjem. A szekér elé fogott ökrök abban a pillanatban megindítják a kocsit, a kerék megmozdul s keresztül megy a fejemen! Öreg atyám még hetek után is azt bizonyítgatta, - a mint csontos ujjaival végig simította az állkapczámon heggedő sebet - ha csak egy körömfeketényit idább jön nyakam felé fordítva - megfojt. Ugyanez időben tanultam a czyril és a szegletes német betűket megfelelő falusi felekezeti iskolában.
Hogy San-Remoban csontjaimat ki nem törtem, annak ugy hiszem, következő oka lesz: 6-7 éves koromban elégett egy gabona-pajtánk, másnap délután, midőn idősebb bátyámmal a szerencsétlenség szinhelyére mentünk, az elégett épület padlására másztunk. Bátyám észreveszi, hogy a gerendázat lábaink alatt keresztül égett, de azért engemet küld előre járható útat keresni, mint ki könnyebb voltam. Előre megyek s zumsz! A keresztül égett gerendájú mennyezet leszakad alattam s én zuhanok le a - mosókonyha kövezetére. Az épület magas volt, 10 m. magasból eshettem, a gerenda-darabok is szépen hullottak rám. Fölkeltem s tudattam bátyámmal - kit elrémülve találtam - hogy nincs bajom!
Itt szokhatta meg csontom az egészséges nagy eséseket.
Mohácsra küldettem normáliskolába, már most több sem kellett! Duna mellé kerültem. Fürdeni nyáron milyen jó lesz! - A hatost, mit a néni fürdésre adott, elkörtéztük s a sóház mellé jártunk fürdeni - szabadba. A prépost úr nagy boszankodására, ki a plasztikai gyermekalakokat csak márványba vésve szerette nézni. Úszni keveset tudtam, de bemerészkedtem, azaz elragadott sokszor a mélybe! Gabonás hajónak először az orra alá sodort s néhány pillanat alatt koponyám már a hajó szeges fenekével jutott durva összeütközésbe. Ittam sok vizet. Az ár a hajó hátsó részén felvetett - de én magam úsztam partra. Ez iszonyú jelenetnek még ma is élnek tanúi, kik akkoriban - mint kis gyerekek - a parton lélekjelenlétüket vesztették el.
1870-ben Bajára kerültem egy reál commercziál iskolába, nosza neki a felséges korcsolyázásnak! Itt történt az említett év január 4-én (emlékezetes nap) a következő dolog: Akkoriban még baja alatt a Sugovitza folydogált, - korcsolyáztunk rajta eszeveszetten. Ez a kis Duna-ág egészen befagyottnak látszott. Egyszerre oly helyre érek, hol a jég először zin-zan-t suttog s azután Krrr! Nyakig szakadok a sebes folyású folyóba. - Lábaim nem érik a talajt. Az áradat a jég alá sodor. Volt annyi eszem, hogy nem azon irány felé akartam szabadulni, merre az ár folyt, hanem vizfolyással szembe - oldalvást akartam a jégdarabok közül kimászni. A hová kezeimet kikapaszkodás czéljából jégre tettem, az leszakadt kezem nyomása alatt. Segélyre még csak gondolni sem lehetett. Egy tábla-darab végre elbirta testem súlyát. Kimerülve vánszorogtam ki a hideg fürdőből. Mind a két kezemről foszlányokban lógott le a hús, a vér patakzott belőle; a jégtáblák egészen összevágták.
Ez a két incidens arra késztetett, hogy e két sportot elsajátítsam.
Pécsre kerültem a reáliskolába, itt tanultam földrajzot, történelmet, természetrajzot, de miután franczia tanárom meg akart buktatni, Temesvárra mentem. Ott Kubik Bélával megalakítottuk a «temesvári szomszédságot», eljártunk «garasos Bierhalle»-ba, (hogyne, 8-ik osztályosak voltunk!) Sakkoztunk s engem a franczia tanár szerencsésen meg is buktatott a francziából. Ez elkeserített, ott hagytam a temesvári iskolát, elzarándokoltam Nagyváradra. Miután ott V.... igazgató a f... nagy rumuny kalappal, mit viseltem, kibékült, 1878. juliusában szerencsésen keresztül estem az érettségi vizsga keservén.
A következő évben Pestre mentem technikusnak. Nem volt hozzá kedvem. Magyar-Óvárra indultam tehát a következő évben, mert végre is - gondoltam - azt végezve, kenyerem majd csak megnyerhetem apám kis sombereki birtokán. Eljártam Sporzon papa előadásaira, megalakítottuk a «torna- és vívó-egyletet», ujjá szerveztük a csónakázó-egyletet. Május 1., 2., 3-án Pozsonyban megtartott lóversenyekre meg elgyalogoltam Helvey Bélával. Örültünk neki, hogy a 40 klm. távolságot 6 óra alatt meg tudjuk tenni. Az 1881-ik tanév végén báró Miske kocsiján a Magyar-Óvár-Székesfehérvári útat jártuk be gyönyörű eredménynyel. 5 percz alatt 1 kilométer! Abonyi Károly sokat mesélhetne róla.
Idő közben atyám sombereki birtokán túl adott, - csak kis részét tartva meg, hogy azon műkedvelő mezőgazdasági experimentumokat tegyen. Hazakerültem, mig valami potya-állás elnyeréséért eljárt s visszajött folyamodványom a pénzügyminisztérium földművelési osztályától, - addig én átvettem Ollendorf tankönyvét s megtanultam belőle francziául. Mulatságom is volt, hogy küldtem sakkfeladványokat a «Magyarország és a Nagyvilág» meg a «Vasárnapi Ujság» számára. Jártam a buzavetést s a szőllőt nézni. Majd 83-ig br. Bésán uradalmában figyeltem meg a praktikus mezőgazdaságot.
Ekkor történt, hogy az atyám nagykorú fiainak kiadta anyai jussát. Ekkor elhatároztam, hogy megyek Grignonba és Montpellier-be gazdasági iskolát látni. Ugy is tettem, egy évi kint létel elég volt arra nézve, hogy lássam e nagy nemzet mezőgazdaságát, megismerjem nyelvét, jellemét s nem tagadom, hogy megismerkedjem sportvilágával is.

***

Igali bár nagyobbrészt atyjánál Duna-Szekcsőn tartózkodik, a sport érdekében nem szünt meg munkálkodni. Agitácziót indított Mohácson egy csónakázó-egylet alakítására, részt vett a «Magyar Velocipéd Club» megalakításában s nemcsak a «Herkules» magyar testgyakorlati közlönynek jeles munkatársa, hanem a franczia velocipéd-lapoknak is.

Porzsolt Kálmán,     
a «Herkules» szerkesztője.

MONTPELLIERTŐL BUDAPESTIG
VELOCIPÉDEN

Viszontagságos Pestre érkezésem alkalmával több oldalról szólíttattam fel: irjam le úti élményeimet. Megtagadtam, mert a pihenésnek akartam magam átadni s mert talán a sanyarúságoknak s nélkülözéseknek hű leírásával csak azt a szenvedést okozom magamnak, mely alól csak az imént - a megérkezés pillanatában - mentém fel magam. Igaz ugyan, hogy utazásomnak kellemes oldala is volt; hej! de az nem volt elég édesség a sok keserűségre. Most, mikor egy bizonyos időköz választ el az átélt eseményektől, a 14 R°-os szobában ülve, higgadtan írom le útamat, egyrészt, hogy legyen késő vénségemben valami olvasni valóm, másrészt, hogy szolgáljak némi útbaigazítással azoknak, kik tán ugyanez úton szándékoznának öreg napjaikra emlékeket gyűjteni.

***
(Dél-Francziaország. - Velocipéd-viszonyok. - Hazatérésemnek eszméje. - Indulás.)
Nem hiszem, hogy volna Európában szebb s termékenyebb vidéke Dél-Francziaországnál. Stanley, a berlini kongreszszuson kalandjait beszélve, melyeket átélt, Livingstone-t keresve, elmondja, hogy oly szép vidékeken ment keresztül, melyek Dél-Francziaországhoz hasonlítottak. Termékeny földje életet ad pálma, czitrom, olajfának, kaktusznak, a mellett a mi honunk gazdasági terményei is nagyszerű talajt találnak.
Ezelőtt mintegy tiz évvel a délvidék volt az, mely az ország pinczéje gyanánt tekintetett; most bizony ebbeli tulajdonát elvesztette. A phylloxera ebbeli tulajdonától megfosztotta, e vidék többé bortermő vidéknek nem mondható. Igaz ugyan, hogy itt-ott árulják még a frontignani és luneli borokat, de a békés fogyasztó meg lehet róla győződve, hogy az mindenhonnan való - csak idézett helyekről nem. Élelmes borkereskedők a chemia összes, a borászatba vágható kérdéseivel tisztába vannak. A távol Levantból elhozatják a mazsolát s kevés időre rá elárasztja a külföld piaczát jó délvidékivel. Vidéke festői. Hatalmas hegyoldalak váltják fel egymást, melyeknek tetején szent Lajos korára emlékeztető várromok hirdetik a régi Laguedocia multját. Tudvalevőleg a Rhôna, a földközi tenger, Spanyolország s az északi hegyek által határolt - jelenleg megyékre felosztott vidék hajdan Languedoc-nak neveztetett s szent Lajos, bátor Fülöp és IV. Henrik által csatoltatott az anyaországhoz. Climája jellemzésére elég annyit mondanom: tele nincs, - a helyett olyan tavasza van, mint nekünk, midőn a csalogány hallatja éjjeli dalát. A statisztikai hivatal meg csak 33 napi esőzést konstatált egy évre.
Kár, hogy a tavasz és ősz idejében a szél (északi) méltatlankodik; északról jön; reggel 6 órakor veszi kezdetét, dühöng déltájt s lecsillapodik este 6 óra tájt. A lakosság Mistrálnak nevezi. Marseille-ben néha annyira dühöng, hogy a gázlámpák oszlopát dönti ki, utczánjárót meg 60º-nyira előre görbülve kényszerít haladni.
A mi köznépét illeti, dolgos, jómódú, józan nép.
Ime egy vonás mezőgazdasági rendszeréből: reggelenként a gazda előveszi talyigáját s kihajt az útakra, azt összesepri s a nyert trágyát viszi ki a földjére.
Nem tagadom, hogy e trágyakeresési manövert szereti ünnep- vagy vasárnapokon végezni. Kettős munkát végzett, útat tisztított s földjét trágyázta. Nem feledhetem el megemlíteni, hogy ennek mennyire ellenkezőjére bukkantam itthon Paks és Kömlöd között, hol az úton elszórt trágyába elakadt gépem.
Visszatérve előbb említett franczia-vallás nézetre, megjegyzem, hogy ünnepnapon szántó, boronáló parasztot egyáltalán nem ritkaság látni. Falvakban, ha a kovácsot sorsa közvetlen a templom mellé kvártélyoztatta, az egy csöppet sem genirozza magát - az alatt, hogy bent a hivek zsolozsmájukat végzik, - hatalmasan kalapálni. Igenlő feleletet kaptam, midőn kérdém, a hatóság megengedi-e? Most a republika idejében szabad - a császárság alatt tilos volt, felelék; s a vallás dolgába is beavattattam.
Igen sajátságosnak fogják találni az olvasók, midőn azt mondom, hogy a köznép fele nem érti és nem beszéli a franczia nyelvet. Zagyva beszéde (patois) spanyolból, régi francziából (Rabelais idejebeli) s olaszból áll. Csodás keverék biz ez, a melynek nem értéséből akárhányszor majd hogy meg nem esett, hogy a tradiczionális gigot de mouton-t nem élvezhettük volna velocipéd-kirándulásaink alkalmával.
Heves vérű, kiváncsi nép. Kaputos ember észre veszi kiejtésemen idegen voltomat, megkérdezi, miféle nemzetbeli vagyok, megtudja, hogy magyar. Kétkedve rázza fejét, majd gyanakodva néz clubtársaimra, végre kirukkol vele, hogy bizony a magyaroktól ő fél, mert azok őt meglopják. Ő «en garde» rakja magát velök szembe.
A quiproquo természetesen kiderül - ő czigányainkat értette, kik csakugyan utaznak is arra medvéjükkel Spanyolország felé. Én Gólában (magyar határ) találkoztam egy medvetánczoltatóval, ki tiszta francziasággal mesélte el toulousi, algiri és oráni kalandjait.
Majdnem minden délvidéki város 2 városrészre volna felosztható, régire és ujkorira. Vegyünk elő egy középkori utczát ábrázoló rézmetszetet s azon felismerjük, teszem fel a még ma is meglevő régi Montpelliert vagy Marseille-t. Utczái keskenyek, hogy két ember alig mehet egymás mellett s a mellett 4-5 emeletes házak conglomeratiójából áll a régi városrész. Már most képzelhető, hogy micsoda bűz van a rosszul szellőzött utczákban.
Különben az utczáknak szűk volta egész Francziaországban otthonos. Emlékszem rá, hogy Párisban a Père-Lachaise-ból jőve, majd rosszul lettem a Route de la Roquette-en.
A pesti király-utcza fokhagyma illata nem versenyezhet a franczia régi városrészek penetrans szagával. Senki, ki ezen építési modort ismeri, nem fog elcsodálkozni, hogy ez a vidék volt a most kitört kolera bölcsője.
Ime még egy franczia életkép: Montpellier-ben a Rue de Grande St.-Jean utczában egy tisztességes családnál 45 frankért birok hónapos szobát. A ház 3 emeletes volt, mi az elsőn laktunk. Átjártam hozzájuk «tailler des bavettes», mint a hogy ők mondták. A konyhán keresztül haladva, pogány szag üti meg mindig szaglási érzékemet, kérdést intézek s nagy hüledezésemre megtudom, hogy ott a cabinet balra; a tűzhely, hol főznek, jobbra; egy és ugyanazon konyhán. Visszajövet, szobámban gratuláltam magamnak, hogy nem vagyok náluk koszton. Francziáknak, kiknek az esetet elpletykáltam, nevettek rajta; - az angol megbotránkozott s küldött Londonba, ott nincs olyan!
Nincs ország, mely annyi gondot fordítana útjai jó karban tartására, mint Francziaország. Három útfélét különböztetnek meg: ország-, megyei és viczinális útakat. Olyan mind a három, mint az aszfalt; az útkészítés módja is elüt a többi államok útkészítési módjától: az országútat kiássák egy lábnyi mélységre, alul durvább s felül finomabban tört kavicsot szórnak rá. - 20 ló által vontatott hengerrel végig mennek rajta, megnedvesítik - 2-3 cm. vastag földréteget szórnak a lehengerezett kavics fölé, ezt ismételve lehengerezik, jól megsöprik s akkor átadják a kétkerekű, vastag keréktalpú taligák közlekedésének. E taligák a helyett, hogy rontanák az útat - a mi 4 kerekű kocsijaink módjára - javítják.
Egyébiránt a nagy terhek szállítása folytán származott lyukak foltozására, minden 10-12 kilométernyire útkaparó (cantonier) lakik. Azt, hogy lelkiismeretesen végzik feladatukat, minden ez útakon járt velocipédista tanusíthatja. Ily körülmények között világos, hogy maholnap ott gyalogjáró nem lesz, kitünő út, örökös tavasz, a velocipédek árának viszonylagos olcsósága hozzájárul a sport e nemének nagyfokú elterjedésére.
Minden valamire való városnak van velocipéd-egylete, a tagok a vasárnapi vagy csütörtöki napokat használják fel a heti kirándulások eszközlésére. Ily kirándulások alkalmával a 70-80- kilométernyi útat 6-7 óra alatt szokták megtenni. A helyi lap egy-két nappal előbb közli, hogy a tagok hol fogják reggelijöket, vagy ebédjöket elkölteni. Az idézett helyek vendéglőse 5 frankért kitünő étkeket ad a jókedvű kirándulóknak. Azt hiszem, nem szükséges megemlítenem azt a jó kedvet, mely 6-7 délvidéki francziában van ily velocipéd-kiránduláskor.
Mikor Párisban a velocipéd-sport e nagyfokú s praktikus elterjedését láttam, kedvet kaptam azt magamévá tenni. Igaz, hogy e kedvemhez az az óhaj is hozzájárult, hogy Páris környékét olcsóbb módon megismerhessem. S sikerült. - Velocipéd ismerése nélkül a Szajnamegyét, a boulognei s vinczens-i erdőket soha sem ismerhettem volna meg.
Délre kerülve, mi sem volt természetesebb, mint hogy siettem magamat a montpellier-i egyletbe felvétetni. Már most mint tag bejártuk a vidéket, délre ellátogattunk Cette és Palavasba, nyugatra egész Toulouse-ig s keletre Marseille-ig.
Nem akarom elmulasztani néhány vonással a franczia club-életet leírni.
Képviselve volt abban a társadalom majd minden tisztességes alakja; volt ott marquis s tőkepénzes gentilhomme, kézműves és a tudomány embere, diák és katonatiszt. Midőn a club uniformisát magukra öltve, kirándulásunkra indultunk, nem tudtam többé különbséget csinálni az egyesek társadalmi állását illetőleg. A társaság összeségét képezte a kifogástalan műveltségű és nevelésű embereknek. Az a gép-lakatos dehogy árulta volna el valami szólásmóddal csekélyebb műveltségét. Megjegyzem azt is, hogy gyerek korában nem mulasztotta el reggelenként megvenni kis ujságját egy sou-ért s inas korában szerszámos ládájában ott tartotta Hugó Viktor és Dumas père műveit, melyeket este, ha ráért, szorgalmasan olvasgatott.
Adja Isten, hogy a mi iparosaink is ilyen irányban művelődjenek! Ez talán a leghathatósabb szer lenne az anarchisták, szocziáldemokraták stb. elpusztítására. Valaki azt találná mondani, azért van azoknak kommunistájuk? - Van! De az 1870-ben gyökeredzett beléjük!
Január hó közepe táján történt, hogy Barisien hadnagy egy este hozzám jön s abbeli óhajának ad kifejezést, hogy kedve volna a holnapi napot a Velocipéd-Istennek áldozni. Elmondá, hogy M*** barátunk szinte hajlandó ugyanazt tenni, tartsak velök, holnap reggel 8 órakor Marseille-be indulnánk, ők franczia tengeri hal paprikást akarnak enni. A távolság 170 kilométer. Tiz órai hajtás után könnyen odaérhetünk. Engem a paprikás (bouillabesse) nem igen csábított, mert a helyett, hogy mint nálunk paprikával volna elkészítve, az bizony sáfránynyal van preparálva, mely e keveréknek furcsa sárga színt s egyáltalában nem magyar gyomorba való zamatot ad. Gondoltam, majd kielégítem leendő határtalan éhségemet kitünő marennes-i osztrigákkal, gigot de lapinnal, holmi más pecsenyével, mint a marseille-i Hôtel de Genèv-ben oly pompásan tudnak elkészíteni. Rá álltam!
Számításunk szerint érkeztünk oda, de M***, ki fáradtnak érzé magát, nem igen tudott Barisien-nak segíteni az annyira istenített «bouillabesse» elköltésében. Én osztrigáimat, sülteimet Lucullus száz ebédjéért sem cseréltem volna fel.
Megtréfálom M***-et - gondolom magamban - hogy ily csekély útban el tud fáradni s megigértem, hogy a tavaszszal történő hazamenetelemet, a mennyire a korai időjárás meg fogja engedni, velocipéden fogom megtenni.
Bár hallgattam volna?! nem érezném most előre az időváltozásokat, nem birnék ma ezen csalhatatlan, de fájdalmat okozó barométerrel, melyet san-remoi és laibachi eséseimnek köszönhetek.
A francziák szavamon fogtak. Visszatérve, egy pár nap után a «Le petit Meridionale» utazásomnak tervét hozta. Ismerőseim széltében-hosszában beszéltek róla, becsülettel többé meghátrálni nem lehetett. Megadtam magam sorsomnak s átadtam magam a naponta teljesítendő trainingnek. - Naponta a délutáni órákban 50 kilométert futva be - e mellett nagyon természetesen szigorú anachoreta életet élve.
Egyletünk havonkint kétszer tart club beléletet tárgyaló gyűlést. Február hó 15-én tehát az egylet ebbeli funktiójául szolgáló helyiségében összejöttünk; a Café de Montpellier hátsó kis termében. A club-tagok valamennyien megjelentek, sejtették, nevezetes kérdés felett lesz döntve. Elnök megnyitván a gyűlést, felszólít, nyilatkozzam a tagok előtt, tervezett utazásomat akarom-e véghez vinni s mikor? Határozott hangon mondtam igent s indulás napjául márczius hó 2-át tűztem ki. Helyeslő «hurrah» kiáltásban törtek ki. E naptól kezdve nem tudom mily érzés lepett meg. Egy részről örültem a távol haza viszontlátásának, másrészről a kedves pajtások, az örökké mosolygó tavasz, a gyönyörű vidék elhagyása tagadhatatlan fájdalmat okozott. Aggodalmakkal útam iránt nem voltam eltelve, tudtam, hogy a liguri alpesekben, az appeninekben, a Karstban lesz mit szenvednem a korai idő folytán; azonban nem hittem még sem, hogy oly óriási akadályaim legyenek, mennyi volt.
Február végén egyletünk a marseilles-i egyletet értesíté s ez meg értesítette mindazon amateur-öket, kik a délvidéken tartózkodnak. Márczius 1-ét Brièt elnök tudtomra adta, hogy egyletünk Nimes-ig fog elkisérni, hol a Hôtel Louxenbourg-ban délben bankettot rendeznek számomra bucsúzó pajtásaim. Tudtam már előzőleg, 3 nappal előbb közölték a helyi lapok.
Nimes Montpelliertől 52 klm. távolságra fekszik. Kijelentém nekik, hogy 2-án 8 óra tájt indulhatok csak, miután holmimat a vasúton feladtam, megkértem őket, ők csak induljanak 7 órakor, mert nagy részük tricyclista volt, én a bicyclistákkal, ha dolgom végeztem, utánuk megyek s utólérem őket. Csalódtam számításomban, vasúti ügyeimet csak 9 óra tájt tudtam elvégezni, daczára annak, hogy már reggeli négy órakor keltem a kis savoyárd gyerek ébresztésére. 9 órakor indultam tehát a club helyiségétől Barisien által kisértetve. A montpellieri Esplanadon, mely promenade gyanánt szolgál, nagy embertömeg várt ránk, kik rokonszenvesen bucsúztak a hazájába visszainduló magyartól. Egy utolsó «adieu!» a tömegnek s én kitünő símaságú úton csakhamar eltűntem a «Vive la Hongrie» kiáltások lőtávolából. Szótlanul haladtunk, keblem elszorult, nem mertem útitársamra nézni, ő respektálni látszék fájdalmam... Egy óra után Lunelbe értünk, a 25 klm. távolságot tehát egy óra lefolyása után futva be, a város északi oldalán felállított gendarmerie poston az előre ment tricyclisták után kérdezősködve, tudtunkra adták, hogy már egy félóra óra elmentek Nimes felé. Lunel-ről szólva, lehetetlen meg nem említenem annak híres muskotály-borát. Említettem ez irat elején, hogy Languedoc-ban és Provance-ban ez idő szerint a bortermelés majdhogy zerusra van reducálva. A filoxera elpusztította ezelőtt mintegy 10 évvel az összes szőllőket, s jelenleg az alááztatás és szénsavval való kezelés utján akarják a férget kipúsztitani s a régi jó hirnevű szöllőket visszavarázsolni. Ez szelid óhaj, s az lesz még hosszú ideig. De az bántott pokolilag, midőn utam végezve, egy jó pohár bort akarok inni, Lunelit tesznek elém. Hiába vitatkoztam, hogy ott szőllő nincs - a bor nem kell! Kapaczitálni nem lehetett a hotelliert, bort meginni, a fáradt testet ezáltal erősödni érezni, 7 deczis palaczkért 5 francot fizetni. Ez volt a jelszó. Oh azok a lombikok!! 11 óra tájt Uchaud-ban voltunk. Leszálltunk, hogy egy nyers tojást, pohár bort, darab kenyeret vegyünk magunkhoz, folyton éjszaknak haladva mistrál ellen, melyik hatalmasan fújt, bizony kifáradtunk a 40 klmnyi hajtásban. Ennek bekebelezése után az utczán lézengő sok kutya nagy ugatása közben felültünk s ½ 12-kor Nimes előtt voltunk. Luquet clubbtárs egy kilométernyire elénk jött, elmondta, hogy a többi már tíz percz óta eljött, a gépek a «Hôt de Louxenbourg»-ban vannak letéve, ők maguk a néhány perczet az Amphiteatrum ismételt megbámulására fordítják, oda várnak minket is. Gépeinket tehát a többiek közé állítva, mi is elfutottunk az etrusk és római csodának megbámulására, mely a világon az egyedüli, mely ilyen épen meg tudta magát tartani. Láttam 3 amphiteatrumot; Nimes-it, Arlesit és a római Collisiumot. Bátran mondhatom, hogy a nimes-i a legjobb karban van, mert még napjainkban is minden nyáron a spanyol bikaviadalokat az összes délvidék nagy örömére megtartják benne. A nimesit a történettudósak állítása szerint Hadrián császár építette volna, Arlesi állítólag Diocletián és Constantinnak köszönheti lételét. Nimesi kivülről kétemeletünek látszik, belűl a 4 társadalmi osztálynak megfelelő 4 elkülönített osztály van, tetején állva, - ott, hol hajdan a plebejusok helye volt; lenézve a Dante pokla gyanánt, mindinkább szükebbülő colossális épület egész fenségében tárúl a szemlélő elé. - A lector benevole engedjen meg egy kis történelmi dissertatiót, igérem rövid leszek. Az amphiteatrum kerűlékének külső nagy tengelyének hosszúsága, úti jegyzeteim tanúsága szerint 132 m. A kerülék külső kis tengelye 110 m. A tulajdonképeni arena, a küzdtér, nagy tengelye 69 m. hosszú, s ugyan ennek a kis tengelye 38 m. Az épület falvastagsága 31 méter. Az arena 2092 négyszeg méternyi felülettel bir. Ime az épület, hova Ovidius oly szorgalmasan küldi a római gavallérokat, vigyázzák meg szívök választottjának izlését, gondoskodjanak kényelmökről - s elérik vágyuk netovábbját. Itt folytak le a gladiátorok élet-halál harczai. Az épület földalatti építkezménye világosan mutatja, hogy a nimesiben is történtek vízi viadalok. Valószinüleg itt is lejátszódtak, mint a Collisiumban az ember és krokodilusok drámája. Nimesről beszélve, meg kell még említenem egy épületet, mely a római korból maradt fenn, s melyet ez idő szerint Maison carrée-nak neveznek. Azt, ki Párizsban járt, rögtön meglepi e kis muzeum formájú épület. Ez «en miniature» szakasztott mása a párisi Madeleine templomnak. Ciceronem később meg is erősitett e hitemben, tudtomra adva, hogy Páris monumentalis templomának ez szolgált mintájául. Egy ritka szépségű mozaikot mutogatnak benne, melyet ezelőtt három évvel egy nimesi pék fundusának ásatása alkalmával találtak: «Achilles, Hectornak véres hulláját kocsija után vonszolja». A falak hosszában egy sereg etrusk váza és sarcophage. A város északi oldalán Diannának szentel templom romjai s kert van - mai napság azonban a terrenum istennőt cserélt s a platánus fák árnyában inkább Vénusnak áldoznak, tehát nem vezetem oda olvasómat. - Fél 1-re járt, mire visszajöttünk a «Hôtel de Louxenbourg»-ba; kitünő ebédünk végeztével, nagyon természetesen, egy csöppet még a szomszédos kávéházba is ellátogattunk, egy mazagran bekebelezése czéljából. Kiültünk a terraszra sütkérezni a meleg márcziusi napsugárban, még oly sok mondani valónk volt s az idő szorított. Terv szerint nekem még az nap Salonba kellett érnem, még 100 klm. útat megtennem. Már fél 3-ra járt. Indultunk, a tagok Nimes utczáin kikísértek a város utolsó házáig. Mellettem a 8 club-tag, s előttem a Marseille-be vezető országút, melyik arra kelet felé húzódik messzire - egész Magyarországig! Általános kézszorítás s néhány csók után bal lábamat a gép felhágójára téve, kértem őket, induljanak ők is, én kelet, ők nyugat felé. A galambszelíd tekintetű öreg Suquet lépett elém, könnyes szemekkel kért, üljek fel, ő látni akar eltűnni. Elszorult kebellel, szótlanul ugrottam fel, néhány másodpercz s talán örökre eltűntem montpellieri barátaim tekintete elől.
Két órai hajtás után a bellegarde-i tavat balkéz felől hagytam el, a kis Rhône-t elhagyva, Fourques-ben a parasztok megismernek, üdvözölnek, majd a Rhôna fahídját átléptem (rossz veloce út). A mint a híd tulsó oldalán fel akarok ülni gépemre, egy suhancz oda ugrik, karom fogja meg: vigyek üzenetet X. Y.-nak Marseille-be? Én nem akarom elfogadni, észre veszem, hogy egy pajtásának int; az út néptelen, két kilométernyire vagyok Arlestől, fegyverem nincs! Sebesen felugrom gépemre, ő lábamba kapaszkodik, a gépről sikerült rúgást intézek arczára, ordítva bukik fel. Pajtása ökölnyi köveket hajigál utánam. Megfogadtam egy revolver vételét, meg is tettem, a nélkül nem menekültem volna Zágráb előtt.
Mire Arlesbe értem, 5 óra volt, már sötétedni kezdett. Képzelhetni, nem igen mentem most Amphiteatrumot nézni, melyik különben tökéletesen olyan, mint az előbb leírt. Csak azt sajnálom, hogy nem vehettem magamnak időt, egy arles-i gróf kastélyának megnézéséért, hol az egyik teremben Durandal-nak, Roland kardjának csonkját mutogatják. De Salon még 50 kilométernyire volt, le sem szállva, folytattam utamat, a szél, mely eddig kínozott, miután folyton északnak haladtam, most segítségemre volt, délre utazva. Egyedüli baj a sötétség volt. Arlest elhagyva egy végtelen sivatag, a Plaine de la Crau választott el Salontól. - St.-Martinba érve, tökéletesen beállt az éj! Lámpás nem volt, nem is kellett, az csak az orvvadászok figyelmét vonta volna magamra. Megittam 3 pohár grockot s indultam; az út, mely előttem állott, oly egyenes volt, akár vonalzóval húzták volna. Indultam, egy fehér sráfot láttam, vagy inkább gondoltam magam előtt - 25 klm. sebességgel rohantam a sötét éjbe! 7 óra tájt világosságot vettem észre - ugyan távol volt még, de leszálltam, mert jól esett egy kissé gyalog járnom. Valószinűleg jó csillagom akarta leszállásomat. Nem mentem még 10 lépést, vasútvágányra értem, melynek barrière-ja, miután valahonnan vonat jött, elzárta az útat. Ha le nem szállok, gépem és nyakam ott törik! Salonban voltam, annyira fáradtnak éreztem magamat, hogy alig tudtam gépemet vonszolni. Egy mellettem elhaladó embertől vendéglő után kérdezősködöm. Gázlámpa alatt álltam. Az idegen útba igazított s nevemet kiejtve, kérdé, én vagyok-e? Igent mondtam. Németül kezdett beszélni, elmondta, hogy osztrák, hogy engem már 4 óra óta várt. S hogy örül... Jaj, én is! Csak hogy enni akarok?! Honfitársam készséggel kisért el a «Hôtel de la Poste» éttermébe, hol én csak egy óriási tál rizsleves és szép dimensiójú borjúszelet elköltése után kezdtem felocsúdni. Kérdezősködtem a város nevezetessége után, azt felelték, innen kitünőbb olajat árusítanak, mint Aixról. Nem érdekelt a dolog, fél óra mulva már az álmok üdítő országában velocipédeztem.
Másnap, 3-án reggel 7 órakor keltem, reggelim elfogyasztása után Rousseau-val a marseille-i egylet elnökével távirati úton tudattam, hogy déltájt hozzájuk érek. Fél 9 volt, mire útra keltem. Lancontól kezdve az eguilles-i hegycsoport megmászása vette kezdetét. Itt kezdtem az Eötvös által említett «Provance hótakart tetői» közé érni. A 300 méternél magasabb hegyek csúcsán hó volt, lent a völgyekben a nefelejts virágzott. A táj sziklás, magányos, elhagyatottnak látszék. Hegynek fel le kellett szállnom, fent azután felülve, szédítő sebességgel robogtam le a meredek kígyózó útakon. Agneau községnél elémtárult Vaine tava, 11 óra tájt Notre Dame községhez érve, hol a Salon-ból érkező út egyesül azzal, a mely Aixból jön, egy üveg sör megivása czéljából leszálltam. A körém csoportosult tömegtől értesültem, hogy a marseille-i velocipédisták ott voltak ugyan, vártak rám - de nem tudják, hova lettek.
Azt hittem, útat tévesztettek; sörömet elfogyasztva, felültem, hogy a halotti beszédek nagymesterének, Mascaronnak, a szobrász Pugetnek - a kolerának szülővárosába hajtsak: Marseille-be.
Északi oldaláról jöttem a városnak, vagy 6 kilométernyi az út, mely St.-Antoine külvároson vezet keresztül, az út vagy 5º alatt lejt, a mennyire csak megengedte a sűrű közlekedés, sebesen haladtam. Találkoztam ugyan egy tricyclistával, de miután jelvényt nem láttam rajta - folytatám útamat. - Pedig az az ember vitte Rousseau-nak az én táviratomat, ő még mindig várt rám Notre Dame-nál; hogy nem találkoztunk, csak onnan jött, hogy ő bent volt egy vendéglőben reggelijét végzendő. Én egyenesen Prado 20-ba mentem, Rousseau lakására, az egylet székhelyére. Gépemet a többiekhez állítva, a helyiségben volt emberrel a vasútra mentem, kézi táskám, melyben városi ruhám volt, kiváltására. Rousseau és az említett tricyclista oda jöttek, alig voltunk ott néhány perczig. A quiproquo hamar kiderült. Elkisért a «Hôtel de Genève»-be, hol elhagyott, megigértetve velem, ha megebédeltem s ruhát változtattam, rögtön keressem fel, ő vár reám - a mit meg is tettem.

(Rousseau. - Marseille. - Versenyünk. - Elutazásom.)
Jean Rousseau, ez idő szerint 30-32 éves megnyerő külsejű úri ember. Megjelenése a telivér francziát árulja el; nem tudom, hogy van, de a lehető legjobb benyomást gyakorolja az emberre! Ez idő szerint Marseille-ben, Prado 20. velocipédeket készít, melyeket neve után keresztelt. Már ezelőtt mintegy 10 évvel a lehető legjobb délvidéki bicyclista hírében állott! Átutazó touristák által ugyan sokat lehet zaklatva, mint a hogy említém is ezt neki. Persze, hogy a legsimább udvariasság hangján erősítgeti a «szentség» nem tudom mely passzusát, «utasoknak szállást adni». Ő, mint sportlapok tudósítója, egylet elnöke, velocipéd gyáros, a «Thouring Cyclist Club» délvidéki konzulja, tanácsot, útbaigazítást ad. Cziczerone, mig a tourista a városban van. E helyt is köszönet neki. Este volt már, mire meglátogattam, épen 6 órakor kezdett ebédjét költötte el. Azt végezve, rendelkezésemre bocsátá magát. Megmutatta Marseile-t a gázlámpák által világítva. Víg kompánia volt! nem tudom, akadok e ahhoz hasonlóra életembe. 11 óra felé járhatott az idő, midőn Bosc-al a délvidék championjával a «Cristál Palais»-ban találkoztunk. A chansonette-ek élvezése, a bock-ok absorbeálása mellett Bosc megkérdez, hamis szemhunyorítás kíséretében, akarnám-e a marseille-i szépeket egy csoportban együtt látni? Istenem! hisz a felelet nem lehet igenlőnél egyéb. Azt kérdém csupán tőle, nem esem-e a szent Antal kísértésébe? Vous le verrez! - felelé ő. Rousseau, ki mindig jelen volt, fülét hegyezé. S proponálja, hogy másnap a Chateau Borely-n velocipéd-verseny tartassék köztem s Bosc között. Megjegyzém, hogy 170 klm. hajtása a lábaimban van, versenygépem nincs, Surrey-m 20 kilós útigép, megerőltetni magam most, midőn útban vagyok, nem akarom - összegezve kijelentem, miszerint Bosc könnyen leverhet. Kinevettek: hisz az egész csak heczcz! c’est our vous montrez nos «pitchotetás» (nos «petites filles»). Vagy ugy, nagyon szívesen! Másnap az összes marseille-i lapok telve voltak az én match-emmal. L’enjeu est 200 francs!! - kürtölték a lapok.
Mi ketten hüledeztünk. Rousseau a tréfát azért követte el, hogy mentől több publikumot oda csődítsen. Fura képet vágtunk hozzá!
A víg estélyt követő szabad napomat a phoenecziaiak által épített Marseille szemlélésére fordítottam. A ki ott volt olvasóim közül, bizonynyal fog rá emlékezni, mennyi a nézi való Európa e nagy kikötő városában. Bosc ajánlkozott cziczerone-nak, reggel 8 órakor igérete szerint nálam volt.
A Cannabière-n haladtunk lefelé a kikötő felé, majd jobbra fordultunk, vezetőm nevetve mutatja a dombos helyen épített ősrégi Marseille-t, piszkos, szűk, garádicsos utczájával, a karókon lógó száradó ruhákkal - s megjegyzi, hogy mikor a matrózok jönnek, már Gibraltárnál, Szicziliánál örülnek annak, hogy fognak itt maguknak jó esti mulatságot szerezni. Tánczolnak, verekszenek s itt iszszák vermouth-jukat. C’est le Quartier des vièrges folles! Gyerünk odább. A mistral, a régi kikötőből, hova a város csatornái szájadzanak s e Paphosból borzasztón dögletes levegőt hozott. A tengerparton tehát északnak menve a Port de la Joliette-hez érünk. Neve ez az új kikötőnek, mely kiterjedésénél s szilárdságánál fogva bátran nevezhető a modern tudomány remekművének! Felmentünk a védfalra, mely a kikötőt a nyilt tengertől óvja meg s istenem, mit tegyek? Megállt az eszem, bámultam. A fal magassága mintegy 20 méter, 6-7 a szélessége, 3 kilométernyi hosszú. - A nyilt tengerbe épített! Mekkora munka! mennyi pénz!
100 meg 100 hajó a kikötőben, árboczok erdeje, süketítő zaj, nyüzsgés-forgás, lárma, sok sergeant s még több gyanús külsejű ember. Matróz minden nemzetbeli - s legpiszkosabb közülök a görög. Ahhoz értők azt mondták, hogy azok t......k s hogy lopnak is. Nem tudom. Ime a kikötő.
Lóvasútra ültünk fel, végig mentünk az utczákon, semmi különös. Ott, hol lóvasút jár az utczának, bármely országbeli legyen a város, körülbelül egy typusa van, ott hol nem jár, az más. A Chateau d’eau megszemlélésére indultunk. Megjártam vele, mint Nimes-ben, szólok Bosc-nak, hogy ily formájú épületet láttam már, megálljon csak s rövid idő alatt kisütöm, de hisz ez szakasztott mása a párisi Trocaderonak, jobb és balszárny lent a kert, a vizet okádó fenevadak egyébiránt sokkal ismertebbek, sem hogy leírjam. Bosc azt állítá, hogy a párisiak csakugyan innen mintázták kiállítási palotájukat. Elhittem, de miután Bosc marseille-i, kérdém magamtól, nem-e Gascon? Az az egy bizonyos, hogy oly pompás kilátást - városra le - mint innen, csak a juliusi oszloptetejéről lát az ember. Elénk tárul egész Marseille, kikötőjével, hajóival, a semmibe elvesző tengerfelülettel s hátunk mögött a dal teli Provance havas hegycsúcsaival. A délutánt arra használtam fel, hogy Dumas père által megörökített Chateau d’If-ben tegyek látogatást. A vár 4 kilométernyire fekszik bent a tengerben, csakhamar fogtam egy sajkást, kinek vitorlásán csakhamar kiértünk a régi kikötőből, a mint a Fort St.-Nicolai rémséges ágyútorkai előtt elhaladtunk. A szél kedvezett, fél óra mulva kikötöttünk azon szigetre, melyről Monte Christó oly csodás módon tudott megszabadulni.
Kicsiny, alig fél hold területű, kopár sziklahát ez. Kúp idomúlag nyúlik fel, tetején If várával. Sajkásom és elmaradhatatlan kutyája bent maradtak a csónakban, én, utasítása szerint a várudvarba érve, balra tértem egy földszintes épülethez. Kapus már a kulcsokkal felém jött s megindultunk a «vár» felé. Biz az inkább egy négy szögbe épített egy emeletes háznak volt mondható, melynek felvonó hídja, erős fala van s mely a sziklahegy tetejére van építve. Belépve az udvarra, emberem egy földszintes czellába vezetett, az ajtóval szemben. Oltármaradványt vettem észre. Ez volt temploma a raboknak. Egy pergament füzetet mutatott, kitetszett belőle, hogy a várba már a 16-ik század óta zártak be állam, vagyon s életbiztonságra veszélyes egyéneket. A register kimutatja, mit tettek, hány halt ott, hányat guillotinoztak s hány ... szökött meg. Majd bevezetett egy szomszédos sötét, csak az ajtó által világított helyiségbe, ez volt a római szék ellen aspiráló abbénak anti-chambre-je, Monte Christo rabtársának nappali helye, odább egy 2 lépés széles és 6 lépés hosszú, pinczegádorforma helyiségben aludt. Sziklába vájt üreg. A két fal hosszában padka formára kiálló kőpárkány, erre volt ágya - az üregen keresztbe - helyezve. A Monte-Christo által vájt nyílás, melyen keresztül bujt, még ma is meg van sértetlenül. Az első emeleten, a híres szónok Mirabeau-nak czelláját mutogatják, ugyanebben a czellában a fal hátul egy méternyire ki van vájva, ott őrizték két éven át a Heliopolis hősének, Klebernek hulláját. Ugyancsak az első emeleten a templomnak szolgáló helyiség felett tartatott fogva a «l’homme aux masque de fer» egyénisége. A meglevő alacsony roppant nagyságú asztalon, bicskájával kivájt sakktábla látszik - a rabok munkája. Majd a fedélre mentünk, honnan gyönyörű kilátást élveztünk a tengerre s a velünk szembe levő Lazarethre, Port Joliette-re, Marseille felett a N. D. de la Garde-ra - s távol bent a tengerbe Freycinet compagnie füstölő s lassan elvonuló óriásaira. A városba való visszatérésem bizony keserves volt, északi szél kerekedett, bárkásom már öreges legény lévén, magamnak kellett 2 órai vesződség után a régi kikötőbe eveznem. Délután a Napóleon kastély megszemlélésére fordítottam figyelmemet. - E kastély tudvalevőleg hosszú ideig per tárgyát képezte Eugenia császárné és Marseille városa között, miután az ex-császárné megnyerte a pert - a kastélyt oda ajándékozta a városnak. Chic!
6-án délután kimentünk a Chateau-Borely promenadra, versenyünk hirére a szépnem nagyszámmal képviselteté magát. Bosc-nak botrányosan feszes ruhája van, megjegyzem. Felelete, melyet adott, azóta divatossá vált: Que voulez vous, que j’y fasse? quand il fait chaude le veloceman peut allez tout nu, puisque les pedales à billes!! ..... szójátéknak sikerült!!
Versenyünk előtt egy elegánsan öltözött úr lép elém, s magyarul megszólítva, csodálkozásának ad kifejezést, mert Bosc-cal oly sok pénzbe fogadva versenyzek. Rousseaut ugyancsak ezért veszi elő. Megtudjuk, hogy consulunk, sietünk őt felvilágosítni. Én a magam részéről örültem, hogy találhattam embert, ki kifogástalanul beszél magyarul. Visszaemlékeztem rá, midőn Párisban a Las-cases utczai palotában jártam, ügyes-bajos dologban, ugy szólítottak, hogy M. Que desirez vous? Magyarul felelek. Ő nem érti. Kérdez németül, azt meg én nem akarom érteni. Végre francziául végeztünk.
Versenypályánk egy 1200 m. kerületü kör volt, 1 óra alatt 22-szer körülnyargaltuk. Bosc 30 méterrel előzött meg. Este Rousseau társaságában a reggel 7 órakor történő elutazás előkészületeihez fogtunk. Kitünő 9 mm. «Bull Dog»-ot vettünk. Visszaemlékeztem az arlesi hídra. Meg kell még említenem, Rousseau műhelyében, két fiatal ember által bemutatott monocycle-gyakorlatokat: Egy létrát fektettek le, s az egykerekes őrült sebességgel rohant végig a létrafokok felett. Asztalon forogni, arról leugrani és szemhunyoritás nélkül folytatni az utat, bliktri volt. Igazán meglepő gyakorlatok. Kár, hogy nevezetesebb művelocipedistánk V. L. nem gyakorolja. Ő is felvinné oly tökélyre. - Másnap 7-én reggel 7 órakor a marseillei clubb 6 tagja által kisérve elhagytam Marseille-t.
Utunk a «La Capelette»-ten vezetett keresztül. Ködös, nedves idő volt, az út a legkitünőbb simaságu volt. Félórai hajtás után Aubagne-ba értünk. Frugalis reggeli élvezése után, utitársaim a keleti oldalon levő vasúti hídig kisértek, Rousseau még egyszer szívemre kötötte, barátjának, a «Le petit Var» szerkesztőjének Toulonban történő meglátogatását, ovatosságra int a hegyoldal roppant meredeksége miatt Cugesnél s elváltunk.
Utam a legfestőiebb fenyőfa-erdőn vezetett keresztül. A vidék hegyes, - utam kigyódzó volt, az erdő csendjét csak a távoli fejszecsapások és a madarak éneke zavarta meg. A levegő saturálva volt a fenyő kellemes illatával. Cuges egy mély völgy fenekén tűnt elő, az út bele 30º hajlás alatt hajlott le. Délután 3 órakor Toulon sánczai előtt voltam, miután 90 kilométernyi utat befutottam s az olaj-, czitrom-, gyümölcs-kertekben gazdag vidéknek szemlélésével jóllakhattam.
Toulon egy kilométernyi távolból tekintve oly képet nyújt, mint Temesvárunk. Csupa sáncz, leeresztő híd, várfal és ezek felett a város tornyai látszanak. A várfalon alkalmazott kapun akarok bemenni, midőn azt veszem észre, hogy valóságos kőzáport zudítanak utánam. Egy diónagyságut csipőmre kaptam, dühösen ugrom le, hátra tekintve egy sereg suhanczot látok. Gépem egy fa törzséhez illesztve már-már boszúm kielégítésére akarok indulni, midőn a járda tulsó oldaláról egy tekintélyes III. Napoleon orczáju öreg úrnak hangját hallom, ki ugyancsak hangoztatta a «Cré polisson!» kifejezést, suhanczaimat nádbotjával fenyítve. Feléje fordulok, szidva a gaminokat s a «Petit Var» szerkesztőségéhez vezető utat kérdezem. Öreg uram, kinek gomblyukában az ismeretes piros szalag fityegett, visszafordul s elkisér a városba. Végre egy egyemeletes házra mutatva, szivélyesen elbúcsúzik. A szerkesztőt iratai halmaza között leltem, mire elolvasta Rousseau levelét, felkelt, felvette redingot-ját s eljött velem, hogy elszállásolásomról gondoskodjék. A «Croix d’or» hotelba kisért, megigérve, hogy 5 órakor meglátogat, eltávozott. Alig hogy ebédem végeztem, visszajött; én természetesen siettem kifelé Toulon megszemlélésére, mert másnap 7 órakor indulni akartam. A tengerpart felé irányoztuk lépteinket. Az utczák igen rossz kövezésüek voltak. Az ország első arzenálja (tengeri) mellett elmenve azon ohajomnak adtam kifejezést, hogy szeretném látni. Sajnálkozását fejezte ki, hogy az nem lehet, miután a parancsnokságtól előző nap arra engedélyt kell szerezni, s a fegyvertár megnézése csak a délelőtti órákban engedtetik meg. Miután másnap indultam, nem is láthattam. Kiérve a kikötőbe, a kellemes tavaszi estét élvező nagy néptömeget találtuk ott. Annyira, a mennyire a szürkület megengedte az explicatiót, megmagyarázta azon csatának helyrajzát, melyikben I. Napoleon mint hadnagy kitűntette magát. Megemlíté a «La Malgue» nevezetü erődöt, honnan kitűnő kilátás nyílik a város délkeleti oldalára. S végre faggat, maradjak ott még holnap, nézzem meg nappal Dél-Francziaország nagy erősségét és kikötőjét. Lemondtam róla, megelégeltem a rövidleges megszemlélést is. Útközben eszembe jutott, jó volna ha a hires bagno-t nézhetném meg vezetése alatt. Sajnálatomra tudtomra adja, hogy a «l’année terrible» óta ott többé nincs bagno, ha akad arra való legényük, hát azt egyszerüen elküldik Uj-Caledoniába. No, ha azt sem láthatjuk, azaz, ha a lánczcsörgés andalító zenéjében nem gyönyörködhetünk, mint tegyünk? Hamar készen volt propozitiójával, elvezet a kikötő mellett fekvő utczákba, hogy megmutassa az angol matrózok tánczát - mondá - soha ilyen bachanaliát! Láttam e tánczot szinpadokon egyes személyek által tánczolva, itt 30 is járta egyszerre, a pipafüst és a lárma, zsivaj közepette verekedő ördögöknek néztek ki. 10 órakor hôtelomba menve, egy sültnek közösen történt elfogyasztása után elváltunk, hogy reggel ismét összejőve örökre elbúcsúzzunk.
7 órakor nálam volt, én már felöltözködve vártam, azonnal indultunk. Utunkat észak-keleti irányban vettük, az utóbbi colerajárvány pusztítása által hiressé vált La Valette külváros felé. A tengertől távozva, utam természetesen emelkedett, gyalogló ugyan nem igen veszi észre, de velocipedistáink tudni fogják, hogy gépjük, illetőleg térdeik megérzik az 1 kilométerre eső 1 méternyi emelkedést is. Toulonból kiérve szivélyes búcsút vettem szivélyes ciceronemtől, hatalmas pedálozáshoz fogtam. Sollies, Cuers, Carnoules csakhamar elhagyatott és én egyszerre csak azt vettem észre, hogy benne vagyok a maures-i erdők közepében, 200 kilométeren keresztül csupa fenyő-, nyárfa-erdő. 50-60 méter magasság között váltakozó dombok, szerencsére az út, mint eddig mindenütt kitűnő. Délután ugy 3 óra tájt Vidau és Le May között voltam. Az idő egyszerre elkomorodott s hatalmas zápor kezdett esni. Első malheuröm! Az út annyira sárossá vált, hogy velocipéden ülni többé nem lehetett. Le May még 15 kilométernyire volt tőlem. Este 5 órára, miután bőrig áztam s különböző zsandár-posztok előtt szégyenkezve eltoltam gépemet, beértem a fenti községbe. Kutyagolásom alatt eszembe jutott mindenféle Ponson du Terrail esze által kigondolt gyilkos Rocambole história, igaz, hogy e brigand viziók táplálására lényegesen hozzájárult a táj ultra vadsága.
Le May kis falu, sok utánjárás mellett kaphattam szobát az első emeleten, de velocipédemnek sehogy sem akartak a szobában lakást adni. Nagyon sáros, mondták, aztán ugy is ló, istállóban a helye, - ott is maradt. 9-én kora reggel, miután gépem s magam annyira a mennyire ki tudtam suviczkolni, bokáig érő sárban indultam Fréjus felé, hova déltájt elértem. Hála istennek 190 kilométerrel ismét kevesebb. Café Bonasse-ban erősítő táplálékot vettem magamhoz, a Cannes felé vezető utat mutattattam meg magamnak, s hajrá! Frejus északi oldalán, a mint Cannes felé megyünk, az országút közvetlen mentében, már a városon kivül római aquaduc és Julius Czézár által épített forum romjai látszanak. E romok mintegy 3 kilométernyire huzódnak el és azután az eruptikus hányódások szüleménye következik s az Esterelle erdeje. Kiterjedése 50 kilométer, a hegydomb illetve az erdő közepén a legmagasabb, itt 400 méternyire emelkedett a tenger színe felé. 30 kilométernyire folyton kigyódzva emelkedik - velocipédre épen emelkedése folytán - daczára annak, hogy a veres porphyrból készített út asphalt simaságu - nem való. Bizony oda a gépet fel kellett tolni. Az út balodalán óriási sziklatömeg meredezett az égnek, jobbkéz felől 100 méter mélységű erdő borította völgy s lent a fenekén egy patakocska ezüst hullámocskái verdesik vissza a tavaszi nap sugarát. Körülöttem a siket magány!
Az erdő fő alkatrészét a fenyőfélék képezik, ezek alatt a forró nyárban kiszáradó gallyak, gyanták, állítólag sok tűzesetet okoztak. Az utat, melyen oly egyesegyedül toltam gépemet, Aureilán császár építtette; most persze a franczia kormány luxus-utat csinál belőle. Igy a természet szépségének, utam jóságának bámulásához azon ohaj járult, bárcsak a tulsó oldal 20 kilométerje is, a mely lejtő, ilyen jó karban volna, bárcsak a tetőn fönt egy korcsmát vagy mit találhatnék, étvágyam kielégítendő, mert 30 kilométert felfelé tolni, rá bőjtölni, sok!!
Szégyenemre be kell vallanom, hogy amint ily gondolatokkal eltelve ballagtam, egy fényes úri fogat által érettem utol, egy öles elegánsan öltözött úri ember kiugrik belőle, mellettem gyalogol s egy elragadó szépségü nőt - utitársnőjét - a hintóban hagyja. Angolul szólít meg. Comprens pas! feleletre rossz franczián tudtomra adja, hogy ő is velocipédista egy londoni clubból, feleségével kocsisport-útra indul, és sajnálkozik rajtam, hogy az Esterellának tulsó lejtő oldaláról is csak így kell letolnom a gépet. Ott most beszórták az egész utat, útpárkányon az út meredeksége folytán nem mehetek. Ő ismeri a vidéket!! Rábizom velocipédista pajtásaimra, találják el, mikép éreztem magam e tudósítás után. 50 kilométernyire gyalogolni, - tolni!! Fájdalom, angolomnak igaza volt. Mire Cannesbe értem, este lett!!
Mire felértem a hegy tetejére, észrevettem egy nem épen bizalmat gerjesztő vendéglőfélét. Gyermekkoromban ilyennek mesélték a Rinaldo Rinaldini-k kastélyát. Valami 20 lépésnyivel odább a «Gendarmerie Nationale» feliratot viselő ház mégis kibékített. Két óra tájt egy óriási tál rántottát ettem a közös vendégszobában. Miután szives házigazdám kiszámította az ujján, mit fizetek, elindultam. Hej, angolomnak igaza volt! Az út frissen volt kövezve, s az oldal lejtője néha 45º alatt lejtett. Toltam tehát és az elragadó Golfe de napoule-t bámultam, mely ezen magasságból szépen látszott. 10 kilométernyire Cannes előtt felülhettem, akkor meg a csinos kis franczia demoiselle-eket bámulhattam, kik Cannesból egész idáig kijöttek, zöld pléhtáskával a hátukon, Linne rendszereit tanulmányozni. Majd meg amint jobban közeledtem a városhoz, az úton jobbra két a tizennegyedik századbeli csonka torony romjait néztem. Majd tovább hajtva, az utat ellepő fehér, piros szárnyu, kacsa nagyságu tengeri madarakba öntöttem ijedelmet, melyek a zajtalan velocipédet nem hallva meglepettek, zajongva felriadtak és száz méternyire ismét leszállva, végtelen buta képpel néztek az elsikló vasparipa után. Este lett, mire Cannesba értem.
Cannes-ban egyenesen az «Ad’Esterelle»-be szálltam. Vendégfogadósom fia, ki fogadtatásomra mutatkozott, tudni látszék ki vagyok s honnan hova megyek. Rövid discursus után tudtomra adta családjok életrajzát: Montpellierből származnak; s miután én onnan jövök, quasi honfiának tekint; lesz tehát cziczeronem Cannesban.
Elhelyezkedésem után Cannes felületes megismerésére indultunk; két főutczája a tengerparttal párhuzamban halad, a tengerparti boulevard «la Course» nevezetű téren végződik, hol gyönyörű növényzetet s szökőkútakat vettem észre. Lent a tengerparton a csónakda épülete fölött egyleti zászló lebegett.
A városban tudvalevőleg a mellbetegek s a tavaszi klíma után áhítozó angolok adnak egymásnak találkát. Utóbbiak különösen a város nyugati oldalát lakják.
A mellbetegek osztálya a mellett, hogy a városban magában képviselteti magát nagy számban, a Cannet nevezetű faluban tartózkodik, mely északra 3 kilométernyire fekszik s a északkeleti széltől inkább meg van kimélve. Persze, istenem! e klimatikus hely bizony csak a nagy tárczák tulajdonosának való!
Reggel 10-én, miután 7 órakor bucsút vettem uj barátaimtól, csakhamar eltüntem Cannes Relef felé vezető útján. Az országút közvetlen a tenger partja mellett vezetett, az út kitünő s a reggeli levegő czitrom- és narancsvirág szagával telített. Balkéz felől az ezereket jövedelmező plantatiák, jobbfelől a csendes földközi tenger, melynek habjai enyelegve játszanak a reggeli szellővel.
Csakhamar elérem a Cap de la Croisette nevezetű földnyelvet, melynek végén csupa narancs-ültetvényeket látok, - s mely háromszög földecskét a lakosság a hesperidák kertjének nevezte el.
Bent a tengerben két kilométernyi távolságban a szent Marguerite szigete s ezen Monterey erősség körvonalai tűnnek elő, melyben Bazaine extábornok töltött egy évi fogságot s melyből - miután átlátta, hogy Spanyolországban saját kastélyban lakni okosabb dolog - 1873-ban okos dolognak látta megszökni!
Bizonnyal érezte a puskapor szagát; a versaillesi «Trianon»-ban hozott határozatok talán 6 lábnyira rakták volna a föld alá. Adieu Ile St.-Marguerite!
11 óra tájt Golfe Jouan nevű kis falun vágtattam keresztül. Az országút, a mely átszeli, képezi egyetlen utczáját, köröskörül milliomosok villája. Az országút mentében egy piramisszerű oszlopot látok, fehér márványból van, leszállok, elolvasom mi van rajta? A felirás tudatja velem, hogy I. Napoleon Elba szigetéről megszökve, e helyen kötött ki s e helyen - árok mentében - töltötte éjszakáját.
Minden helyen, a hol csak e nagy ember elvonulását jelző dologgal találkoztam, a genie irányában tápláló tiszteletem nyilvánulását nem tudtam magamban elrejteni. Igy jártam Győrben a «Hotel l’agneau blanc»-al szembe levő épületben s az «Invalidusok» palotájának kupolája alatt.
De nem veszíthettem időt, veloce-omra felkapaszkodva, a tengert, villákat, hálófejkötős asszonyokat bámulva, hajtottam kelet felé. Dél lehetett, mire Antibes mellett betértem az útszéli fogadóba ebédelni.
Antibes-be nem mentem, az út a vár sánczai előtt ketté ágazik, az egyik a városba vezet, a másik, az országút balra tér el, s később észak-keleti irányt véve halad Nizza felé. Igaz, hogy azért sem akartam bemenni, mert ismerve a régi városok rossz kövezetét, gyalogolni nem akartam. Minaretszerű világító tornya, mely a fényt 37 kilométernyi távolra veti, gallo-román templom tornya már a városon kivül is meglátszik.
A talaj egyenes volt, balra gyönyörű rétség terült el. Vagy 10 kilométer után csúfosan elázott útra értem, előtte való nap zápor volt arra s a mai nap melege nem volt képes a sarat felszárítani. A hajtást tetemesen kellett lassítani.
Majd Cagnes tűnt elő a bejáratnál, a Grimaldi család ősrégi, már romladozó kastélyával.
Félóra után a heves folyású Var hídján vágtattam keresztül. Jobb kéz felől 200 lépésnyire vaspálya száguldott tova, rávitt az unalom versenyezni vele 10 percznyi együtthajtás után, - túlságos fáradság kerülése szempontjából feladtam a versenyt. Még 20 kilométernyi távolság választott el Nizzától s a hasonlíthatlan kellemű narancs, czitrom illatot, melyet a szél kelet felől hozott, elárulta már, hogy a föld e kis paradicsomához közeledem!
Tengerészek azt állítják, hogy midőn még 100 kilométernyire vannak Nizzától, - nem látnak tehát szárazföldet, megérzik - illetőleg megszagolják a nizzai illatot.
Var folyó 1860-ig a franczia-olasz határt képezte, persze a solferinónál elesett francziák vére kárpótlást követelt, a kárpótlást Nizza Francziaországhoz történt csatolása képezte! Szép kárpótlás! Fájdalom, a mi vérünk...
Délután 3 óra tájt Nizza előtt 10 kilométernyire F. Terront franczia futóval találkoztam, Rousseau azt értesítette, tehát kijött fogadtatásomra; - derék franczia! Két napi nizzai időzésemet ugyancsak segített kellemessé tenni. Félóra után, miután a nizzai Promonade des Anglaises-n végig mentünk, Terront-nak a rue Massená-n levő lakásán szálltunk le gépeinkről. - Hála istennek, a 600 kilométernyi útban eddig semmi bajom nem történt!
Este 5 óra tájt a «Hôtel de la Lune» éttermében voltunk, hol tápdús ebéd fogyasztása közben beszéltük meg nizzai tartózkodásomnak programját. Elhatároztatott, hogy első napot vezető kiséretében a város és a másodikat az akkor tartott kiállítás nézésére fordítsam. F. Terront, ki a Howe-gépek ügynöke volt s igy a kiállítástól nem mozoghatott, a város megmutatásában nem segédkezhetett. Igaz, pótolta e kellemetlenséget este, - akkor együtt lehettünk.
Másnap reggel 11-én már 6 órakor talpon voltam, siettem Európában e híres szép városát megismerni. A Paillon patak - akkoriban akkora volt, hogy nem velocipédista is könnyen átugorhatta volna - kettészeli Nizzát: Régire s a modernre. A réginek szűk, sötét s rosszul kövezett utczái, a folytonos boltozatok azt a benyomást kelti az idegenben, mint ha egyik pinczéből a másikba haladna. - Az uj városrész, oh az túl tesz Párison!
Melyik európai városnak van a Promenades des Anglais-hez hasonló sétánya? Ékítve tavaszi napsugárral, illatos léggel, hatalmas pálmafa sorával s nyüzsgő aristokratikus publikumával, andalító tenger mormogással, melyet Mikes hallgatott - egyedül.
A város a tengeri alpesek előkapujában fekszik, vidéke hegyes, az északi szelek méltatlankodása elől elzárt, milliomos mellbetegek Eldorádója. Bölcsője Rivoli herczegnek, Massena tábornoknak s Garibaldinak itt ringott. Eucalyptus avenue-i extazusba hozzák az idegent. Góth stylusba épített Notre Dame temploma ritkítja párját.
Reggel 11 óra tájt a Chateau megtekintésére indultam. Az északi oldalról felkanyarodó útat választottam felmenetelül - gyalog! Hisz csak 100 méternyi magasságot kellett emelkednem. 20 percz alatt a tetőn voltam, azon a kis négyszögű plateau-n. Az idő rendkivül szép volt. Olvasóim közül azok, kik szinte fent voltak, gondoljanak vissza s vallják meg, hogy életükben soha szebb kilátásban nem gyönyörködtek, mint ezen XIV. Lajos által leromboltatott várromok mögül. Nyugatra ellátott a szem az antibes-i fokig, délre egész Corsikáig, keleten az olasz appeninesek, északról a Mont-Chauve, mely az isteni pompájában ragyogó Nizzát mintegy ölébe tartja. Micsoda panoráma! Mennyire érdemes tárgy egy Salvator Rosa ecsetére!
Másnap a kiállítási palotát vettem vizsgálat alá. Az épület maga, némileg hasonlított a Trocadero épületéhez. A Boulevard Gambettán alkalmazott főbejáraton bemenve, a tengerparti franczia városok pavillonján haladtunk keresztül. Majd bent az épületben, miután az ékszerészek, kocsigyárosok, bútorárusok, ruha és lábbeli kiállítások osztályán végig mentünk, hazám kiállítási osztályát keresem. A belgiumi és spanyol osztályok között rá akadok, ha szabad azt mondanom, hogy rá akadtam, a felírás: «Autriche» volt. Gondolunk egyet; más semmi? Sóhaj... hát nézzük, mi van bent?
Egy sereg «articles de Wienne» szíjgyártó munkák, cseh üvegek, Fix-féle bécsi bútor-gyár, Messenichnek veszekedő medvéi.
Magyart nem láttam semmit, se a herendi, se a pécsi gyárak termékeit nem láttam. Kár!
Az épület bal oldalán kijőve, bámulva láttam e felírást «Czarda, Restaurant Hongrois». Képzelhetik mennyire siettem beugrani, délután 5 óra felé járhatott az idő, a tér kongott az ürességtől. Egyik sarokban látok egy kredenczet, mellette 3 kisasszony; magyarul szólítom meg őket, hogy ne, hisz ez magyar csárda. Jó napot! - A kisasszonyok szeme a rémülettől majd kidagadt. Olyan baragouin-nal feleltek, hogy most meg én néztem körül, nem-e az arabs kocsmába tévedtem. Egy signor tűnik elő, - megkérdez mit akarok - csehül! Fersteh nix! Ugy sem tud. Végre elmeséltetik francziául, hogy ők itt magyar konyhát, bort s személyzetet tartanak.
Magyar személyzet, de hát hol van?! - Hjah, azok a czigányok, azok este a Carabacel negyedbe itt és itt játszanak. Kiváncsi voltam tokaijára, kértem egy kupiczával; komisz lőre volt, két frankját boszankodva dobtam asztalára - odább álltam.
A XIV. Lajos styljébe alkotott kertbe mentem, rossz kedvemen túladandó. Este megszólítottam Terront, jönne s vezetne engem a czigányokhoz. Nem a legnagyobb jó kedvvel tette, mert útközben váltig azt bizonyítgatta, - zenészeink előadásairól beszélgetve: Ça vous amuse? mais c’est toujours la même chose! - Ne neked «Ritka buza...» neked ugyan beadtak!
Az illető helyiségbe lépve néhány percz után meggyőződhettem, hogy igazi czigányainkkal van dolgom. A terem bizony üres volt! Sajnáltam, hogy Nizzában a magyar csárdás lelkesülőket nem nyerhetett.
Korán mentünk haza, hogy holnap 13-án folytassam utamat, mi meg is történt. Reggel 7 órai indulásunknál fájdalom! finoman permetező esőt konstatálhattunk. Terront egész Monacóig kisért. A Paillon baloldaláról - a régi városrészből indultunk s a franczia kormány által épített uj - tengerparti úton haladtunk, Terront tanácsára azért nem mentünk az országúton, mert ez kevesebbet hegyes s bájosabb kilátást enged, a 30 kilométernyi távolságot 2 óra alatt tettük meg, mert gépeink a sáros úton csúsztak.
Megkerültük tehát a Mont-Boront, elnéztük a tintahalászok munkálkodását, majd az anjoui II. Károly által épített s takaros fekvésű Villafrankán haladtunk végig.
Ez út egyike volt a legszebbeknek; óriási sziklafal balról, melynek teteje felhőkbe van burkolva, 10 lépésnyire a zúgó tenger s egy pár kilométernyire előttünk Monacónak sziklapárkányra épített, lovagkorra emlékeztető vára.
Már Charles III. Honoré herczegségében hajtottunk, az eső szakadni kezdett, de az út keménysége szép hajtást engedett, legfölebb a kis kerék föcsögése csúfságos állapotba hozta hátam s sapkámat. Szépen volt tehát alkalmam elgondolkodni, hogy ilyen maroknyi herczegségben hogy eshetik ilyen nagy eső?! Hamarosan megvigasztalódtunk, 10 óra tájt már a Hôtel de la Paix-ben voltunk. Terront el lévén foglalva, vissza sietett. Én a 13-át a herczegség tanulmányozására fordítottam.
Siettem reggelizni s átöltözködni, ezt végezve, felmentem a vár megnézésére. Nem voltam szerencsés bejuthatni, mert abban az időben az uralkodó herczeg volt odahaza, tehát a termek frescóiban nem gyönyörködhettem. Kárpótolva lettem azonban, a kert szépségét bámulhatni.
A sziklahegy, melyre az épület s kert építve van, 200 méter magas lehet s merőlegesen nyúlik a tengerbe. A fal mellé épített kőpadra ültem s gondolkodtam, mire, magam sem tudom, hallgattam a hullámok morgását, elmélkedtem Schiller «Taucher»-ja felett. Istenem! hogy el lehetne azt itt játszani?!
A kastély udvarán sok s különböző dimensiójú ágyú, pyramis alakba rakott ágyúgolyók. Egy pár szörnyű parádéba vágott testőr.
Szép kilátás nyílik a keleti oldal felől is! Lent a völgyben Monacó városának 25-30 házikója, a Herkules kikötőben a herczegség hadihajói, velünk szemben az ország fő-fő kincstára, Monte-Carlo büszkélkedik, ugyancsak sziklafokra építve, mely azonban nem olyan magas.
Átsiettem, 8 percz mulva ott voltam. A hires bank a kaszinó épületében tartatik, maga az épület gyönyörű parkkal van körülvéve, a «London News»-ben már láttam egyszer lerajzolva, a képen egy öngyilkos hevert a porondon.
A kert most sem változott semmit, én csak a holt embert nem láttam, máskép az eredeti egészen hű volt a képhez. A kaszinó előcsarnokában két szobor vonta magára figyelmemet: Sahrah Bernhardt «Táncza» és Doré «Zenéje».
Itt találkát látszék adni egymásnak a világegyetem elegáns nyerni vágyó publikuma. A roué-k, a «horizontales de grande marque» - s a kiváncsiak. Ah a kártya és cocotte nem nekünk való társaság. Féljük a tentatiót, holnap még a «route de la Corniche»-t kell megmászni - ebédeljünk s aludjunk.
14-én reggel a szokott időben indultam, az idő ugyan kellemes, de az út sáros s roppant hegyes. Majd 200 m. magasságba kell tolni a gépet, majd 300-at leszállni, volt útamban minden, merészen kimagasló sziklák, melyekbe a sasok is csak gondolkodva csinálnak fészket, nagy úri villák minden oldalról, a növényzet tavaszi pompában, Roquebrune mellett elhaladva, régi vár s város romjai, valószínűleg római maradvány, olajfa erdő, de már észrevehető egy idegen ország közelsége.
Midőn szédítő hegyoldalról rohanok le, midőn minden érzékünkkel a gépre kell vigyáznunk ép a leszállás veszélyessége miatt; hangot hallok: «Signor! Soldi!» az individum esdeklőleg nyújtja felém kezét. Ez bosszantó volt; leszálljak én azért?! Sokat ugy sem adhatok, kevéssel nincs rajta segítve. En avant!
Említettem, hogy az út sáros volt, lassú menésbe jártam. Már Menton, az utolsó franczia város előtt voltam, néhány kilométernyire. Öszvéreken lovagoló férfi- és nő-társaságot látok felém jönni. Nagy mulatságot okozott a kis «demoiselles»-ok sikítása, midőn észre vették, hogy csacsijuk megijedt gépemtől s készül Jeanne D’Arc-ját compromittáló helyzetbe juttatni. Ezt elkerülendő, minden untalan le kellett szállnom, a bájos Dorotheák és Ágnesek bájos mosolylyal s fuvolaszerű «Merci M’sieu!»-vel köszönték meg figyelmemet.
Mentonon keresztül kellett vágtatnom, egy gyalázatos bulldog vett űzőbe s ha nem sietek, kiharap a lábikrámból egy csomót. Csak a városon kivül hagyott el a gyalázatos bestia! Hol is leszálltam kifúni magam, tolva magam előtt egy meredek hegyen fel kitünő Surrey-met.
2 kilométernyire tolhattam igy, midőn az olasz-franczia határhoz értem. A határt egy merész ívezetű híd képezi, a pont St. Louis, mely egy 60 m. mélységű árok felé van vetve. Bal kézről a híd mellett egy kő-oszlop, arra ökölnyi betűkkel rá van vésve: «La France 1860.» Igen, ettől az időtől kezdve, innen számíttatik a határ. Még egyszer vissza néztem, nagyon búsan, nagyon... Egyedüli vigaszom a hazatérés eszméje volt. Útam folyton emelkedett! Alig haladtam azonban 5 lépést, már handgreiflich volt az országcsere: az úton szanaszéjjel kavicsok hevertek, tehát már más útkészítési mód! Jézus! micsoda sisiphusi munka, hegynek feltolni, hegyről letolni a gépet.
Keseregve haladtam tova.
Az út egy merész fordulásánál jobb kéz felől egy földszintes sárga házat veszek észre, körülötte sok kocsi, olasz egyenruhás emberek, olasz beszéd. Egy katona felém jön, értésemre adja, kövessem. A hivatalszobában levő vámtiszt tudtomra adja, ha a gépet tovább akarom Olaszországba tolni, fizetek érte 33 lirát. Nevezzem meg a vámhivatalt, hol az országot el akarom hagyni, ott visszafizetik azt nekem, ha egy hónapnál hosszabb ideig nem leszek olasz területen. Zsebemet kikutatva 21 liránál nincs több pénzem. Vintimigliába küldtem vasúton - olasz első állomásra. Igen, de az 9 kilométernyire volt oda. Pénzt többet Rousseau tanácsára nem vittem magammal, ki azt állítá, hogy a vidéken, melyen keresztül megyek, valahol úgy is megkoppasztanak, vámot illetve, ily gépért Francziaországban 10 francot fizetnek, Ausztriában meg 3 frt 50 krt. Tehát nem számíthattam ily nagy vámösszegre.
Vége a dolognak az lett, hogy Vintimigliába kellett gyalogolni pénzt hozni, visszajönni, gépet kiváltani s az útat még egyszer megtenni. 27 kilométert hiába tenni meg és gyalog! Estefelé értem Vintimigliába végtelen rossz kedvvel, a vám kérdése nagyon lesújtott, olasz út eddig kétségbe ejtett.
Vintimigliába másnap nagy dolgom akadt; a Francziaországból jött bagázsiámat kellett Triesztbe szállítatni. Kinek olasz vasútasok pedantériájával, lassúságával volt dolga, azt tudni fogja az nap micsoda megpróbáltatáson mentem keresztül.
Francziául, németül nem tud, követeli, beszéljen az utas olaszul. Déltájt, mire 3 csomagot el tudtam expediálni, örülhettem csak szerencsémnek, hogy ez emberektől megszabadulhattam. Ebéd után kissé széjjel nézhettem, már bejövetelem alkalmával észrevettem, hogy a nyugati oldalon szörnyű nagy építkezések folynak, hát megtudtam, hogy az olasz kormány határt erősít. No lám, lám!
Csinos látványt adott a Roja folyó, a mint a tengerbe ömlött, egy hosszú sárgás sráf húzódik végig a tenger égszínkék felületén. A heves folyású folyó nem keveredik azonnal a tenger vizével.
Délután fél kettőkor gépem jól megtisztogatva, olajozva, elhagytam Vintimigliát, hogy velocipéd-útam legkeservesebb promenádját tegyem!
Egy óra után Bordigherá-nál voltam. A táj örökösen sziklás, az út is ugyanaz - köves olasz út - az ugynevezett Strada Romana, Aurelius császár műve. Itt-ott datolya-ültetvények látszanak. Bordigherában Morens pálmakertjének szemlélésére félórát fordítok, mert Európa legszebb pálmakertje gyanánt nevezetes. A délvidéken elszórt pálmafákat e kertből nyerték, mint csemetéket.
Útamat folytatva, 45 foknyi szeg alatt hajló, annyira kigyózó útakat találok, hogy a kanyarulatok miatt csak 10 lépésnyire látok magam előtt. Megúntam már a sok tolást, elhatároztam magamban, hogy ez után minden hegyről le fogok hajtani.
Délután 4 óra felé lehetett az idő, heves nyugati szél fújt, San Remo faluja, egy mosolygó mély völgy ölében elém tűnt, a hegyoldal, melyről leereszkedni szándékoztam, 200 m. magas lehetett. Nagyon vágytam a faluba érni, egy pohár olasz bort inni; előérzet-féle súgta, hogy e leszállásom végzetes lesz! Ah, előre! Lefelé hajtok. Féket ugyan erősen szorítom, de az út gödrös és kavicsos, a leszállás útja 4 kilométernyi, a gép mindinkább nyer sebességben. Oly meredek az út, hogy pedálok visszatartásával a sebességet nem lassíthatom, egyszerre egy nagyobb kavics elé jutok, lábam pedált veszít s a gép lesz a helyzet urává! A pedált többé nem nyerhetem vissza s a gép őrült sebességgel kezd lefelé vágtatni. Csak annyi figyelmet fordíthatok, hogy a gépnek irányt adjak, egyszerre egy jobbra történt fordulásnál az egész út durván van bekavicsolva, a gép egy fél méternyire a magasba ugrik s én, a röperő törvényének hódolva, először felvetettem a magasba s az után a leggyönyörűbb «fejet» csinálok, mit valaha velocipédista csinálhatott. Baloldalamra estem, halántékom, balvállam s csípőm tönkre volt téve. Nagyot sóhajtottam s egy pillanatig elterülve, az országúton maradtam. Köszörűsök segítettek fel, kéz-fejem gyalázatosan vérzett, nem volt erőm járni. Velocipédem még 20 lépésnyire szaladt s csak azután borult fel. Kormányrúdja és forgantyúja égnek állott, mikor oly keservesen, a hogy megnézhettem.
A segítségemre jött emberek összekötözték sebeimet széjjelhasogatott zsebkendőimmel, egyik a gépet, másik engem kisért San Remóba.
A Genua felé menő vonat 4 óra tájt jött; - 8 óra után Genuába vitt, hol a legnyomorultabb, szánandóbb, rongyosabb állapotban nyittattam magamnak szobát a «Hôtel de Italie» második emeletén.

(Genua. - Piza. - Róma.)
Ugy a hogy felvánszorogtam szobámba. A pinczérek hüledező pofával bámészkodtak a szörnyen megvertnek látszó emberre. Másnap, midőn velocipédem - annyira összeroncsolt állapotban szintén - észre vették a hôtel előcsarnokában, megértettek mindent: ahá - suttogták egymás között - a póruljárt bicyclista. Éjjel még csak a szememet sem hunytam be, borzasztó fájdalmat éreztem egész balkezemen, csípőmön, egész oda voltam. Szürkület felé orvost hozattam, kezdtem belátni, hogy a burogatások nem sokat érnek. Az orvos megjön, ágybanmaradást, flrastromot, burogatást rendel s kifejezi nézetét: legalább egy hétig nem ülhetek velocipédre. Fájdalom, igaza volt. San-remói emlékemet még hónapokra rá is éreztem. Egész nap ágyban maradtam tehát, további útitervet készítettem s roppant sajnálkoztam, hogy Pegli mellett elmentem s a Pallavicini kertet nem láthattam! Kárpótoltam magamat Miramaren!
18-án ugy a hogy feltápászkodtam, balkezemet kötőben hordtam, még mindig roppant dagadt és kék, sebes volt. Jobb kezemben egy hatalmas trique-re támaszkodva, indultam Genuát látni. Beláttam azonban, hogy igy nem igen sokat láthatok, egy francziául beszélő egylovas automedon fogása után láttam. Foghattam egyet - nagy nehezen megalkudhattunk.
A tengerparthoz hajtattunk - ott egy sajkást kerestem, ki átvigyen a nyugati oldalon levő világító toronyhoz. Nagy nehezen beleegyeztünk az átmenet költségébe, 3 franc. Útközbe megnéztük a «Re d’Italia» nevezetű legnagyobb olasz gőzöst, a mely néhány nap mulva készült Indiába. Félórai evezés után a világító torony alatt voltunk. Kifizetem emberemnek a 3 frankot, olaszul válaszol, hogy nem elég - (most már nem tudott francziául, daczára annak, hogy egész úton francziául beszélt) - még hármat követel. Mert - tudatá velem - 3 frank igen az eljövetért - de 3 frankot tartozom fizetni a vissza menetért is = 6 franc. Igen - mondám - de én más úton megyek vissza. Semmi, menjen másfelé, de a visszamenetelt fizesse. Ez volt az első briganderia, melynek áldozatul estem. A világító torony 125 m. van a tenger felett, lépcsőinek száma 375, a városra s vidékére gyönyörű kilátást nyújt. A tenger térdhajlás alakjába nyúlik a szárazföldbe s ez képezi a város világkereskedelmi kikötőjét. Genua, Pizának hajdani hódítója, Velenczének elkeseredett vetélytársnője amphitheaterszerűleg van az Appeninek ölébe építve. A középkorból fennmaradt s művészi izléssel épített paloták a gibelin-ek és a guelfek versengését juttatják eszembe. Köröskörül az egyes várak, erősségek - várfalak. Nagyszerű kilátás! Lejőve a «terrasse de Marbre» felé hajtattam. Ez egy emeletes ház magasságú művészileg alkotott töltés, teteje promenád gyanánt szolgál. Hogy szerettem volna velocipédezni e széles négyszegletes kövekből alkotott pályán. Ugy látszik, abból a czélból alkottatott, hogy a kikötőt a várostól elválaszsza. - Szép kilátást ad az öbölben feltornyosuló árbocz erdő! Gyalog járva többet látunk, kinosan bár, de valahogy csak haladva, egy mellettem elhaladó fiatal embert, ki tisztességesen van öltözve, kérdem, merre van a Columbus-szobor - az annyit megbeszélt műremek, mivel Genua nagy fia emlékének adózott. Készségesen elkisér. Miután eleget bámultam a márványdarabon, mely Columbust egy horgonyra támaszkodva a lábainál Amerikát tünteti elő. Kocsira szándékozom ülni, útam folytatandó - el akarok búcsúzni szivélyes idegenemtől. Csodálkozva veszem észre, hogy alamizsna nyerése czéljából felém nyújtja kezét. Szent Isten! hát ez cziczerone volt. Genua, ugy mint a többi olasz nagyobb városok, a szűk utczák, a templomok s a régi arisztokracziák palotáinak városa. Alig fordítottam félórát étkezésem végzésére, kocsin ülve, egyik nevezetességről a másik megismerésére fordítottam figyelmemet.
A 12-ik században épült s jelenleg goth, román s renaissance stylusokat mutató cathedraleból jöttem ki, midőn egy suhancz által felhivatom, menjek vele a templomba, cziczeronem lesz. Most jövök belőle - láttam már! - Én is - felelte vigyorogva s odább áll. Ez épület környéke is, mint a többieké, nyüzsög a sok cziczeroneskodni akaró individuumtól.
Miután az egyetemi palota udvarát s lépcsőházát, az oda rakott első genuai dogénak emlékoszlopát láttam, miután a Doriak palotáját láttam, talán a legszebbet s az ott levő Ráfaeltől származó freskókban eleget gyönyörködtem, a városon kivül épült Campo-Santóba hajtattam. Micsoda csínnal s izléssel épített Nekropolis! Képzeljen az olvasó egy 500 négyszögméternyi tért; köröskörül egy csupa sirokból álló csarnok vezet. A falak négyszögű osztálykákra vannak osztva, felül számja s alul neve annak, ki ott aluszsza örök álmát. Bemenet balra, a domb tetején, egy majdnem villaszerű sírhely, a falak el vannak árasztva látogatók által bevakart, oda czeruzázott nevekkel. Az Mazzini sirja, előtte néhány lépésnyire anyja sírhelye.
Este a fogadóba visszajövet, velocipédemet már megjavítva találtam, egy ügyes gépész-lakatos helyrehozta - a holnap történő elutazás előkészületeihez fogtam.
Másnap a postahivatalba mentem, abból a szándékból, hogy az olasz kormány által létesített egy okos intézményből hasznot húzzak. Ez intézmény abból áll, hogy a postahivatalnál bizonyos összeget letéteményezve, az e letéteményt bizonyító könyvecske (libretti, di ricognizione postale) előmutatása mellett Olaszország bármely postáján kisebb összeget kivehetjük, az intézmény felment a nagy összegek magunknál hordásától.
A postahivatalt publikummal telve találom, a hivatalnokok oda sem hederítenek rá, pipáznak, egymásközt csevegnek s a tömegben lévő egy donzellával kaczérkodnak. A tömeg békésen tűri ezt - tehát nekem, mint idegennek, nincs szavam. Midőn a sor reám kerül, megmagyarázom, mit akarok. - A pénzt, 1600 lirát letéteményezem - s a nyugtakönyvet - ismételt biztosításokra, hogy az az a könyv, bárhol, bármely olasz postahivatal kívánt kisebb összeget ki fogja fizetni - zsebre vágom s békésen elmegyek.
Egy hétre rá Rómában - erélyes fellépés nélkül - e könyvecske birása mellett éhen halhattam volna. Postai takarékpénztári könyvet adtak. A tévedés természetesen abból származott, hogy én olaszul nem tudtam, a hivatalnok meg, kinél a pénzt letéteményeztem, bizonyítá, hogy nem tud francziául. - A velocipédet Rómába akarom feladni, a vasúti tiszt 1 és fél óra hosszat várakoztat. Ugymond: hadd menjen előbb a vonat Francziaország felé. A dolog ugy vette ki magát, mintha nem merte volna addig felvenni, mig a vonat arra el nem ment, mert hát ha oda küldte volna azon szállítmányokat is, melyek Róma felé indulnak.
Genuából délután 1 órakor indultunk. A vasút vonala folyton a földközi tenger partján halad, a coupéból bizony a táj szépségéből majdnem semmit sem látni a minden untalan következő tunnelek a legszebb vidéket fátyolozzák el. Nerói mellett sajátságos a sok pagodaszerű villa. A vidék még mindig délszaki növényzetet mutat. Sazzana után a táj termékeny, balról, a hegység között a carrarai fehér márványbányákat veszszük észre, jobbról gyönyörű kilátás nyilik a speciai öbölre, a tengerpart hosszában a régi Sazzana (Luna, az etrusk időben) maradványai, mely tudvalevőleg a XII. században az arabok által romboltatott széjjel.
Márczius 19-én este Pizában voltam.
A «Hotel de Londres»-be szálltam s daczára a késő időnek, az ebédlőben szép számú, főleg angolokból álló társaságot találtam a table-d’hôte-nál. Izletes vacsora elköltése közben gondolkodtam, mi a kő hozhatja ide ezt a sok angolt? Betegek voltak, kik Pizának nedves klimájába jöttek asthmájukat, catharusukat, s idegbajukat gyógyítni. Reggel már 7 órakor talpon voltam. Égtem a vágytól, látni a hires ferde tornyot. Mielőtt azonban oda vezetném olvasómat, engedjünk meg magunknak egy történelmi visszatekintést, általános városleirásra.
Piza északról Pusau hegye s magas fala által, mely a várost félkörbe körülfogja - az északi széltől meg van kimélve - télen tehát szép számú betegek által látogattatik. Az Arno folyó által két részre osztatik s ez idő szerint egy végtelen csendes falusi képet nyújtó városka. - Hajdanában persze máskép volt, Hadrian császár óriásilag építkezett benne, maga a város a XI., XII. században, mint önálló hatalmasság, győzelmes csatákat vívott szaraczénok ellen, szép szerepet játszott a keresztes hadjáratokban. Genua által azonban megveretik - elveszi Corsikát, majd Florencz hatalma alá kerülve, nem szabadulhat a járom alól. A jelenleg is meglevő székesegyházat tudvalevőleg a Palermónál kivivott csata emlékére építették s ezzel Olaszországban az építészet csíráját vetik el. Minden idegen, ki csak megfordul Pizában, első lépteit rögtön a Place de Dôme felé irányozza. Magányos, impozáns tér közepén eléje tűnik a XI. században s toskán stylusban, csupa fehér márványból épített székesegyház, északi oldalán a Campanillával (ferde torony), nyugatról a Campo szantónal (temető) s délről a bazilika (a keresztelő medencze). Olyan tér, mely műkincsei folytán ritkítja párját. Igaz, hogy más nagy nevezetessége a városnak nincs is. A templom hossza 95 m., szélessége 35 m. Transeptje 3 hajós s a ferde toronytól ellenkező irányba elliptikus kupolája van. A tér maga nyüzsög koldusoktól s cziczeronektól, «soldi» az elsőnek s 3 frankot kialkudunk az utóbbival. En avant cornac! Én a campanillát akartam látni, kértem tehát vezetőmet, vezessen fel. - Nem lehet - ugymond - az ujabb időben egy rendőrségi passus korlátozza a felmenetelt. Annak értelmében a felmenetel csak 3 tagból álló társaságnak engedtetik meg, - a sok öngyilkosság elkerülése végett. Képzelje csak, a mult héten is itt volt egy florenczi festő, ha én vissza nem tartom... Kézmozdulataival gestikulálta a magasból lefelé történő gurulást. Várni kell tehát, mig jön valaki, - addig időkimélés szempontjából nézzünk be a székesegyházba.
A templom bronz ajtói a XVII. században kerültek oda, ugyanis egy tűzvész az eredeti bronzajtókat megrongálta, a déli oldalon levő ajtó még az authenticus régi, művészileg vésett 24 bibliai alakot mutat. Beléptünk. Első tekintetre a sok márványoszlop (több 60-nál) tűnt fel, vezetőm megmagyarázta, hogy azt a pizaiak még fénykorukban, az egyes népektől mint hódolati jelet kapták, ez egyébiránt napjainkban is megesik. Hisz az angolok is megkapták Cleopatra tűjét, a Concordia-téren díszelgő obeliszk is a khedive ajándéka! Az oszlopok görög s római eredetűek. Hogy különböző népektől való, bizonyítja a talapzatnak különböző magassága, - egyiknek 1 méternyi, másiknál alig 20 cméternyi. Hajdanta temetkeztek is e székesegyházba, miután azonban a holtak tetemeit a Campo Santóba helyezték el, ez idő szerint csak kevés volt érsek aluszsza ott örök álmát. Sajátságos, hogy az elhunytaknak nagy kerek kalapja a mennyezetről lóg le, - a sír felett körülbelül 30 méternyire. Alulról tekintve, furcsán veszi ki magát az a nagy lógó kalap.
Az egyháznak 12 oltára van, valamennyi Michel Angelónak a vésője alul került ki. - Belépve jobbról, Falconinak egy szép frescója látszik, ez «Jézust az asszonyokkal» tünteti elő. A főhajó közepéről lóg az a hires bronz-lámpás, melynek ingását figyelte Galilei s az inga törvényének ismeréséhez jutott. - Akkoriban, midőn Pécsett e törvény ismertetésével boldogítottak, nem gondoltam, hogy ily közel lássam e nevezetességet.
Az egyház faragványainak anyaga csupa kararai márvány s lazurkő, fentemlített művész által faragva. A régiek alkotó ereje iránt megfelelő tisztelettel adózva - távoztunk az átellenben levő Baptistère (keresztelési hely) látogatására. Ez egy köralakú szintén csupa márványból álló, 50 méter magasságú épület. Az alap átmérője 30 méternyi lehet. Négy ajtó vezet be, azon, a melyen mi mentünk be - szembe levő a székesegyházzal, szép, XII. századbeli fél domborművek látszanak. Az épületet kúpalakú tető fedi.
Bent köröskörül márványoszlopok, a középen egy kis emelvényen, a piros márványból készült s mozaikkal gazdagon ellátott 8-szögletű keresztelési medencze van, a hol még manapság is Pizától 4 mérföldnyi területen szült valamennyi gyermeket keresztelik. Balról a 7 oszlopra emelt gyönyörű szószék áll, kár azonban, hogy féldomborművei az idegenek által - vezetőm különösen az angolokat gyanusítá - lekapartatnak. Ez épület visszhangja csakugyan páratlan, vezetőm tapsolni kezdett s ím, majd 5 perczig tartó tengermormogás felel rá, de oly hűségü, hogy én, ki egész napokat közvetlen a tenger mellett haladva töltöttem, ugyancsak hozzászoktam, - bámulatomnak alig tudtam kifejezést adni. - Türelmetlen voltam már; a «ferde torony»-ba akartam feljutni. Kiértünk s im még sincs semmiféle társaság, hogy végre az előirt szabálynak megfeleljünk, 50 centimen kellett egy pajtást fogadni. A torony köralaku, nyolcz emeletes, s a 12. század szüleménye. Valószinüleg függőleges irányu volt, de jelenlegi ferdeségét a földrengés befolyásának tulajdonítják. Az eltérés a merőleges iránytól 4 méter és 30 cm. Összes magassága 54 méter. A felvezető lépcsők száma 294, ezek csigavonal alakjában huzódnak fel a tető plate-forme-jára. Felfelé haladva a torony dülése igen észrevehető, északnak haladva mintegy felhágunk, délfelé - a merre az épület dől - mintha leszállnánk. Vezetőm öreg ember lévén, a középtájon fáradni látszék, megigértem tehát neki, hogy nem csinálok salto mortale-t, ő csak maradjon ott, üljön le s várjon ránk.
Ketten tehát felmentünk, - néhány percz után a 12,000 kgr. súlyú harang alatt állottam. A tájra a kilátás pompás, nyugatról a tenger 10 kmnyi távolságról szépen kivehető, északról a kékelő hegyek, délre az Arno által ketté hasított Piza. Harang összesen 7 van, az előbb említett a legnehezebb, - igen okosan az - a hajlással ellenkező oldalra van rakva. A vasrácsozatba belekapaszkodva lenéztem, az emberek, kocsik, kicsinyeknek látszottak; eszembe jutott, hogy a 16. század nagy számolója, Galilei szintén ide dőlhetett kisérleteit megvigyázandó, midőn a föld vonzerejéről és az esés törvényei felől elmélkedett. Ha innen valaki legurul, brrr!!
Lejöve az Ubaldo érsek által épített Campo Santóba (sírkert) mentünk. Ez négyszögű épület, hossza körülbelül 120 méter, szélessége 40 m. Két bejárata van, a középen mentünk be, mely udvarfélét tüntet elő. A négyszögü kövek, melyek a kövezetet képezik, sírkövek, 3 m. szélességü csarnok vezet az oldalokon köröskörül, a tulajdonképeni udvarnak földje a Szentföldről hozatott a Kálvária hegyéről 59 tengeri hajóval, mert belátták, hogy a Szentföld a pogányok birtokába megy át. Az oszlopcsarnok belső fala a 12., 13., és 14-ik századbeli freskókkal van ékítve, kár, hogy a nyugatról jövő nedves tengeri lég sokat ártott nekik, a fal hosszában etrusk, római s középkori edények, szobrok, sarcophage-ok vannak. Vezetőm a nyugati sarokban állt meg és átszellemült arczczal fordult hozzám, mondva: Uram! higyje el nekem, sehol a világon nem láthat oly megható képet, mint ez oszlopcsarnokot, sírhelyet szemlélve holdvilágnál. Nem tudom; lehet - igaza volt!! Az egyes részek ismerésére indultunk.
A déli oldal falán két freskó-csoportozat ragadta meg figyelmemet; az egyik Dante poklát tárja elénk borzalmaival, a másik a szerencsétlen Jób viszontagságait tünteti elő. Igen meghatók, kár, mint említém, hogy az idő vas foga itt is őröl.
Az északi falon látható a «Cham átka», a «Babeli torony» építése, a «Paradicsomból történő kiüzetés» sat.
Majd az előttünk a falhoz állított síremlékek és sírokra fordítottuk figyelmünket, itt volt előttünk luxenburgi VII. Henrik sírja, lejebb ugyancsak a nyugati sorban Cavour gróf jól sikerült mellszobra.
A falon felfüggesztve látok egy ódon vastag lánczot, megkérdem mi az, tudtomra adatik, hogy a régi Pizának kikötőjét elzáró láncza az volt; az általános leveretés után a genuaiak és a florencziek birtokába került diadaljelvény gyanánt, de e század közepe táján visszaadatott Pizának, azóta most itt őrzik kegyelettel. Eszembe jutott, hogy Párisban az invalidusok palotájának udvarfalán ugyancsak ilyen monstre láncot láttam köröskörül paprikafüzér módjára felaggatva, ott kérdezősködve, azt adták feleletül, hogy ezt Napoleon vette el a bécsiektől, ott azt a Duna elzárása céljából használták. Különbség a dologban tehát az, hogy Bécs még ma sem kapta vissza lánczát, valamelyik muzeuma számára. Az összevissza rakott, minden időbeli síru emlékek végre is kifárasztottak, lábamra már sántítani kezdek s éhes vagyok, elválok tehát vezetőmtől és a Piazza del Cavalieri egyik vendéglőjében megebédelek. Furcsának találom, hogy a jó édes bort tartalmazó palaczk is a ferde torony symbolumára van asztalra téve.
Fentnevezett tér nevezetes, a 12. században itt emelkedett az «éhség tornya», melyben Ubaldini érsek éhen veszejti el Ugolint, mit olyan szépen mesél el Dante, poklának 33-ik énekében.
Ebédem végezve az Arno partján haladok fölfelé, egy kis fiút szólítok meg, mondaná meg jól megyek-e erre Galilei szülőháza felé? A legtisztább francziát beszélve ajánlkozik a kis olasz az elkisérésre, végre jobboldalra fordulva, egy egyemeletes házra mutatva felkiált: Voilà monsieur! Kis polgári lakocska, hajdan sárgára lehetett festve, de az idő e festéket barnára változtatta, a kiaggatott czím után most szabó lakása lehet. Megelégedve sántikáltam visszafelé. Láttam a nagy tudós szülőházát!
A nap fáradalmai után kitünő vacsorát fogyasztok és még jobb ágyba rakom magam, 21-én a reggel induló vonattal Rómába indultam.
Még alig szürkült, már a váróteremben voltam. 5 órakor reggel a Róma felé induló coupéban ültem. Még három utitársam akadt, 2 fiatal angol legény, kik ugylátszik az érettségit végezve hazájukban, a költészet s a régiség hazájába jöttek tanulmányi útat tenni s egy benszülött, ez utóbbi borzasztó utitárs volt, szörnyen megkínozott Rómáig mind a hármunkat; majd a falu, város nevét kérdezte, majd kikiabált az ablakon narancs vagy süteményért, majd a foga vagy a hasa fájt, majd aludni akart s nem birt. Minden állomáson ismerőst vél látni egy valakiben, kiált nekik, de azok nem akarják ismerni, végre bevallja fél franczia-angol-olasz nyelven, hogy most azért meg Rómába, mert berukkol oda - azt ő nem szereti. Mi hárman megegyeztünk abban, hogy borzasztó utitársunk van!
Pizát elhagyva, terméketlen, sivár vidéken haladunk keresztül, majd ismét a tenger partjához közeledünk s majdnem Rómáig folyton a mellett haladunk. A vidék a lehetőleg legegészségtelenebb a talajnak mély fekvése folytán. A betegség lázas állapotban nyilvánul, melyet a lakók malariának neveznek s a poshadó víz kigőzölgésétől származik. Plinius maga e vidéket - a tengerpartot végig egészségtelennek nyilvánítja. A lakosok sárgás arczán egyébiránt a hely e baja leolvasható. A tehetősebbek május kezdetével a vidéket elhagyják s a toskánai hegyekbe menekülnek s csak október táján jönnek vissza. A szegényebb néposztály maradásra van kárhoztatva, télen állattenyésztéssel foglalkozik, nyáron meg faszenet éget. Ott, a hol a vasút robog jelenleg, annak idejében Aurelián útja vezetett Galliába, most a vasút ablakából látszó út is nyomorult állapotban látszik lenni. A robogó vonat majd Cecinát hagyja el, az eget felhők kezdik eltakarni, mintha esőre akarna dülni, de ez azért nem akadályoz, hogy a távolban a tengerben kiemelkedő Elba sötét-kék körvonalaiba ne gyönyörködjünk. Majd Piombino után a táj egészen terméketlennek - pocsolyásnak, gyenge legelőjűnek látszik.
Az etrusk-időben e vidék nevezetes volt gondos mezőgazdaságáról. Virágzó etrusk városok terültek itt el, pl. Papulonia, az általános pusztulás idejében - majd a középkor kezdete táján a földművelés egészen elsatnyul, a területet miazmás lég, pocsolyák lepték el. E század elején a toskánai nagy herczegség a csatornázási rendszerrel annyit a mennyit segített a bajon, de tenni való - az van még szépen.
A vonat olasz lassúsággal robogott, az angolok figyelme minden csekélységre kiterjedt, majd előttünk volt Fallonica kohóival, hol Elba vasát olvasztják.
5 percznyi időzés után - fütty! S mentünk! Majd Grosseto előtt vagyunk, baloldalunkról egy mélyedő völgyet veszünk észre, az egy régi kiszáradt tónak ágya. E régi tavat Cicero is említi Lacus Prelius néven. Ez a tengerpartig elnyúló posvány fészek ez időszerint, - a malariának bölcsője gyanánt tekintetik, az olasz kormány segít a bajon, ugy a hogy, apró patakok- s folyókkal csatornáztatja. A folyók alluvionja emeli a talajt, ily mesterséges úton nyertek is már vagy 25-30 km. kiterjedésű, most még sovány legelőt. Majd előtűnik Falamone, csinos kis kikötőjével, hol a római legió kötött ki annak idején s a Rómát megszállni akaró gallusokat verik széjjel. Montaltó után a táj hegyes - erdős lesz, majd előtűnik Cornetó gyönyörű kertjeivel, hol a czyprus s pálma, balról a La Tolfa hegye kékellik, mely ellátja Európát timsó s kénjével. - Reggel 11 óra tájt a Traján által épített s Róma kikötője gyanánt tekinthető Civita Vechia előtt állunk. Oly gyorsan a hogy lehet, megebédelünk, boszankodunk a permetező esőre, a mely különben nem sok kárt okoz, mert jobbról a tengert s balról a kopárságot már ugy is megúntuk. Palóba érünk, hol vonatunk jobbra fordul. Ez utóbbi helyen az Odescalchiak kastélya látszik s közvetlen a vonal mellett Antonius nyaralójának romjain elmélkedhetünk. Az egyik angol kezét kinyújtva, egy kikelő stráfra mutatott: a Tiber volt. Jártam sok városban, meghatottságot nem éreztem; de Rómát ily közel magamhoz tudni, az szivdobogást okozott. Oh még talán egy negyed óra s az «örök város»-ban leszek.
A vidék szelíd dombok változatából állott, azokon itt-ott marhagulyákat látunk s a kék bluzos olasz pásztoruk tilinkóját fújja őrzésüket teljesítve, balról a távolban a sabini hegyek s jobbra a frascati kis fehér házikók csoportja látszik. A gőzgép is mintha osztaná vágyainkat, zúgva törtet keresztül a Tiber vas hídján s elénk tünteti a fallal bekerített Rómát! A város felett itt-ott a különböző stylusnak hódoló templomtornyok. Sokat ront az illusión, hogy egész modern zöldségkerten megyünk keresztül, itt-ott egyes őrházaknál s a nápolyi vágányoknál megállunk. De türelem, azonnal ott vagyunk, már keresztül mentünk a várost bekerítő falon, Minervának most romba fekvő templomát is elhagytuk - egy éles fütty! s a Diocletianus által épített colossális épület romjai előtt állunk meg. Rómában vagyunk! - All right!

Róma. - Elutazás.
Rómánál, bevallom, elfog a habozás. Hogy is bocsátkozzam én az annyiszor és annyiszor s oly jeles tollak által már leírt Rómának leírásához.
De félre az aggodalmakkal, írjuk le a két napi tartózkodást ugy a hogy van s azután távozzunk el a Piazza del Popolo kövezetén, gépünkre ülve.
A coupéból kiszállva, a «Hotel d’Orientbe» szállító omnibuszra szállok. Társaskocsink a kis olaszok egész raja által támadtatott meg, kik violát, ibolyát, virágcsokrokat akartak elárulni. Érdekes a dologban csak az volt, hogy épen olyan ruhában voltak öltözve, milyenbe a «Kikeriki» rakja az olaszokat, mikor csúfolni akarja őket. A nemzeti ruha egyébiránt jól állt a legénykéken.
Egy másodemeleti udvari szobát kaptam 8 liráért. Az előre történő kialkudás szükségét az előbbi két városban igen tapasztaltam. Velocipédista honfiaimnak meg nem kivánom, hogy ugyanoda szálljanak; a poloskák majd megettek a két éjszakán, melyet ott töltöttem.
Az utiport lerázva magamról, egy elsőrangú restauráczióba mentem éhségem csillapítandó. Kellemetlenül hatott rám a csemegénél szivarozó emberek társasága; furcsának találom, hogy levesbe porrá tört sajtot raknak, a mitől az nyúlós lesz, akár a telivér makaroni. Sajátságos! Később Horvátországban nem törődtem bagózó s attól hegyeset köpködő kosztoló kompániával, örültem, ha nem kértek «passe port»-t.
Ebédem hamarosan végezve, a «Pizza Venezia»-n levő követségünkhöz szaladtam, hogy a holnap és holnapután megtartandó nevezetesség nézésére engedélyleveleket kapjak. Illetékes hivatalos személyzetet a második emeleten fogok, németül mutatom be magamat, egy öreg ember fogad, tudtomra adja: beszéljek vagy olaszul vagy francziául - máskép nem ért! Szent Isten! ez is osztrák-magyar követség! E bajtól eltekintve, 10 percznyi ott időzés után elláttak vagy 20 darab «permezzá»-val. A nap hátra levő részét a Tiber jobb és balpartjának begyalogolására s a térparancsnokságnál kieszközlendő engedélyek nyerésére fordítottam. Másnap a jobb parton épült szent Péter templomát s az Angyalvárat siettem meglátogatni.
Van-e utazó, ki Rómába menve, a katholikus egyház legnagyobb templomát megismerni ne sietne? Hisz akármily pogány valaki, Bécsbe menve, a szent István tornyára kapaszkodik, Strassburgból nem távozik addig, mig a Münster kakasát nem hallotta kukorikolni s Párisból, mig a Notre-Dame kincseit nem látta.
De itt vagyunk szent Péter székesegyháza előtt.
A templom előtt a Piazza di St.-Pietro terül el. A tér négyszögű, a bejárat felőli oldala ovális térre nyílik. Összes hossza 340 m. Az ovális tér tengelye 240 m. hosszúságú. Oldalai négysoros doriai oszlopok által képeztetnek, melyek között két szembe jövő fogat szépen kikerülheti egymást. A kerülék központját egy Caligula által Heliopolisból hozott obelisque foglalja el, állítólag az egyedüli oszlop, mely Rómában soha sem döntetett le. A jelenlegi helyre a XVI. században helyeztetett, súlya 326,000 kilot múlja fölül. - Az oszloptól jobbra, balra 14 m. magasságra vizet lövellő szökőkútak. - Ugyancsak az oszloptól a szélrózsa irányaiban fehér márvány stráfok vonulnak széjjel.
A székesegyház előcsarnokait számtalan cziczerone lepi el, bajos dolog szabadulni tőlük. Az idegent mintegy megszagolják. - Un guide? M’sieu! - kérdé az egyik. A kérdés már nagyon sokszor ismétlődött. Türelmetlenül mutatok Baedekeremre; Merci, j’en ai un - felelém. Irez pas loin avec - feleli, mintegy önérzetében sértve.
Belépek. Itt vagyok tehát azon a téren, hol hajdan Néró czirkusza pompázott s a hol szent Péter szenvedett vértanúi halált. A Constantin császár által épített templomban, melynek emlékéhez annyi világrendítő esemény fűződik! - Adjuk lehetőleg rövid leírását:
Az építése majd Raphael, majd Michel-Angelo által vezettetik. A XVII. század végén az építkezésbe fektetett összeg meghaladja már a 235 millió frankot, ezek után, ha a világnak nem is a legszebb, de bizonnyal legnagyobb templomává fejlődött. Fölülete 21,000 négyszögméternél több. A hosszúsága 194 m., magassága a kupola keresztjéig 132 m. A főhajóba vezető ajtón belépve, egy köralakú porphyr lapot találunk - itt történt a császárok koronáztatása. Az oszlopok, melyek a boltozatokat tartják, fülkékkel birnak s ezekben a szerzeteket alapított szentek szobra áll. Jobbról, balról óriási szenteltviz-tartók. A kupola előtti jobb oldali oszlop mellett szent Péter bronzszobrát veszszük észre, lábai a látogató hívek csókjaitól majd hogy el nem koptak már! A kupola alatt Orbán pápa által emeltetett mennyezet van, melynek magassága 29 méter, ez alatt egy oltár, melyen csak a pápa misézhet kiváló nagy ünnepek alkalmával. Ez oltár alatt van szent Péter sírja. Elől a sír bronz ajtaja látszik, e körül az örökké égő 89 lámpás s a közepén VI. Pius pápának imádkozó Canova által készített szobra! Hátul szent Péter bronzból készített trónusa.
Hosszas volna mind elősorolni az ide gyűjtött műkincseket, elősorolni a pápákat, császárokat, kiknek tetemeit a szomszédos oltárok mellett őrzik.
Visszafordulok s a kupolához vezető ajtón zörgetek; elszedik a «permissiómat» s felengednek. Széles csiga-alakú lépcső vezet a plate-forme-hoz, a falak az épületet megtekintett nagyságok neveit viselik, végre a lapos tetőre érek. Bámulom az apostolok s a Megváltó óriási szobrait, melyek a homlokzatra vannak rakva. Észre veszem, hogy Pál apostolnak kivülről óriásinak látszó 15 méteres keresztje - pléhből van. Majd a kupola felé menve, a belső karzat mozaikjait csodálva, felérünk a kereszt alá - 94 m. magasságban a plate-forme-tól számítva. Keletről a világ legnagyobb palotája a Vatikán - kertjével - északról s délről a római hegyek Róma látképével - nyugatról a tenger tűnik elénk. Lesiettem, mert a Raphael csarnokát s a vatikán muzeumát akartam még e reggel látni.
A vatikán muzeumában esett meg velem, hogy Rómában magyar szót hallottam. Egyik csarnokból a másikba haladva, piros ruhába öltöztetett kis papokkal találkozom. Praxiteles nőalakjait vették birálat alá - magyar nyelven, hogy senki meg ne értse. Nem árulom el mondott véleményöket, mert az a rózsákat is pirulásra késztetné.
11 óra tájt az Angyalvárat akartam látni. Visszautasítanak, mondván, jőjjek 3 órakor. A mondott időben odajövök, azzal fogadnak, hogy elkéstem; - 3 óra 10 percz lehetett. A két csillagot viselő individuum előtt téptem össze belépti jegyemet. Meg kellett elégednem azzal is, hogy Hadrián császár temetési helyét - a nevezetes börtönhelyiséget - nem láthattam belülről. Kivül kis czitadellának látszik.
Hátat fordítok a jobb partnak, hogy a bal parton, a tulajdonképeni Rómában folytassam excursiómat. A Via del Coronari-n végig haladva, a Pantheon elé érek. Rómának ez az egyedüli épülete, mely majdnem tisztán, a régi rómaiak korából teljesen megmaradt. Falainak szélessége 6 méter. Homlokzatát 16 korinthusi gránit oszlop képezi, melyeknek átmérője 4 méternyi. Belseje csupán a kupola tetején alkalmazott 9 méternyi átmérővel biró nyílás által vílágittatik meg. - A templomot tulajdonkép VI. Bonifácz pápa szentelte fel a kereszténységnek, ugyanekkor a Mindenszentek ünnepét november 1-re helyezve. Jobbra a főoltár mellett ott van az egységes olasz királyság létesítőjének sírja, Viktor Emánuelé. Az ott őrködő gyászruhás ur udvariasan szólít fel, irjam nevemet az ott letett vendégkönyvbe. Szivesen! Balra a 3-ik oltárnál Raphael sirja van, latin, olasz dícsérő felirattal. De nagyon sok még a látni való, sietve elhagyom Agrippa építményét.
Majd nyugatnak kerülve, Traján forumához érek. Jelenleg ez egy száz méternyi hosszúságú teret képez, szélessége 30 méter lehet. Északon Traján oszlopával, mely 43 m. magas lehet, a tér 4 sor, különböző magasságú gránit oszlopokat mutat. Útam folytatva, a Forum Romana előtt állok. Száz meg száz munkás ásóval kezében megfelelő felügyelet mellett ásnak. Az első perczre mig ki nem igazodunk e sok heverő oszlop, szobor darab a pusztulás szörnyű képét mutatja, valóságos Ischia-Lissabon a földrengés után. Csak azután némi megfigyelés után ismerjük ki magunkat azon a helyen, hova a római nép vitái megbeszélésére, vagy szabad idejét ment tölteni. Ezen a téren vívtak egymás ellen elkeseredett csatát Romulus és Titus Tatius emberei. Ok: Cherchez la femme! A szép sabinus nők! A hely mélyen fekvő, a Maximus Cloákája által még ma is ketté hasittatik. Délen a palatinus-hegy mellett ott van még a Vesta szűzek templomának nyoma, északon a Sept. Severus diadalkapujával és a szent kövezettel, mely összekötötte a Capitolt a Palatinussal, távolabb Czezár templomának romjait. A tér ma kihalt, köröskörül kovácsok, kádárok, ácsok ütöttek tanyát, a régi fényt jelenleg a szegénység, a pusztaság váltotta fel. Kár, hogy helyszűke folytán nem beszélhetünk róla.
Odább egy pár lépéssel Vespasianus császár építménye, a Colisium tűnik elő. Az épület belseje 87,000 látogatónak tudott helyet adni. Az ős Róma gladiátorai itt vívták viadalaikat. - A XIV. századtól kezdve az épület nem tekintetett egyébnek egy kőbányánál, honnan a paloták építésére szükséges anyagot szállították. XIV. Benő pápa volt az első, ki a végromlástól megmentendő, vette pártfogása alá. A többi utána következő pápa követte előbbi példáját. IX. Pius pápának jutott eszébe az északi oldal kijavítása, lépcsők elhelyezése stb. De a déli oldal, az rom. Ásatások és javítások még ma is folynak benne. Fő jellemvonása, hogy a nimesinél vagy háromszor nagyobb, tehát a legnagyobb a világon. A kerülék nagy tengelye 180 m., a kis tengely 155 m., magassága 48 m. ott, hol azt utóbb nevezett pápa kijavittatta, tehát egész a 4-ik emeletig. - Az alsó hely a «podium», mely a császároknak, szenátoroknak s a vestáknak volt szánva, még manapság is ép, a társadalom többi osztályainak helye romban hever.
A látható földalatti czellákban a viadalokban részt vett vad állatok voltak elzárva. Az egész épületnek mai napság csak egyharmadrésze áll fenn. A század elején egy építész a még most meglevő anyagot megbecsülve, annak értékét 8 millió frankra becsülte.
Nem volt tehát igaza a VIII. századbeli zarándokoknak, midőn azt mondták: «Mig a Colisium áll, addig Róma is áll s ha az elpusztul, akkor elpusztul Róma s vele a világegyetem.»
Lépteinken visszajőve, Constantin császár diadalíve alatt állunk. Egyike ez azon íveknek, melyek egyedül megmaradtak a mai kor számára. Constantin abban a korban emeltette, midőn a keresztény vallást felvette. Az egész a császárok diadalmas csatáinak fél domborművével van ékítve.
Este volt, mire visszatértem hôtelembe, a Titus építményeinek látogatásától.
A másnap egész reggele a Palatinus hegyen lett eltöltve. A hegy körülbelül 35 méternyi magasságban emelkedik Róma felszíne fölé. Rom, rom és ismét rom! Az egyes feliratok tudatják a látogatóval, hogy itt emelkedett hajdan Cicero és Catilina háza. Itt emelkedett Caligula és Tiberus császár építménye, itt volt Caligula hídja, mely a Capitoliummal volt összeköttetésben. III. Napoleon császár itt ásatott stb.
Tizenegy óra tájt hagytam el e dombot, hol minden porszem az ó-korról tudna beszélni, hogy a «Pincio»-nak nevezett sétányt lássam.
E sétány I. Napoleon műve, alkotásra nézve megegyez a nagyvárosi sétányokkal, - nevezetessége, hogy hajdan Lucullusnak kertjei itt voltak s Madame Messaline e helyen engedte át magát féktelen lumpolásainak. Most katonai zenekar s körülöttem a legutóbbi párisi divat szerint öltöztetett bella donná-k! Hanem a kilátás innen, oh az fölséges! - Tiberen túl van szent Péter temploma óriási kupolájával, a Vatikán nagy anyaghalmaza. Az Angyalvár sánczaival, az épület tetején a bronzangyallal, jobbra Róma 20 m. magas fala, északon a czyprusokban bővelkedő kékelő hegyek. Balra a Tiber mentében a templomok s házak chaosa!
Eleget láttam az örök városból; megebédeltem s hozzáláttam a holnap reggel történő elindulás előkészületeihez.
Csuklóim s a könyökizülésben éreztem még fájdalmat, de remélhettem 15 kilométernyi haladást. Vasútra siettem s gépem 1 óra után már a szobában volt elhelyezve, megvizsgáltam minden srófot, megolajoztam, a szerszámos táskát ráillesztettem. - Szobámból távozva, meg voltam győződve, hogy a Surrey Companie 4687-ik számú bicyclije tökéletesen útra készen áll. Postára siettem, alig volt zsebemben egy pár lira, estére elfogyasztandó vacsorámat sem tudtam volna kifizetni. A Genuában kapott könyvecskét előmutatva, álmélkodva hallom, ha pénzt akarok kapni, várnom kell kerek 14 napot, mert ez igy meg igy van! Ellenvetem holnapi utazásomat, inséges állapotomat. Ellenvetésük az ő részükről; csak utazzam a hova akarok - pénz lesz utánam küldve, ha inséges vagyok s nekem nincs több pénzem! Tant pis! Hosszas hercze-hurcza következik. Majd a titkárhoz fordulok, majd a postaigazgatóhoz, összejárom az épületet, felső emelettől a pinczelakásig; - ügyem csak akkor fordul jobbra, midőn biztosítom őket, miszerint követségünk útján szerzendem meg útiköltségemet. Ez hatott; kétszáz lirát kaptam s a könyv tökéletes metamorphozison ment keresztül. Még egy fél éjszakán képeztem a poloskák táplálékát s 24-ikének reggelén a corson akartam gépemre ülni.

***
(Elutazás Rómából.)
Akartam gépre ülni, mert egy rendőr a gérockos, czilinderes s ezüstbotos, már a milyenek az olasz rendőrök, alig hogy ez intentiómat észrevette, felém közeledik s tudtomra adja, hogy toljam csak ki azt a kereket a városon kivül, ha kivül leszek, akkor tetszés szerint mehetek. Ez a borzasztó rendszabály minden olasz városban divik, néha egy község-féle 5-6 kilométernyire feküdt az országút mentében - a rendőr botjával intve leszállást parancsolt - végig kellett szégyenszemre - mert az út jó volt - a gépet tolnom.
Nem tagadom, hogy néha kifogytam a türelemből, a parancs daczára nem szálltam le, végig száguldoztam a főutczán, a policzáj kiált és szalad utánam, én meg kérlelhetetlen halált okozok kis libába, kacsába, kis kutyába, melyeken végig nyargalok. E cselekedetemért csak azok a velocipédisták dobjanak rám követ, kik ugyan igy nem cselekedtek volna? Mennyire boldog e tekintetben a pesti, magyarországi s franczia velocipédista! Fogadja hatóságunk érte itt is hálás köszönetünket, mi a mi részünkről igyekezünk mentül kevesebb accidens szerzői lenni.
Kiérek gyalogolva a Piazza del Popolo-hoz, a tér jó gránit kövezetű, velem szemben a kivezető kapu. Felülök s a középen levő obelisket egyszer körüljárom. E monolith Augustus császár által hozatott Heliopolisból, a kapun meg tudvalevőleg a vasút keletkezése előtt a hivek jutottak Rómába - én ezen jutottam ki Rómából. Jobbra a villa Borghesát, balra egy kis templomot hagyok hátra, s en avant! a nélkül, hogy visszatekintenék. - Elhagytam Rómát.
A via Flamina, mely Rómából kivezet, jó úttal bír, az út mellett villák kertjei, keritéses konyhakertek s kis templomok vannak építve. Néhány percz mulva a Tiber hidjához érek, mely helyen Cicero Catilinának hiveit fogadta, mely hidnak anyaga régi, de a rajta levő Jézus és nep. szent János oszlopokat VII. Pius pápa rakatta oda. A hídon túl az út ketté ágazik, azon folytatom útamat, mely balfelé tart. Örülök a kitünő tavaszi időnek, gyenge déli szél csak segített előhaladásomban, a mennyiben tolt, fájdalmat csupán csuklóban s könyökben éreztem akkor, midőn útam kissé göröngyös kezd lenni. Hanem fájdalom! utána folyton emelkedett! Stortában, alig 100 klm. távolságra Rómától már 100 méternyire emelkedett a tenger feletti magasság. A táj erdős, hegyes, az út jó, folyton kigyózó. Lent a völgy rétjei mocsárosak, a mély árkok szakértő csatornázási rendszerről tanúskodnak.
Sok bajom van a Rómába induló társaskocsikkal, melyek elé fogott lovak borzasztóan félnek gépemtől, én a késedelem miatt boszankodom, a kocsisok káromkodnak, őt tudják, miért. Baccanónál már 300 m. tengerfeletti magasságba érek, visszatekintek még egyszer Róma felé, de nem látni belőle, vagy is inkább csak gondoljuk látni a Péter temploma kupoláját. Adieu! A levegő sajátságos fanyar dögleletes szagú, később balra vagy 20 klmnyi posványos tavat fedezek fel, annak tulajdonítottam e borzasztó szagot. Bámulva veszem azonban észre, hogy gépem a legnagyobb könnyűséggel hajt fel a merész ívhajlású dombokra, a nagy munkában észre se veszem a változás okát, egy perczre én is mint Servadac Hector, azt hiszem a föld elvesztette vonzó erejét, de hogy a kis szellőből valóságos sirokko lett az én percznyi előnyömre.
Ronciglione előtt balra az út mentében régi etrusk város romjai, Impostától balra egy kedves kis tó látszik, mely az előtt mintha egy vulkánnak lett volna kratere, a táj mindjobban kihalt, magasabb tengerfeletti helyet foglal el.
Impostát elhagyom, miután egy kis bort, néhány nyers tojást tudtam kapni s repülj!
Alig hogy a városból kiérek, az út a viterboi hegynek vezet, magassága az 500 métert haladja meg, nincs mentség, nem segít se kedvező szél, se pihent lábikra, 4 kilométernyire tolni kell felfelé a gépet.
A viterboi hegy tudvalevőleg a régi világban mint Etruriának fő védbástyája gyanánt tekintetett, Fabius konzul megmászsza s az etruskok rövidet huznak. Igaz, hogy a tulsó oldalon a leszállásnál ugyan ugy vigyáztam, hogy Viterbo előtt is San Remot ne csináljak.
Déli 12 órakor értem a városba, 7 óra óta 80 kilométert tettem meg. Rövidesen megebédeltem. Egy francziául beszélő olasz, ki asztalomhoz ült, szives volt a város nevezetességével megismertetni. Székesegyházuk, melyet bejövet láttam, egy gyilkosság szinhelyeül szolgált, melyről Dante poklának 12-ik énekében beszél, a téren meg IV. Adrián pápa kengyelét - jobbágysága jeléül - I. Frigyes császár tartotta.
Ebédemet végezve, arra a nevezetes templomtérre léptem, ott ültem fel, ámbár egy vikszos kalapú nem épen udvariasan szólítgatott le alkotmányomról.
A várost elhagyva, sívár, kietlen meszes vidék következik. Minden jó, csak a táj kétségbe esett képe s a boruló láthatár sirásra késztető. 20 klmnyi jó út után Montefiascoret hagytam el, miután kitünő muskotály borával megöblítettem száradó torkomat. Majd előttem a bolsenói tó, melynek kerülete 46 klméternyi s nem kell senkinek kiérdemelt geologusnak lenni, hogy beismerje, hogy ez csakugyan egy kihalt krater. Angolnái még a «purgatorium»-ban is meg vannak dicsérve, a 24 ének alatt. Érdekes képet nyújt e tó felülről a hegy oldalába vágott útról tekintve, apró szigetkék látszanak rajta, ezek egyikén fojtatott meg tudvalevőleg Nagy Theodorik leánya Amalasunthe.
A mint igy elbámészkodom a tó szépségében, a szép idyllen, melyet a síkra épített etruriai faluk képe nyújt, nem veszem észre, hogy egy óriási zápor szakad rám! A bazalt kövekből kirakott út ellentállott a lágyulásnak, utána kemény maradt, rólam csorgott a viz! Bőrig áztam.
Délután 3 óra tájt értem Bolsenába. Az első kocsmába vetődtem, szótlanul ültem egy jól égő kandalló elé s nagyon elbúsultam magam, de rossz pálinkát, azt ittam - sokat! Testemen egy szikrányi száraz nem volt, az ivóban piszkos képű emberek sugva-búgva dugták össze fejüket, a mint sandítva reám tekintettek. Az ereszről locsogva zúgott a zápor.
A vasúttól 20 klmnyi távolságra vagyok. S ez emberek nem értenek engem - én nem értem őket! Mit tegyek most, ha az eső eltart egész éjjel, eláznak az útak, nem fogok elindulhatni három napig. Itt rekednem nem szabad! - Eszembe jutott az alelnöknek mondott igéretem: «megteszem ez útat velocipéden, annyira, a mennyire az idő megengedi, ha más járművet használandok, kilométerről kilométerre tudatni fogom önnel.».
Megittam 50 centimes ára rossz rumot s a parasztok nagy hüledezésére kimegyek, gépre ugrom, Orvieto felé menendő.
Tollam gyenge azon jeremiádák leirására, melyeket elmorzsoltam e 20 kilométer gyaloglása, bukfenczelése, négykézláb mászása, tolása, húzása, vonása közben.
Isten bocsásd bűnömet, sokat káromkodtam márczius 24-ikén, majd az évfordulóján e napnak le viaszgyertyázom!
Orvietói vasútállomáshoz érve 5 óra tájt, az eső még folyton szakadt. Beültem a restauráczióba s vártam az első Florenczbe induló vonatot. Gépemről s magamról a sarat lapáttal hányhattam volna! Ez a mizerábilis állapot még nagyobb bajt zúditott a nyakamra.
Tudvalevő dolog, hogy a szerencsétlenség duplásan, triplásan jár. Nem magamra vonja sáros állapotom az olasz zsandárság figyelmét? Ők nem beszélnek francziául, én nem értek olaszul - egy a vonatot váró olasz-franczia tanár von ki a hinárból.
Bizony, midőn reggel a Piazza del Popolon felültem, nem hittem, hogy ily csúfosan végződjék nappalom!
Este 11 óra tájt Florenczben, a «Hôtel de la Ville» első emeletén volt szobában, puha fehér ágyon volt bőven alkalmam elmerengeni a velocipéd-utazás kinos élvezetéről.
Ugy a hogy elértem tehát Florenczbe (Firenzába), régente Toskánának s a 60-as években Itáliának fővárosába.
A mi hajdanta Romája volt a világnak, az lett Florencz a modern korszakban Itáliának: a nyelv, az irodalom, a tudomány, a művészet bölcsője. Hiszen Dante, Boccaccio, Leonardo Bruni (alias Aretin) bölcsője itt ringott. A XVI. század elején az olasz művészetek három corypheusa itt dolgozott együtt: Leonardo da Vinci az «Úrvacsorája» halhatatlan szerzője, Michel Angelo és Raphael. A város maga a XIII. században virágzó kereskedéssel bírt, melynek lendülete még inkább nő az arany «florin»-ok verésével. A XIV. században lakói sokat szenvedtek a polgárháború által okozott bajoktól - ekkor történt, hogy Dante, mint Gibelin-párti számüzetik szülővárosából, majd meg a Boccaccio által leírt pestis sanyargatja őket. A XV. században ujra virágzásnak indult, igaz, hogy e felvirágzást nagyban a hatalomra vergődött Medicis családnak köszönhette.
A város az Arno által hasittatik ketté, az Appenninek utolsó lánczolatai félkör alakban veszik körül.
Vándorlásomat Florenczben és Florencz körül igen természetesen a város közepén kezdém, miután reggeli gyanánt sok csokoládét bekebeleztem.
A Piazza del Signoriáról jőve, betértem a góth izlésű Loggia dei Lanzi szobor művét megtekintendő, «Polyxena elrablása» szobra előtt állok, midőn egy gyanús külsejű fráter közeledik felém, vegyek tőle florenczi tájképeket? - Nem kell nekem, hisz már minden zsebem tele van vele! - No abban az esetben vegyek tőle más fajtájúakat - s ezzel egy méter hosszúságú, tenyér szélességű papírt fejt ki. - Vagy 20 darab obscenus fénykép volt rá fotografirozva.
Olyanformán manöviroztam, hogy a tőlünk 3 lépésnyire álló rendőrnek a commerce-t okvetlenül észre kellett venni. Igen közönyösen viselte magát, daczára annak, hogy mindent látott. - Párisban az ilyen üzlettel foglalkozó fráter a 100 frank pénzbirság s a két évi fegyház alul nem szabadult volna. - Florencz utczáin nyiltan gseftelhet. - Útálattal zavartam el magamtól a brigandot!
Majd egy negyedórát szántam a jelenlegi városházára (Palazzo Vechio), a melynek külseje régi lovagvárnak tetszik, lőréseivel és majd 100 méter magasságú tornyával.
Majd a Galleria degli Uffizi képtárába mentem.
Ezen, a Medicis-ektől eredő képtár tudvalevőleg gyarapodva a lotharingiai herczegek képtárával, egyike a világ leggazdagabbjainak. A flamand és holland iskola is képviselve van Rubens és Rembrandt remek művei által. Majd a szomszédtermekbe haladva, ott találjuk a régi szoborművek között a Medici Vénus szobrát, mely Tivoli mellett találtatott, odább Raphael és Tizian remekei. Majd odább Salvator Rosanak látjuk tájképeit a venetiai és lombardiai iskolában.
Oh, mennyire emlékembe hozták e remekek a «route de la Corniche»-t!
A következő teremben meg Rubens «Vénus és Minervá»-ja mennyire eszembe juttatta némely hazánkbeli szépet!
A nagyon sok szép látása végre is kifárasztott, kiéheztetett.
A gyomor követelményének eleget téve, siettem a többi nevezetességekhez.
A via Calzaiolin haladva, a székesegyházhoz, a toronyhoz (campanillához) s a baptistériához érek. Ez utóbbi egy nyolczszegletes kupolás épület, a dél felőli ajtón szent János históriáját ábrázoló fél domborművek bronzból, művésze Pisano 22 évig dolgozott rajta, mig elkészült vele, belseje hasonlít a pizaihoz. Majd a szemben levő székesegyházba néztem. Ez a legszebb góthstylusban épített templom, melyet valaha láttam. Az épület a XIII. századbeli, kupoláját a XV. században készítették el 14 évi munka után. Hosszasága 160 és szélessége 104 m. - A kupola összes magassága 107 m. Kár, hogy homlokzata még ma sem készült el. Viktor Emánuel rendeletéből 1875. óta dolgoznak rajta. Belülről tekintve, az épület impozáns volta meglep, kórusa a kupola alatt van. Az északi sekrestye arról nevezetes, hogy Laureco Medicis ide menekült a Pazzi lázadás alkalmával s itt talált menhelyet.
Kiérve a székesegyházból, a Campanilla őreihez fordulok, felmenetelt kieszközlendő. Megtörténik. Ez építmény négyszögű, 84 m. magas, vagy 400 lépcső vezet egész a tetőig. Szelet éreztem már lent is, azonban felérve észre veszem, hogy egész orkán dühöng, permetező eső és hópelyhekkel. Adieu holnapra tervezett velocipédezés az Appennineseken keresztül.
Felülről a borús idő daczára szép kilátás nyílott; minden oldalról a hegység óriási hóval takart csúcsai, lent a völgyben elterülő Firenzával.
Nem időzhettem fent hosszú ideig, az orkán leröpítéssel fenyegetett, a kapuajtó nagyságú ablakokon meg sűvöltött rémületet gerjesztőleg.
Az Arno tulsó oldalára igyekeztem jutni, midőn a Vecchia hídja mellett Machiavellinek háza mellett utczai szerencsétlenség történt; egy valakit kocsi gázolt el. - Mint egy villámütésre, minden utczából fekete kámzsába bujtatott, fekete álarczos egyének jöttek elő, betegszállító kosárral, a beteget segélyezendő. Tagjai voltak ezek egy középkorban alkotott szerzetnek. - A nép rokonszenvez velök. Üdvös munkájukat végezve - nem váltanak senkivel szót.
Már majdnem szakadó esőbe érek a jelenlegi király lakhoz, a Pitti palotához. Kivülről a palota egyszerűsége lep meg, mintha óriási szikladarabokat raktak volna egymás mellé s ez képezné az épületet. - Az őrök egyike igen szivesen vezetett keresztül Viktor Emánuel volt szobáin.
Kiváncsi voltam megtudni, vajjon az útak a városon kivül eláztak-e? Egy automedon csakhamar meg lett fogva s ki! - permetező esőben útakat vizsgálni.
A Viala dei Colli-ra hajtattam, Olaszország e legszebb sétányára, mely a kormánynak két milliójába került s simaságra bizony nem állja ki a versenyt a közönséges franczia országúttal - szélessége 18 méter, hossza vagy 6 km. A város déli részén kivül vonul el, a dombokról szép kilátást nyújt a városra. Szép rózsasövények, platán szálfák szegélyzik. Balkézről Eugenia excsászárnő villája látszik.
6 óra felé valamelyik Trattoriába vágtattam ebédelni s onnan a vendéglőbe a holnapi vasútutazáshoz készülendő Bologna felé.
Elfelejtettem elmondani, hogy még Rómában megtettem azt a fogadást, hogy gépemet szobámban meglakatolva fogom tartani. Rómában ugyanis - utolsó este, haza jőve, az Orientben egy sereg pinczért látok, az «Invencible» felett voltigirozni. Kikergettem őket s hogy gépemet még egy ily attentatumnak ki ne tegyem, megigértettem magammal, hogy csak első rendű hôtelba szállok, - ott discrétebb szolgaszemélyzetet találok. Franczia területen bárhol hagytam gépemet, meg lehettem győződve, nem nyul hozzá senki. Az olasz, ha nem tapogathatta, savanyú képet vágott.
Nem akartam még 8 órakor lefeküdni, kinéztem még egy perczre az Arno partjára. Az eső megszünt ugyan, de heves északi szél fújt, egyszerre ének és mandolin hangjai tesznek figyelmessé. Ohá! - gondoltam - egy szerelmes olasz legény, kinek zsebében tőr van, dereka körül meg selyem hágcsót hord körültekerve. Szóval, egy szilaj Romeo, ki mielőtt tönkre kurizálja Juliáját, lyrikus dalokkal preludál.
Közeledem feléje, modern fekete ruhába van bujtatva, fején Rembrandt-féle kalap, hosszú haja vállára hull. No ez költőt, festőt vagy szobrászt árul el. Egy balkonra szegzi szemeit az első emeleten, - nagyon szerelmesnek látszik. A balkonra nyíló ablakajtó kinyílik s egy bella Donna - egy marék centimeseket dob eléje.
Tyhű, micsoda tus! - Ha ez igazán szerelmes volt!?
Másnap reggel számlámat kértem, a reggel induló vonattal szándékoztam tovautazni.
Elém adják: 25 lira egy és fél napra!
Még csak nem is kávéztam a vendéglőben, a szobát, mint az Olaszországban szokás, előre kialkudtam 7 liráért. Azt hiszem, tévedés van a dologban.
Tudtomra adatik, hogy nem. Azoknak az utazóknak, kik nem a vendéglő «Table d’hôte»-ján étkeznek, hanem másutt, a szoba az előre megtörtént kialkudás daczára is drágább lesz. Pl. az enyém 7-nek alkudtatott ki, lett 10. A felhúzó gépen történt fölmenetel, szolgálat, borravaló stb. Stimmt auffallend! Bandion, micsoda koppasztó!
26-án 9 órakor a Bolognába induló vonat II-od osztályú coupéjában foglaltam helyet. Összesen 3-an ültünk bent. Egy fiatal bécsi házaspár, mely Olaszország most az egyszer nem mosolygó ege alá jött mézeshetét elmorzsolni.
Daczára, hogy az Appenninesek méltóságteljes szépségében gyönyörködtem, nem állhattam meg, hogy észre ne vegyem, mennyire szerelmes egy pár az! Honfitársnőm gyönyörű szőke nympha volt, melynek hasonmását könnyen fellelhetjük Makart «Dianna vadászatá»-ban. Boldogja beszélt neki itáliai éleményeket Simmeringről, Hietzinger, Mödlingről s volt oly hamis alkalmas időben, egy-egy tunnel áthaladása idejében - hangos puszikat nyomni rózsás körömre, eperpiros ajakra. Cré coquin, va!
A pisztolyok hazáján, Pistoján túl lámpákat gyujtott a conducteur, a legényke sietett ráhúzni a fátyolt. A tunnelek egész serege következett, egyik nagyon hosszú volt. Szerelmes honfitársaim megkéstek... a vonat egyszerre világosra ért... Az elém tárt képet nem irom le, azok a kiváncsi olvasók, kik kiváncsiak rá, üssék fel Brantôm-ot megfelelő helyen...
Lám, mily befolyást gyakorol Itália balzsamdús levegője a nászútra indulókra!
Az ablakon kitekintve, csak gratulálhattam magamnak, hogy veloce-útra nem szántam magamat az Appennineseken keresztül, a hegység félmagasságig hóval volt borítva, lent a völgyekben zúgva hömpölygött az olvadó hó leve, itt-ott sárgásszinű vizeséseket képezve.
Délután két óra tájt Bolognában kitünő ebéd elfogyasztása után siettem azt látni, a mit lehetett. A holnapi napot velocipéd-útam folytatására akartam szánni.
Sikerült! Az idő kedvezett egész Goláig. A magyar határig ezerszáz kilométert lehajthattam.
Bolognában az egyetem épületére s a ferde tornyokra voltam kiváncsi. Ez egyetem egyike a legrégibb olasz egyetemeknek, a XIII. században tanulóinak száma a 10,000-et haladta meg. - Orvosi facultása itt eszközli először az emberboncztant. A XVIII. században Galvani itt fedezi fel a villanyosságot. Jogi fakultása a római jog előadását kezdi meg.
Fájdalom! az épület képtárát, muzeumát nem láthattam, meg kellett tehát elégednem azzal, hogy láthattam, miszerint ez épületnek is utczára szolgáló földszinti része a többi házak - paloták módjára - csupa magas arcadokból áll.
Ime egy város, melyen a legnagyobb eső idején végig járhatjuk a várost, a nélkül, hogy egy csepp esőt kapnánk. Ha nem tévedek, ez építési mód unikum a maga nemében.
Csakhamar rábukkantam a ferde tornyokra, a 100 méter magasságúra felmentem, négyszögű, fél oly magasságú pajtása felé egy és fél méternyire hajlik. Vagy 450 borzasztó korhadt állapotban levő falépcső vezet fel; hogy itt egy pár látogató nem szegte eddig nyakát, a csodával határos. Egész a tetőig csupa szúette falépcső vezet, a vezető nem mulasztja el figyelmeztetni a látogatót, kapaszkodjék becsületesen a karfába. A felülről élvezhető kilátás kárpótol a fáradtságért, jó szem a síkon keresztül ellát Veronáig, Velenczéig! A másik ferde torony, a kisebbik 3 méternyire hajlik el. Ezt az egyet készakarva építették ferdére. Ehhez hasonlította Dante Antée óriást, (Pokol XXXI.) «s midőn egy terhes felhő száll el fölötte».
Képtárak, paloták, terek, templomok látogatását megúntam már, ugyan itt is láthattam volna egy csomót. De a reggel történő indulás minden figyelmemet lekötötte, meleg fürdőt vettem, borotválkozni mentem, velocipéd útipodgyászt készítettem. Vacsora után még egy rövid sétát tévén a boltozatok alatt s aludtam, akár az aludttej.
27-én reggel 7 órakor már a Bolognától északra vezető országúton hajtottam, gépemen ülve.
Gyönyörű tavaszi regg, az út a lehető legjobb állapotban volt, az előző nap esője nyirkossá tette ugyan, de bizonyos rugalmasságot adott neki, melyen élvezet volt a hajtás. - A városból kiérve, néhány szelid hajlású, gépen megjárható dombom volt, majd a Capo d’argine falu elhagyásával egy végtelen síkságra jutok! - Északon, messzire az alpesek kékelődnek, az Appennineseket egészen elhagytam, az út olyan, mint a billard-asztal, az egész táj csupa rizsültetvényeket mutat. - Mondják, hogy Olaszországnak ez a legtermékenyebb tájéka - sejtettem, mert ennyi csatornát, szabályozott folyót egyhamar egy vidék sem mutathat.
Reno folyót átlépve, 11 óra előtt már Ferraraban vagyok. Csak kevés időt szentelhettem azon városnak, hol a XIV. században Este herczegnek fényes udvara pompázott.
A déli kapun behajtva, egy jobb vendéglő után néztem, hol egy beafsteak-nek elfogyasztása után szivarra gyújtva, Ariostonak, «Az őrjöngő Rolland» szerzőjének háza után tudakozódtam, a Corso del Porta-n végig sietek, befordulok jobbra s im ott állok a költő háza előtt!
Igénytelen kis emeletes házikó, formára szegényebb Galilei szülőházánál, levakartam róla úti naplóm számára az emléktábla következő feliratát:
«Parva, sed apta mihi, sed nulli obnoxia, sed non sordida,
parta mea sed tamen oere domus.»
Állítólag a költő mondása. - Visszajöttem lépteimen s Ariostonak szobrát biró térnél jobbra fordulva, a szent Anna kórház után tudakozódtam. Látni kivántam benne a czellát, melyben Tassót, a «Felszabadított Jeruzsálem» költőjét mint őrültet zárva tartották. - Nem érhettem czélt, az elém jött szolga tudatta velem, jőjjek 2 óra után.
Velocipédemhez vissza sietve, fél óra mulva már a Pó hídján hajtottam keresztül. A Pó képezi Romagna és Velencze között a határt, a hídat átlépve, könnyebbülten sóhajtok fel, - no még ez az egy kerület s a krajczárok és forintosok hazájába érek. A táj mindig egyforma - sík.
Délután 2 óra tájt Rovigóba érek. Az oda érkezés kissé nehézkes volt. Nem tudom hol, de marhavásárnak kellett valahol lenni, a járást a kitünő út daczára lassítani kellett az úton járó állatok miatt, melyek először rám bámulva, eszeveszett futással rohantak ároknak, bokornak.
Rovigóban a szűk és tekervényes utczán csak a Pádua felé vezető országútat kérdem s mert egy rendőr nagyon a sarkamon van, hogy a felülésben gátoljon, a mily gyorsan csak lehet, kitolom gépemet. Kivül felülve rá, csakhamar az Ets folyón is túl vagyok, fél 4 órakor Monselicebe érek, mely az Euganez, magányosan álló vulkanikus hegyorom déli oldalán terül el; aggódtam, hogy e hegy nyulványai a páduai útamat teszik dombossá s a Páduába még az nap történő megérkezés kompromittálva lesz. Tévedtem, e hegycsoport csak alig 8 kilométernyi útat tett dombossá, haladhattam tovább asphalt símaságú úton. E helyiséget elhagyva balról, a hegység között apró házikókat veszünk észre; az Arqua falu arról nevezetes, hogy Petrarca ott halt meg.
Háromnegyed óra után Battagliába érek. Az elébb említett euganei hegy nyúlványai még ide is elérnek s magában a városban gyógyforrást bocsát ki, mely ez idő szerint gróf Weinpffen tulajdonát képezi. A gyógyviz hatása kell hogy üdvös legyen a betegek számára. Az utczán borzasztó sok fülig betakart köszvényes podagrás embert lehetett látni. No, nem szabad, hogy félreértessem, ugy értem: ezek idegenek, kik gyógyittatni jöttek magukat.
Kiérve, egypár kilométernyi trachyt sziklás vidékem van balkézfelől, ugyancsak balról Abano falu látszik, hol állítólag Titus Livius született.
5 óra tájt Páduának szűk, tekervényes és mert a galeriákat s arkadokat akkoriban rombolták, hogy az utczákat szélesítsék, épületanyagokkal telt utczáiba érek. A 120 kilométernyi útat a legjobb kondiczióban hagytam hátra.
A «Hôtel Fanti»-ba szállva, meglep a vacsora ízletes volta s a mellett olcsósága (6 frank borral kenyérrel). Mászkálásra nem éreztem kedvet, jól esett a nyugalom.
28-án napfölkeltével Pádua keleti kapujánál ültem gépemre, Dolo előtt átléptem a Brentát s innen kezdve ezen már-már posványosodni kezdő síkon, mely azonban még mindig kitünő terméseket ad rizsaratás idején, kelet felé haladok, jobbkéz felől a Brenta folyó, balkéz felől a Velenczéből jövő vonatok zakatolnak. S középen húzódik el a majdnem francziás országút.
Mestre felé közeledve, előttünk a Lagunák ezer meg ezer pocsolyás szigetkéikkel s azon túl az adriai tenger. A tenger felszinéről kupolás paloták, templomok tornyai, városrészek látszanak lebegni. Az elbámészkodott útas, - már mint magam is azt hiszem, - boszorkányság, délibáb űzi velem csalóka játékát. Dehogy, az a víz tetején lebegni látszó tündérváros egyszerűen Velencze.
Mestre-ben az első fogadóban szobát váltottam, oda helyeztem gépemet, a vasútról elhozattam czivilruhámat tartalmazó táskámat, a mily gyorsan lehetett, átöltözködtem, szobakulcsomat zsebre vágva, vasútállomásra rohanok s néhány percz mulva a 3 és fél kilométer hosszúságú, 8 méter szélességű töltésen robogtunk, mely a Lagunák fővárosát összeköti a szárazfölddel.
D. e. fél 11 órakor Velenczében voltam.

***
Velencze. Elutazás.
Gondolába szálltam, mely a «Hôtel de Monaco»-ba volt menendő.
E járművek a XV. századbeli regulához hivek még manapság is, feketére festettek. Elején a bárd alakú, magasra kinyúló vassal, mely hídak alatt kényelmesen elfér s ennek következtében a gondola átjutását nem teszi kétségessé, azonfelül a «poppo» (gondolás) súlyának ellensúlyt képez.
A nagy kanálison hajóztunk végig, a vendéglő embere futólag megmutogatta az útunkban érintett palotákat; ez a Zichy-Esterházy palota, amott az a Sina-féle, távolabb az meg Don Carlosé, emez a Mocenigo palota, hol lord Byron lakott annak idejében. E különböző stylusoknak hódoló palotasoron bámulva, átadom magam a város történelme reflexiójának.
Néhány sorral hadd emlékezzem meg róla itt is, igérem, rövid leszek!
Velencze hatalma tudvalevőleg Dandalo doge idejében a XIII. században kezd érvényesülni. A XV. században a «tizek tanácsá»-nak kezében van a kormányzó hatalom, Mocenigo ez időben veri meg a többi népek közt a magyarokat is és az Adria uraivá lesznek s a kereskedelemnek gyúpontját képezi a város.
Konstantinápoly a XV. század közepe táján török uralom alá kerül s Velencze - hanyatlani kezd. Ugyancsak ez század végével rövidebb útat találnak India felé s a kereskedelem a Portugallok kezébe kerül. A XVI. században a törökök ellen vívott csaták oly kedvezőtlenek, hogy csak észak itáliai birtokai maradnak meg. Napoleon korában semlegesek akarnak maradni, azonban - utolsó doge-ja meghal, majd olasz, majd osztrák birtokot képez, Radetzky 1848-ban hosszas ostrom után Ausztriához csatolja, a 66-ik hadjárat azonban végleg Itáliához fűzi. Mig e néma történelmi dissertáczión végig futottam, elértem a fogadóba.
A vendéglős szivesen megmagyarázta, hogy e várost megtekinteni megbizható cicerone nélkül - nyelvet nem ismerő egyénnek majdnem lehetetlen. Vannak a fogadóhoz szerződtetett emberek, kiknek becsületességében és városismeretében meg lehet bizni, ha kivánok egyet, még ma 2 órára, mire ebédemet végezem, meg lesz. - Elfogadtam - kaptam egyet.
A mint a Marc tere felé haladtunk, ajánló könyvét mutatta, magyar nyelvű ajánlatra bukkantam benne. Zichy gróf úr tiszta lelkiismerettel ajánlja e vezetőt honfiai figyelmébe. A nemes gróf nem tévedett, veres borotvált arczú, sasorrú vezetőm csakugyan jó vezetőnek bizonyult.
Elhatároztam, hogy a várost, a mennyire csak lehet, szemle alá veszem s azt még az nap kezdem el.
Kiértünk a Szt-Marc térre. Itáliának csakugyan nincs több oly tere, mint ez, hosszúsága 170 m. és szélessége 50 lehet. Az egész tér széles trahcyt és márvány lapokból van kikövezve. Köröskörül gyönyörű paloták által környezve s keletről az impozáns Szt-Marc templommal.
Ezer meg ezer sötétszínű galamb lepi el a teret, melyeket a várost tart el kegyeletből. Dandalo tengernagy ugyanis Candia szigetét meghódítva, e galambok őseivel tudatta az örömhírt Velenczével, az óta van koszt az idegeneknek is a várostól, a Szt-Marc templomának boltívei meg elég egészséges lakást adnak.
A téren végig haladva, a román bizanczy stilusban épített templom felé indultunk.
Mily szép látványt nyújt e sok kupolás, délutáni napsugárban csillogó X., XI. századbeli épület! S hol nem találjuk az aranynak, bronznak, márványnak, mozaiknak e csodás sokaságát. A főbejárat felett látjuk a bronzból levő gazdagon aranyozott lovakat, melyeknek magassága 1 és fél méter s melyek annyi vándorláson estek már át. Nero diadalíve fölött voltak hajdan, majd Konstantinápolyba, onnan meg Párisba kerülnek a Caroussel diadalíve fölé. Ferencz császár visszaszármaztatja a Szt-Marc fölé. Az előcsarnok gazdag mozaikja csupa bibliai históriákat ábrázol. A főbejárat ajtaja előtt látjuk azt a három vörösmárvány lapot, melyen Barbarossa Frigyes kibékül III. Sándor pápával. A templom görög kereszt alakjára épített, főhajója három boltozatos, földszintje csupa XII. századbeli mozaik. Tiszta veszedelem járni rajta, mert nagyon meg van viaszkolva. A főoltár Szt-Marc reliquiáit foglalja magában. Balról a szomszédos oltár négy oszlopa Salamon templomából való. Jobbra-balra doge-k siremléke. Egyik oltáron egy darab kő Tábor hegyéről.
Vezetőm mindezeket komolyan beszélte, mig én jegyeztem s néztem, nem volt tehát okom kételkedni.
Majd a kriptába s onnan fel a galeriákra rándultunk, a mult nagyságát bámulva mindenütt.
Másnap kellett eljönnöm, hogy a Marc-templom kincseit lássam: vért, a Megváltóét, egy darabot szent János koponyájából, authentikus forgácsát a keresztfának stb.
Kijőve, a templom tornyába siettünk, mely ettől néhány lépésnyire áll nyugatra. Kényelmes, széles csigavonalon lépcsők vezetnek a 100 méter magas toronyba. A lenyugvó nap gyönyörű szinben tünteti elő lent Velenczét - ketté hasítva nagy kanálisa által, odább az Adriát, azon túl a kékellő Karst, alpeseket s Appennineseket.
Kiváncsi voltam még a templom tulsó oldalán épített óra-műbe (Torre del Oroglio) felnézni. Két bronz vulkán között egy harang áll, az óra-mű mechanizmusa az óriások kezében levő kalapácsokkal ütteti Velenczének az órákat. A mű XV. századbeli. Olasz tolmács elbeszélte a gépszerkezetet - egy szót sem értettem belőle.
Mielőtt vacsorámat mentem volna bekebelezni, még egy ugrásra leszaladtam, a templomtól nyugatra eltérő «Piazzetta»-térre vetendő egy pillantást.
E tér egyrészt a kanális, a doge-k gótizlésű palotája, a királyi palota által van határolva. A téren két egyenlő magasságú gránit oszlop van, egyiken Szt-Marc szárnyas oroszlánja, a másikon Szt-Teodor áll bámulatos hidegvérűséggel egy szaladó krokodil hátán. E két oszlop között történtek hajdan a kivégzések. Itt végeztetett ki az árulással vádolt Carmagnola vezér. Ez idő szerint gondolások pipázva ott várják a pasasirokat.
Beköszöntött a szürkület. A doge-palota megszemlélését másnapra hagyva, a gyomor követelményeinek siettem eleget tenni. Vize a lehető legrosszabb, ugy látszik nem is isznak belőle, a Dreher-féle sörház söre könnyen felejteti e bajt.
Másnap reggel a doge-k palotájára került a sor. A bejárattal szemben nyílik a lépcsős felmenetel. «Óriások lépcsőjé»-nek nevezik Mars- és Neptun-nak oda állított óriási szobrai után. - A lépcső arról nevezetes, hogy az első lépcsőszakon történt a doge koronáztatása. - Az első emeleten levő képtár egy XVI. századbeli tűzvészben sok képet veszített, a jelenlegi képek a XVI. és XVII. század mestereinek muzeuma gyanánt tekinthető (Veronèse Pál stb.). A nagy tanácsteremben látjuk a világ legnagyobb olajfestményét, a «Paradicsom»-ot (hossza 22, szélessége 10 m.) A többi képek csupa történelmi tárgyakat ábrázolnak. A II-ik emeletre menve, ott találjuk a szent inquisitió előtermét, a terem falán alkalmazott tenyérnyi nyílás, az előtt egy márványból készített tátott szájú oroszlánfej által volt maskirozva. Ide dobták a névtelen feljelentő leveleket. Az oroszlán fejét Napoleon sietett a Louvre-ba elhelyezni. A doge-palota a «sóhajok hídja» által, az ólomfedelek börtönhelyiségével van összekötve. Sietve átmentünk rajta. Vezetőm gyertya világánál mutatta meg a földalatti czellákat s ezek közül azt, melyben a halálra itéltek utolsó 24 órájukat töltötték. A középen korhadt deszkázat áll, - ez volt ágyuk.
Az utazók heve engem is elfogott, lekapartam egy darabot belőle. Ha minden utazó igy cselekszik, minden évben más korhadt deszkát rakhatnak oda.
Casanova ur czellája - mondá vezetőm - már nem látható, az közvetlen a fedelek alatt volt, a franczia forradalom idejében bontatott széjjel. Sajnáltam, hogy a XVIII. század e nagy szélhámosának nem láthattam börtönét. Egyik rokonát Montpellierben egy esküdtszéki tárgyalás alkalmával a vádlottak padján láttam. Szerette a kártyát - vesztett - sikkasztott.
A nap hátra levő részét a templomok látogatására fordítottuk. Megemlítem ezek között a S. Giorgio Maggiore-t, mely a Piazzettával szemben egy kis szigeten épült. Benediktinusok temploma hátulján 48 támlásszék támláján a szent Benő által véghez vitt rengeteg csodák vannak szép féldomborműbe fába vésve. Pap magyaráz - midőn ahhoz a jelenethez ér, milyen jó orvos volt szent Benő, gondoljon mindenki az öreg apja halálára, hogy szomorú képet csinálhasson, mert máskép frenetikus kaczajba fog kitörni. Már pedig akkor a szent atya részéről legalább is zsidónak vagy pogánynak tekintetünk.
Délután a Giardini publici (nyilvános kertek) néztük meg, melyet I. Napoleon egy régi zárda helyébe épittetett, másnap Lido nevezetű kiránduló helyre mentünk, mely azonban e kora tavaszi időben még néptelen volt, néhányszor fel-alá mentünk a nagy kanálison, hol vezetőm majd mozaik-, majd szövő-, majd tükörgyárba szeretett volna vezetni, - de nem kértem belőle.
Kisütöttem, hogy egy darab velenczei tükröt szeretnének a nyakamba sózni 50 frankért. Nem kértem belőle!
31-én napfölkeltével a «Hôtel de Monaco» előtt elmenő gőzhajóra ültem, mely a vasútállomásra vitt ki, az induló vonat 7 órakor már Mestre-be tett le.
Gyenge reggeli bevétele után veloceomon ültem, Trieszt felé menendő.
Említettem már egy helyen, hogy olasz városon keresztül velocipédezni csak ugy szabad, ha a veloceman rendőrségi közeg által le nem ránczigáltatik.
Képzelhetni, mennyire resteltem rövid nadrág s hosszú harisnyában jó úton gépet tolni. Az inséges állapotot reparálandó, Velenczében oly nadrágot készittettem, mely jobbról-balról - a két oldalon térden felül fel volt hasítva s kamásli módjára gombok által begombolható volt, ha városon keresztül gépet toltam. - Gépre ülve felgyürtem s madzagokkal kötöttem meg.
A dolog czélszerűtlennek bizonyult; velocipéden ülve, a nadrág szárai lecsúsztak s végei a kerékküllőkbe verődve, többször eséssel fenyegettek.
Városba érve, ha begomboltam is, az utánam iramodó kölyök seregnek - ennek a mindenhol létező százfejű hydrának (veloceman szempontjából ítélve) - csúfolódására elég tápot nyújtott ez a vadforma nadrág. Köszönhetem az olasz rendőri intézkedésnek!
Ilyen körülmények között mentem végig Trevison, majd Piávát átlépve Conegliánon, hova 11 óra tájt érek s reggelizem.
Sajátságos időjárás járt, a reggelek szép verőfényesek voltak, a délutáni órákban zápor jött. Igy történt 31-én is. - Délután fél 3 óra táján Casarsától 10 kilométernyire lehettem, egyszerre beborul s megerednek az ég csatornái. Az úttól balra a nyilt mezőn csűrfélét veszek észre, leugrom a gépről s bemegyek. Szalmát, szénát tartalmazó pajtában leltem magamat, kevés vártatva jött oda vagy 5-6 utas. Paraszt, marhahajcsár, koldus, csavargó.
Megúnva a sok kérdésre felelgetni, megtudom ez igen heterogen társaság egyik tagjától, hogy jövet nem vettem észre az útszéli csárdát, ott lehet kenyeret és bort kapni, nincs messzebb egy kilométernél.
Visszahajtottam esőben, sárban.
Az egyetlen ivóban kopott bársonyruhás, két gyanús külsejű embert látok. A tűzhelyhez kuporodtam, ettem kenyeret, ittam bort, vártam az eső elállását.
E közben kevés keleti szél támadt, abban hajtani nem lehet. Vagy itt kell aludnom, vagy a gépet Casarsáig gyalogolva tolni esőben! - Kérdeztem a kocsmárost, lehet-e nála aludni? Lehet, - mondá - ha megfizetek, ide adják az ő egyedüli szobájukat, ők elférnek az éjjelre itt az ivóban is. - Nem fogadtam el az ajánlatot, felkeltem, elővettem gépemet s kimentem. Magam sem voltam tisztában azzal, hogy mit teszek? Nagy ellenszél keletkezett, az eső szemembe vágódott - esteledni kezdett. Ismét az elé a csűr elé kerültem, ösztönszerűleg benéztem. Üres volt. Egyet gondoltam s a mellett maradtam is. Nem megyek e czudar időben Casarsáig, hanem itt aluszom e csűrben, szalmába bujva.
Kimentem, elsütöttem a bulldoggot abból a czélból, hogy meggyőződjem, a töltények nem nedvesedtek-e át. Elsült! Rendbe volt minden. Vissza mentem, elhelyeztem a szalma tetején az «invencible»-t, magam belebujtam a szalmába s elgondolkodtam, ha most az a két suhancz álmomban itt meg talál lepni, nekem holnap nem kell tovább velocipédeznem s ők gazdagabbak lesznek 40 darab 20 frankos Napoleonnal. - Előtte való nap ugyanis minden pénzemet kivettem a velenczei postánál.
Künt dörgött és villámlott, valóságos istenítélet volt.
Jó ízűn aludtam. Reggel 4 óratájt ébredtem fel, megvártam, mig egészen kivilágosodott s útnak indultam Casarsa felé.
Ápril 1-ének reggelén nem kellett öltözködnöm, mosakodnom s fogat síkálnom, egyszerűen dispensáltam magam alóla, minden dispensatio nélkül.
Casarsában reggeliztem s egy varga, ki francziául beszélt, kivezetett az Udine felé vezető országútra. - Itt, most sempre diretto - mondá - találni fog Tagliamentóra rakott vagy 2 kilométer hosszú hídat s kitünő útat, melyet Napoleon épített a d.....!
Nem tudtam, miért illette a francziák nagy emberét ezzel az epithète-el, nem is voltam rá kiváncsi. De e modor határozott ellenszenvet gerjesztett bennem, lehet azért, mert nem tudtam felgondolni, hogy lehet oly embert szidni, ki jó útat csinál?
Köszönet nélkül ültem fel, megtaláltam a köves ágyú Tagliamentot, kitűnő útat, mit eső nem rontott el.
Elérek Codroipoba.
Ha innen egyenesen megyek Palmanovanak, 60 kilométernyi kerülőt takarítok meg, de Ventimigliába deponált 33 frankom kivehetése végett az udinei fő-fő vámosoknál kellett jelentkeznem.
Balra fordulok tehát s Udinenak tartok, végig rohanok Campoformion, mely az 1797-iki szerződéskötésről nevezetes s pont délben elérek Udineba. Elhajtok ama vár, jelenleg kaszárnya előtt, mit Attila épittetett, hogy Aquiléja égésében gyönyörködjék.
Eszem, mint két ember s 2 órakor beállítok a vámhivatalba, hol ventimigliai olasz irásom, más itt nyert irással cseréltetik ki s azzal az utasítással eresztetem el, hogy a pénzt az irás előmutatásával Palmanovában ki fogják fizetni.
Hajrá Palmanova felé!
Fél 4 óra táján érek oda. Elértem keleti Olaszország utolsó várformáju városába. A vámosok a kifizetést illetőleg huzavonáznak, késlekednek. Rám nézve a dolog annál kellemetlenebb, mert még az nap Monfalconeba igyekeztem. - Hiú remény! A pénzt öt lirás darabokban (ezüst) kikapva, zsebre vágom, gépre szándékozom ülni, midőn ismét leczitálnak róla. Azt hiszem, majd a városon kivül felülhetek. De a rendőrvámos megmagyarázza, hogy olasz zsandár kellőkép fegyverezve át fog adni osztrák rendőrvámosnak s miután zsandárnak bicyclije nincs, csak toljam a gépet a rendőr oldala mellett - Visco, az első vám-rendőrállomás csak 4 kilométernyire van ide, tehát sétáljunk csak oda. Főleg legyek okos, ne akarjak oda velocipédezni.
Miért mindez? - kérdém elszörnyűködve. - Azért, mert máskép itt maradhatna Olaszországban - felelék. - Jaj, dehogy maradnék - sóhajtottam fel s belenyugodtam sorsomba.
De furcsát gondolhattak, ha észrevettek azok a barna signorinák, kik mellettem cavalkadéztak el!
Olasz rendőröm jó fiú volt, szeretett fecsegni és nevetni. Kisütötte valahogy, hogy Velenczéből jövök. No, volt is heczcz! Elmondta, illetve megértette velem, hogy mikor ő ott szolgált a vámosoknál, milyen szép bella donnája volt neki, nekem tetszettek-e, mert azok «multo bene»-k! - Ma sem tudom, mire értette.
Egyszer egy kis fehérre meszelt épületkéhez jutottunk; olasz katonák voltak benne. Vezetőm bemegy s kard és puska nélkül jön ki, sorompón átlépve, mondja: «no allez! allez!»
Csak akkor vettem észre, hogy osztrák területen vagyok!
Hála neked gondviselés! alig 50-60 lépésnyire az olasz épülettől az osztrák vámosok épülete áll. Olaszom bejelentett. A kijövő tiszt német nyelven tudtomra adta, hogy a gépet ma nem vámolják meg, sötét van már, az átelleni épületbe vacsorát s ágyat kaphatok, másnap reggel 7 órára, ha kivánom, a vámolás megtörténhetik.
Belenyugodtam; a veloce-t a vámhivatalba helyeztem, olasz rendőrömnek egy pár frank borravalót akarok adni - s csodák csodája! visszautasítja! Majd egy hónapig voltam vendégszerető hazájukban, a «Signor soldi» könyörgés már majd elsüketített s ime ez visszautasítja. Talán restelte az elfogadást ausztriai területen, vagy osztrák kollégáitól.
Az osztrák vámtiszttel beszélgettem, tisztességes embernek mutatkozott, az országút közepén állva. Sötétedett. Egyszerre bomba módjára ott terem egy rémséges hórihorgas ember s vámosomat megrohanja: Ja, von wo kommt er den? Was ist er den? - Hozzám fordulva: D’ou venez vous? - De la France - felelém. A fellépés, modor, ember egyike a legvisszataszítóbbaknak. - Kommens herein! - fordul hozzám. - Rá nézek a vámosra, az is felszólít, jőjjek a hivatalba. - Bemegyünk. Bemutatja magát, ő a «Polizei-Kommissär an der Grenze» s kérdi, én meg nem vagyok-e magyar katona szökevény. - Megbántam, hogy csűrben aludtam, toilettem rendetlensége kelthetett ebben az emberben gyanút. Szó nélkül átadtam papírjaimat, - végül meg nem állhattam, hogy meg ne mondjam, miszerint franczia és olasz lapok eleget meséltek jövetelemről, ő tudomással bírhatna róla. - Nem válaszolt; képéről láttam, hogy a magyar-franczia okiratokból nem ért egy szót sem. - De ha tourista, akkor önnek van pénze - mondá. Kivettem bőrtárczámat, kiszórtam az asztalra 800 franknyi aranyat. Megpengette, nem hamis-e, kérdezte, hol a fegyverem? Oda adtam a bulldoggot. - Nagy gondolkozva visszaadja e tárgyakat, fejét csóválja, hogy ember hogy kinlódhatik igy országúton, ha nem muszáj. Papirjaimat reggel visszaadja Viscon, én ugy is arra kell, hogy menjek, ha Triesztnek megyek. - Gondoltam, hogy ki fogja otthon szótározni, beleegyeztem. - Elváltunk. Most pedig már sokkal barátságosabban, mint a hogy ismeretséget kötöttünk.
Vacsoráltam s jó izűn aludtam rá.
Reggel 7 órakor már kész volt a megvámolás, 3 frt 75 krt fizettem, kocsmárosomnál beváltottam nehéz 5 lirás darabjaimat, melyekért ő egy rongyos 10 forintosat adott, a mit Triesztben 9 frtért nagy nehezen beváltottam. S el!
Viscoban egy rendőr adta át irataimat, már várni látszott rám. A tegnapelőtti esőből itt nem esett semmi, az útakon 5 centiméternyi porréteg volt, kerékvágás, kavics, szóval sajnosan kellett a két út közötti qualitást tapasztalnom. 13-14 km. órai sebességgel kezdtem csak menni. Ahá - gondoltam magamban - kezdem érteni a «Kommissär» ur csodálkozását. Ez mulatságnak nem mulatság. Elérek Monfalconeba 10 óra tájt s kijutva belőle, bent látom magamat a sivár Karst hegységben. E helytől Nábresinál túlig 14 kilométernyi distance-ban a Karst folyton emelkedik. St.-Croce-ig mintegy 400 m. magasságot emelkedett.
A kilátás, mely e magasságból van, kárpótol a fáradságért, jobbra a kékellő Adria, előttünk Miramare s Trieszt en miniature, hátunk megett az Alpesek. Mi nyakig vagyunk a sivár sziklás Karstban.
St.-Croce-tól az út kigyódzva 30º hajlás alatt mintegy 10 km. distánczban levezet Triesztbe. A lemenetelt a legnagyobb elővigyázattal kell eszközölni, az út gidres-gödrös, a vigyázatlan «fejet» csinálhat. Féket becsületesen kell szorítani, hogy minden perczben kényelmesen leszállhassunk a sűrű kocsiközlekedés miatt. Végre leereszkedtem, fél 2 órakor toltam be gépemet a «Hôtel de la Ville» folyosójába. Két és fél napomba került e 240 km. lehajtása.
Ebédemet végezvén, átöltözködtem s siettem a postahivatalba; tudtam, kell, hogy «poste restante» leveleim legyenek ott. Találtam kettőt, ajánlott volt mindkettő. Egyikben egy bécsi ház értesít, hogy a gazdasági állást, melyért Genuából folyamodtam s a feleletet ide Triesztbe vártam, nem nyertem el.
Fichtre! - gondoltam - ilyen nagy dicsőség nyeréséért kár volt m.-óvári, grignoni és montpellier-i iskolákba járni. - Másik levelem tartalma még keservesebb hatást gyakorolt rám; egy gyermekkori pajtásom tudatja Pestről, hogy a velocipéd bizony nagyon kiment a divatból a magyar fővárosban, nem nagyon rokonszenveznek vele s végre, bizony nem valami nagy becsületemre válik, ha Francziaországból haza bicyclizem! (Tyhű! az a fej mosogatás, melybe részesülök, ha Pestre kerülök ez indiscretióért!)
Az ördögbe! végig ázom-fázom az országútakat s Pestre kerülve, lehet, még ki is csúfolnak!
Hála a pesti veloce-barátok szivélyességének, gyermekkori pajtásom tévedett. E két levél mégis elszomorított.
3-án reggel indultam Trieszt látására. Istenem! bizony ott édeskevés látni való van, majdnem semmi. A corso elválasztja a régi szűk utczás várost az ujtól. A Mária-templomtól nyugatra terül el a kis, picziny házacskák által bekerített Piazzetta di Riccardo, hol állítólag oroszlánszívű Richárd volt egy ideig elzárva, értve, hogy ott valami épületféle volt. Egypár lépéssel tovább római időből fenntmaradt bolthajlás látszik, ha az ember kinyújtja karját, épen a tetejét simíthatja. Nem hiszem, hogy diadalív lehetett volna.
Majd szűk, rosszul kövezett utczák tömkelegén végig mászkálva, a hegyoldalon látjuk a Lapidaire muzeumot. Nyilt kerthelyiség. Felirattal vagy a nélkül talált kődarabok, siremlékek, sarcophageok halmaza, melyeket e vidéken és Aquilejában találtak. Balra Winckelmann archeologus siremléke. - Ha meg sem nézi az utazó, nem sokat veszít vele.
Feljebb hatolva, a székesegyház mellől - magasabb lévén a hely - kilátás nyílik Triesztre. Szintén nem épületes.
Innen visszatérve a Revoltella palotába néztem. Nekem a József-térre tekintő camera obscura tetszett a legjobban. Jóízűt nevettem rajta.
Ebédemet Triesztből való osztrigával kezdtem. Csak olyan rosszak voltak ezek is, mint a többi olasz osztriga. Szine sárgás, a kés hegyével az állat testébe nyúlva, az ragad a késhez, szaga kellemetlen. Velocipédistát, ki gyomrát rontani nem akarja, óva figyelmeztetek, hogy az e vidékbeli osztrigákhoz ne nyúljon.
Délután a 7 kilométernyire fekvő miramare-i palotába s kertbe velocipédeztem.
A szerencsétlen Maximilián császár e gyönyörű kéjlakja s kertje szépségben bátran versenyez Monaco szépségével. Érdekes az egyptomi s görög régiségek muzeuma.
Visszajövet Barcolában kitünő «Dreher»-t véve be, visszahajtottam a corsora, Piazza del Legnára, Corza Stationra, Boschettoba menendő. A hatalmas emelkedés azonban visszatérni kényszerített s csak másnap, gyalog mentem e szép Promenade látogatására.
5-én reggel a szokott órában hagytam el Triesztet. Az Optsinára vezető legrövidebb, de egyszersmind legmeredekebb útat választottam. Igás állatok se fel, se le nem szállíthatják a járműveket, a gépet a meredekség folytán alig lehetett tolni fölfelé. A nap sugarai melegen sütöttek, szörnyen izzadtam. Az emberek bámulva néztek utánam, mi a patvarnak tolom én fölfelé azt a masinát?
Felértem a kőkereszthez, - a villához - 400 méter magasságban voltam. Trieszt majdnem közvetlen alattam látszott - kicsinynek, mint a mily kicsinynek a mappák mutatják.
Még egy utolsó pillantás az Adriára - s el! az északkeleti irányban nyúló poros országúton.
Érdekes hatást gyakorol a repülő velocipéd az úton gyalogló lakosságra. Megfordulnak, végtelenül bámészkodó arczot vágnak, a fehérnép kereszteket hány - s ha a veloce tovább siklott, frenetikus kaczajba törnek ki. Ez a nevetés oly természetes, egészséges, hogy ragadós voltánál fogva én is oly jóízűeket nevettem, hogy könyem is kicsordult. Útaink általában rosszak, kellőleg nincsenek gondozva, hegyoldalra fel és le nem kigyóvonal alakjában húzódnak, hanem grad aus! És mégis, e rossz út daczára Ausztria-Magyarországon akarták, vagy akarják a velocipédet a hadsereg körében meghonosítani. Ha a bécs ujhelyi kapitány Chadek kisérlete életerős intézménynyé válik s hadseregünkben a veloce futár szolgálati eszköz gyanánt elfogadtatik, abban az esetben Ausztria-Magyarországban vannak s lesznek a világ legjobb velocipédistái.
Francziaországban vannak a legjobb útak; háromféle útjai mind aszfaltsímaságúak - még csak nem is álmodnak ilyen intézményről. Milyen nagy diadal volna tehát nálunk, a rossz útak hazájában ilyen dolgot gyakorlatilag kivinni? Majd a jövő megmutatja.
Optsinát elhagyva mindinkább a Karst hegységbe nyomulok, az út minősége 14-15 kilométernyi órai sebességet enged meg.
Elhagyom Sessanát, Storjet. Szenosets és Prevald között az égnek meredő sziklák az 500 méternyi magasságot érik el. Mondtam, a nap melegen sütött, az országút sima része számtalan, méter hosszúságú fekete kigyókkal volt tele, melyek kibujtak odújukból, hogy a napon melegedjenek, előttem szaladtak; midőn észrevették, hogy utólérem őket, összezsugorodtak s mérgesen sziszegtek fel rám.
12 óra előtt Adelsbergbe értem.
Ebéd után gyalog mentem két szolga társaságában a világhírű barlangot megnézendő. Eleget tettem a formának, felhúztam egy téli kabátot, mit az a pléhkalapos vezetőm erővel a nyakamba savanyított. Egyik velem maradt, a másik bement, hogy a 300 gyertyát meggyújtsa s megindultunk.
A barlang bejáratánál rögtön kifogásoltam velenczei «bain de mer» czipőimet, bizony azok a talaj nedves voltánál fogva tökéletesen átáztak. Szemeink még a sötétben nem vehettek ki semmit, daczára a karos gyertyatartónak, a mit vezetőm jobb kezében tartott. Később, a mint a szem a sötéthez szokott, láttunk. Széles magas alagútban jártunk, jobbról-balról stalactitek és a stalagmitek csodás, majd különálló, majd bizarr összenövése.
Nézze ezen concretiót - figyelmeztet vezetőm - a lelógó rész egy transzparens zászlót látszik ábrázolni, a barlang fölfedezése óta egy milliméternyit sem vastagodott, mert akkor áttetszőségéből veszített volna. Itt láthat egy szószék formájú képződményt, emitt egy esküre emelt kéz, csak három ujjúnak látszik. Amott vigyázza meg 5 lépésről e stalagmitet, nem hasonlít-e egy ülőhelyzetben levő baráthoz. Még az arczvonások is kivehetők. Emitt vigyázza meg ez oszlopképződményt, az átmérője 8 m.-nyi. Egy angol kiszámította az oszlop tömörségéből a barlang korát. Nem merem ide írni a mondott rengeteg summát, nem férne el ez árkuson. - Itt oszlopok hevernek, melyek kettétörettek valaha, de a törött fölé ismét oly vastag képződmény rakódott. - Majd elérünk a tánczterembe, melyben, ha jól emlékszem, minden pünkösdre mondott emberem nagy nyári bált. - Amott egy emelvényen kis tér s azon két márványoszlop, megnevezik ezek azon napot, melyen ő felsége látogatta a barlangot. Majd egy emeletes ház magasságú emelvényre érünk, vaskorlátba comme il faut belekapaszkodunk s letekintünk az alul kivilágított avenue-re. A gyertyák fénye halványan verődik vissza a tompa morajjal a föld gyomrába eltűnő Poik (később Laíbach) folyó rezgő hullámaiban. - Amott nézze - folytatá - nemde mintha tájképet látna, temetőt kápolnával, szép síremlékeivel. A gyertyák által jól világított tér csakugyan csalódásig hasonlított ilyesmihez.
Kérdém vezetőmtől, meddig szolgálja már a barlangot s ki tudna-e most menni, ha minden gyertyát eloltanának?
Harmincz évig - felelé. Apám is vezető volt itt, gyerekkorom óta folyton itt járok, de teljes sötétben nem tudnék kitalálni.
Bizony én sem - felelém. - In petto mégis hozzátettem, hogy vagy nagy szamár a vezetőm, vagy ez olyan labyrinth, melyet kiismerni tizszerte hosszabb életkor szükséges.
Gyerektől, ki a barlang kijáratánál cseppkőképződményeket árult, nem vettem egy mákszemnyit, mert vezetőm figyelmeztetett, hogy az hamisítvány.
6-án reggel Laibach felé vettem útamat. Az idő kedvezett, gyönyörű reggel volt, velocipédemen guggolva, tele tüdővel szívtam a fenyő illatú levegőt. A vidék egyike a leghegyesebbeknek, körülöttem a fenyő rengeteg.
Egy meglehetős hajlású hegyen toltam gépemet Adelsberg után, egy paraszt utánam vágtat rozoga kocsijával s slovákba áthajló német szóval szólit, hogy fel ne toljam azt a «csodát», hanem üljek rá, ő látni akar?
Megmagyarázom neki, hogy hegynek fölfelé fárasztó, majd ott fenn ráülök.
De ő nem hajlik az ellenvetésre, csak üljek fel, ő ad egy krajczárt, Planinában meg estére megnézi a feleségével, meg a kis fiával a forstellungot.
Komédiásnak nézett.
Megálltunk. Azt mondtam neki: adja ide a krajczárt. Ő nem akarja, menjek föl elébb. Végre ide adja, de biztosít, hogy «m’r wern raufn», ha fel nem megyek a gépen.
Zsebre teszem a krajczárt, (még most is őrzöm emlékeim közt) felülök az egy kilométernyi útban, majd a lelkem adtam ki, mire felértem. Hajh! de keservesen szolgáltam meg ezt a krajczárt!
Fent, mire leszálltam izzadságom letörülendő, parasztom megelégedését fejezte ki, biztosított még egyszer, hogy eljön a komédiára estére s odább ment. 5-6 percz mulva, a mint a hegyről leszálltam, ujra utólértem. Mily nagy volt bámulata, midőn engem széjjel vetett lábakkal látott ülni a gépen, mely szédítő gyorsasággal rohant alá.
Lohitsot és Felső Laibachot tíz óra tájt hagytam el.
Laibach előtt mintegy 10 kilométerrel gyönyörű síkságra értem, örömmel konstatálhattam, hogy Karst hátam mögött maradt. - Szép sima úton hajtottam Laibach felé. Itt e síkon, e jó úton, körülbelül ott, hol a Poik folyó ujra fölszínre kerül hosszú földalatti vándorlásából, hol régi nevét elveszti, hogy Laibach néven legyen ismeretes, történt utazásom 2-ik nagy bukfencze.
Délfelé járhatott az idő. A nap melegen sütött, gyenge nyugoti szél fújt, mely hajtásomban segített. Elgondolkodtam, mily szerencsés egy év ez rám nézve, az idén oly hosszú tavaszom van, Languedoc-ban ez idő szerint (áprilisban) már igen meleg van! Egy kis viskó előtt - előttem vagy 500 méternyire egy kocsit láttam állani, hajtottam feléje, csakhamar mellette vagyok. Abban a pillanatban, a mint mellette el akarok haladni, hatalmas fenyőhasáb lódul gépem elé, mely a kérdéses kocsiról röpittetett elém. Kerülni nincs idő, a gép neki vágódik s bumm! ksss! a fejet csinált testnek ezek voltak az első ártikulusai.
Minden tapasztalt veloce-barát tudni fogja, hogy a «fej» csinálás pillanatában a test a magasból vertikalis irányba esik a földre (bumm!) Mihelyt talajt ér, a röperő törvényének hódolva, néhány centimétert előre csúszik (ksss!)
Örülhet a velocipédista, ha ez előrecsúszás nem arczbőre s a talaj közvetlen surlódásával történik. Ilyenkor fogak, epidermis és még valami szokta azt megbánni. Én szerencsésebb voltam, jobb vállamra estem s azon csúsztam.
Mire föltápászkodhattam, a merényletet elkövető hetedhét országon túl volt. Igen nagy fájdalmat éreztem kezeimben, alig tudtam a csuklókat mozgatni, keserves gondolatok között ültem egy kilométermutató tetejére, veloce-om az úton maradt, a hol feldőlt, akkora fájdalmat éreztem, hogy meg sem nézhettem. Egy kóbor kutya kerül elém valahonnan s közvetlen közelből mérgesen megugat. - A bosszuállás dühe még nem csillapodott le bennem, talán azért is éreztem oly nagy fájdalmat, hogy senkin nem bosszulhattam meg magamat. Előrántom a «bull-dog»-ot s bár alig tudom tartani kezemben, elsütöm a kutyára! Találtam! Sivítva vonszolta el meglőtt hátsó részét. - Ez tulajdonkép a kocsisnak volt szánva.
Nem voltam képes többé felülni, csuklóim megtagadták a szolgálatot.
Délután volt már, mire Laibachban az «Elefánt»-ba megszálltam. A vendéglő fürdőjében találkoztam az orvossal, rendelt kenőcsöt, de megtiltotta, hogy már holnap gépre üljek.
Jó - gondoltam magamban - lábaim egészségesek, odább tolom holnap a gépet vagy 50 kilométernyire. Ugy is lett.

***
(Elutazás Laibachból. - A Krajnában élő párisi «pschutteuse». - 
Utazó cigányok. - Rudolfsverth. - Landstrasse. - Száva folyó.*)
A laibachi orvosnak tehát igaza volt, az esés oly mérvű csontficzamot idézett elő jobb kezem könyökizületében, hogy gépre ülnöm valóban lehetetlen volt. Az alábbi sorokban majd megemlékszem róla, hogyan igyekeztem mégis felülni.
Reggeli 6 óra tájt kész voltam útikészletemmel, elővettem gépemet, hogy 50 kilométernyire eltoljam.
Kiértem Laibachból; az út délkeleti irányban húzódott végig síkon keresztül. Az út kemény s gondozott volt. Néhány kilométernyi gyalogolás után azonban erőt vett rajtam a felszállási vágy. Kisérletet tettem: azonban alig hogy jobb kezem könyöke s bal kezem csuklóizülete némi nyomásnak tétetett ki, rögtön el kellett eresztenem a kormányt.
Végre, hosszas gondolkodás után ugy fogtam ki a bajon, hogy egy telegraf oszlopához döntém a gépet, felmásztam rá - s hajtottam.
Nyeregrúgóm bár ez időben még igen jó állapotban volt - nagyon megrázott. E rázódás leirhatatlan fájdalmat okozott kezeimnek, de hát végre is 10-11 kilométernyi órai sebességgel folytathattam útamat.
15-16 kilométernyire Laibachból az út dombos kezd lenni; e dombok Rudolfsverth felé már 100 m. magassággal biró hegyek lesznek. A gép, hogy hegynek felfelé is hajtható legyen, kell, hogy a kormányon a kezek által is emeltessék. Fájdalom! én erre képtelen voltam s a legcsekélyebb hegyen-dombon leszállni valék kénytelen.
20-21 kilométernyire lehettem Laibachtól, midőn egy igénytelen, alig száz házat számláló kis krajnai faluban találom magamat. Miután az idő délfelé járt, ebédelés szempontjából kocsmakeresési inspekczióhoz láttam.
Találtam egyet a «Grand Hôtel»-t (Grosses Wirthshaus).
Beléptemre a falu népe néhány percz alatt összecsődült csodalátásra.
Gépemet biztos helyre téve, az elém siető kocsmárostól az ebédelhetési viszonyok iránt igyekeztem magamat tájékoztatni. Bizony az csak igyekezet maradt, Krajnának délkeleti részében furcsa nyelvet beszélnek. Az ugynevezett Kránerisch-t, a ki azt nem érti, hiába vet bizalmat német, szerb, franczia nyelvismeretében. A «Kránerisch» nyelvet beszélő makacsul a mellett marad, hogy ő másféle nyelvet nem érthet meg.
Mimikával magyarázom, hogy enni akarok, emberem a tűznélküli tűzhelyre mutat. Magyarázom ugyanugy, hogy valamit készítsen, a kocsmáros arcza nagy kérdőjellé változik át: de hát mit?
Én fáradt, éhes vagyok; a délelőtt megerőltetett karjaim fájnak, kilátásom a jövőre ugyancsak nem kecsegtető. Ugy látszik enni nem fogok kapni s a bécsi «Geografisches Institut» által kiadott térkép, mely szerint utaztam, Rudolfsverth felé czudarul hegyes útat tüntet elő.
A lehető legrosszabb kedvvel dőltem az asztal melletti székre, hogy jobb karomat a laibachi orvos kenőcsével bekenjem.
E pillanatban hallom, hogy női hang tiszta franczia nyelven szólít meg: C’est vrai Monsieur, vous-êtes un francais?
Feltekintettem. Egy, a környék paraszt-kosztümjébe bujtatott 30-32 évesnek látszó asszony szólított meg.
Elbámultam. Végre midőn szóhoz juthattam, elmondtam utazásom mibenlétét.
Ő hálából kikapta kezemből a kenőcsös kendőt s «miután ő jobban ért hozzá», szorosan ráillesztette karomra. Tolmács gyanánt szolgál köztem s a kocsmáros között, kivel megigérteti, hogy félóra mulva rostélyost fog számomra elkészíteni. Addig, mig az készült, az asszonyka mellém ült s néhány percz alatt megismertetett élettörténetével.
Csehország egy kis falujában született, a faluban egy gazdag gyáros lakott, a gyáros fia beleszeretett a szegény csehleányba, a leány meg a legénybe. A legényke valahol jelentékenyebb pénzösszegre tett szert, egy szép napon örök bucsút mondtak szép Csehországnak, hogy a nők paradicsomába, a férjek és omnibuszlovak poklába, Párisba szökjenek. A magukkal hozott 120,000 frank hamar elfogyott, a legény elzüllött, talán a Morgue hivatalnokai kutatják azonosságát, ő (a hölgy), miután a Champs-Elysée elsőrangú szépsége volt, egy évig ide Krajnába húzódott, hogy kis leányának pirulásnélküli anyai nevelést adjon.
Meghatott ez az országútnál is vénebb és mégis örökké uj história.
Ebédemet végezve, elbucsúztam szajnamelléki hölgyemtől, ámbár nagyon marasztalt; maradjon - ugymond - karja meg fog dagadni, hisz már is fekete, baja lesz vele!
Nem hallgattam rá, a síma útra kiérve, bajosan bár, de oszlop nélkül felülhetek s aprózom a 10-11 kilométert.
Tökéletesen beesteledett, mire Rudolfsverthbe értem. Az első házak egyikében jobbra dinom-dánomot hallok, azt hiszem kocsma. Tévedek, mert ott lakodalmat tartottak, részeg parasztok tartóztatnak ugyan, de a tévedést belátva, különben is pihenni akarok, odább hajtok. A falu közepe táján akadok az igazi nagy kocsmára.
Este vacsora után kezem akarom gondozni, észreveszem, hogy a jobb kar belső oldala posztófeketeségű, a fájdalom némileg alább hagyott. Gépemet némileg megtisztogattam, megolajoztam. Jegyzőkönyvembe beirtam: «Laibach-Rudolfsverth 52 kilométer. A kocsmárosnak piros arczú, fekete szemű leánya van. Nagyon erényes.».
Másnap keleti irányban folytatom útamat Landstrasse felé. A dombos vidék ismét siksággá változott át, az út kifogástalan simaságú. Az «Invencible» kitünően síklik tova. De ime, közeledem már a stájer határ felé.
Hadd emlékezzem meg a krajnai útakról, mint a hogy azok azt megérdemlik.
A mennyire én ismerem Ausztria-Magyarországot, Krajnában vannak a legjobb országútak. Igaz, hogy a gondozásukra kirendelt emberek egész csoportját láthatja künn az utazó.
Landstrasseban tartottam ebédemet, az uradalmi tisztek s néhány csendőr a Rann, illetve a Száva felé vezető útat mutatják meg s délután 4 óratájt már Rann-nak vagyok átellenében, melytől csak a sebesen tova iramló Száva folyó választ el.
Néhány percz mulva átjött a «kompos», ki egy hatost megköszönve, átvitt a stájerpartra, Rann-ra.
Sajátságosak azok a szávai kompok: a folyó két partjára erős czölöpök vannak leverve s erre erős kötél rátekerve. Már most a komp e kötélre csigák alkalmazásával van ráerősítve, minélfogva a kompnak egyik partról a másikra való átszállítása az erők megosztási elvén alapszik, miután az a folyó ereje által eszközöltetik. Érdekes megnézni, de csak egyszer s akkor is rövid ideig.
A Száva folyó a Krajna és Stájerország közötti határt képezi. Megkönnyebbülve léptem a stájerpartra - egy provincziával megint kevesebb.

***
(Stájer-Horvátország.)
A Száva partján felültem, hogy Dél-Stájernek e kis városkájába hajtsak.
Két templomtornyot, kövezett utczákat, sok boltot vettem észre; következtettem tehát belőle, hogy a helyiség Stájerország földrajzi műveiben kiválóbb helyet foglal el. Az eszeveszett (az iramodás után ítélve) kölyök csoport egyike elkiáltja magát: «to kummt d’r Teifl!» Uczczu neki, boltok zajjal csapódnak be, boltos, mesterember födetlen fővel rohan ki «Teifl»-t látni. Néhány percz s utánam, hadd használjak hyperbolát en miniature; egy olyan kiséret keletkezik, mint a milyen Gambetta földi maradványait kisérhette. A kiséretek között az a különbség volt, hogy az enyém lökdöste, rugdosta egymást, a sok futásban kifáradva lihegett, köhögött, szidott engem, mert nem követhetett - szóval rakonczátlankodott.
Egy megmentő, nagy zöldre festett pléhkoszorút vettem észre, hozzá való felírással. - Az volt a rann-i nagy vendéglő - bementem.
Este, mielőtt vacsorához ülhettem volna, a város intelligens polgársága mutatta be magát, kérve engem, mutassam meg a «kereket!» Szivesen eleget tettem kérésüknek.
Reggel korán, a mint hálószobám ablakán kinéztem, finoman permetező esőt konstatálhattam. Az utcza azonban még nem volt sáros. Nem telt bele negyedóra, felültem a gépre s hajtottam Horvátország felé.
Tegnapi ismerőseim tudván, hogy 6 órakor indulok, majdnem valamennyien künn vártak az utczán. - Üdvözletet váltva - távoztam.
Rannon kivül az eső mindinkább jobban nyilvánult. Az országút közvetlen a Száva partján haladt, a Száva krumpli nagyságú hömpköveit az intéző körök jónak látták az úton széjjelszórni, az út készítése, javítása czéljából. Stevens ugyancsak rámondta volna, mint ahogy azt az eszék-trpinjei útvonallal tette, hogy «Afghanistán!»
Podszuszeden túl Horvátországban termettem, ha az út mellé állított kocsi-irány jelzők nyelve nem is tudatta volna velem, de látván a sártapaszokból álló házfalakat, viskókat, melyekből az inség és éhség vicsorít ki, ráismertem volna a horvátok hazájára. A tájék mindinkább dombosabb és dombosabb lett, az ugynevezett zágrábi hegyek közé kerültem. A dombok tetejéről vettem észre, hogy a Száva jobb kéz felől tűnik el.
Podszuszedben akartam ebédelni, a gazda megkérdez, hogy mit? Megmondom, hogy levest, húst stb. Szemei ökölnyire dagadnak ki, hogy micsoda eretnekség, «ta szad je veliki poszt» (hisz most van a nagybőjt!) - kiált fel majdnem kétségbeesetten. «Nema száma Kiszelicze.» (Nincsen, csak «Kiszelicza» = nyers káposzta levével, preparálva olaj, só és paprikával). Niobenak nem festettek fájdalmasabb arczot, mint a milyent én e pillanatban vázolhattam. - Végre a Kiszelicza, nyerstojás addiczióval ebédet képezett.
Zágrábtól még vagy 20 kilométernyire lehettem. A 25 krajczár ebéd-díjat asztalra tévén, tovasiettem.
A pár kilométernyire elhúzódó dombot arra használom, hogy tojás közben szivarozzam. Egy csürje előtt álló paraszttól tüzet kérek. Azt mondja, hogy nincs! Ráfogom, hogy hazudik, erre kijelenti, hogy ördögöt bizony nem is ereszt a házába, mert felesége most viselős állapotban van, ártani talál neki.
Zágrábhoz közeledve, az út feltünően jó. Bizonyos sebességgel hajtok, a velem szembe jövő, kocsitvonó lovak ijedeznek. Egyiken egy kabátos ember s kocsisa ülnek, a szekér fával van megrakva. 30-40 lépésnyi távolságból az internaczionalis velocipéd-törvénynek hódolok, midőn felszólítom a parasztot, vigyázzon ijedős lovára. Én részemről a megállásig lassan hajtok. Egyszerre a lovak jobbra rugnak ki - bele az árokba! Egy-két vészes recscsenés tudatja velem, - hogy ott ropogott most bizonyos kocsirész.
Nem akartam elszökni, tudtam, hogy baj érte a kocsist. Leszálltam tehát s feléje közeledve kérdem: mi baj történt?
Már akkorára a kocsis szaladt felém, bizonyosan a «kabátos» által felbiztatva s útközben esküdözött égre-földre, hogy: no most végem lesz!
Megálltam s revolveremet jobb kezembe véve, a dühöngő mellének szegeztem, kész lévén e barmot lelőni.
Stoj! - rivaltam rá.
A fegyver láttára a gyáva szamár elsápad, térdei inognak s esdeklő hangon szólítja Nikolájt, ki a szomszéd szőlőben kapált.
Nikoláj ugyan oda nézett, de nem mutatott harczias hangulatot.
Parasztom, ki még folyvást káromkodik s illő távolságból hadonáz lőcsével, kérdésemre, hogy tartozom-e neki valamivel, csak káromkodással felel.
Ráparancsolok, hogy onnan, a hol most van, ne jőjjön közelebb, én pedig néhány lépésnyire eltolom a gépet, ráülök s pár percz mulva már nem hallom a dühöngő kurizálását. Elértem Zágrábba.
A nyugati út felől jőve, egy levélhordótól kérdem, hol van az elsőrangú hôtel.
A «Kaiser Franz Josef»-be utasított.
A vendéglő kényelmes berendezésű, olcsó és jó ételféléket szolgáltatnak ki.
Délután 5 órára, mire némileg helyrehoztam toilettem, a földrengéses és czímertépő Zágrábban siettem széjjel nézni.
A Jellasich-téren fogtam egy hordárt, az cziczeronem lett a nélkül, hogy szükséges lett volna az ide-oda szaladgálás. - Itt van a Jellasich szobra - mondá a tér közepére mutatva - a kard hegye kelet felé van irányulva - tevé hozzá fenyegető hangon. - Amott fenn a dombon látja a székesegyházat, az utóbbi földrengés alkalmával sokat szenvedett, egy részt lebontottak belőle, a most még fennálló részt vaspántokkal erősítették meg, most már nem dőlhet össze többé. Az egész város lakossága a Jellasich-téren rögtönzött sátrakban lakott.
Már a földrengés epizódjainak elbeszéléséhez fogott, midőn egypár hatos elfogadására késztettem őt s elutasítottam.
A Jellasich-tértől jobbra Dreher-etablissement létezik. Betértem oda vacsorálni.
Kitettem magamat egy-két ujságíró interviewolásának, kik nevetve kérdék tőlem: nem kaptam-e verést Zágráb előtt?
Az ellenkezőről biztosítván őket, elmondták a hallott híreket, hogy 10 horvát az úton engemet jól elagyabugyált!
Kilencz óra tájban vendéglőmbe akartam menni, hogy lefeküdhessem. - A vendéglő előtt nem találok fiakkert. Kinézek a Jellasich-térre, ott sincs. Kérdést intézek ez ügyben a szomszédos kávésoknál s ámulva hallom, hogy ha egyszer Zágrábban alkonyodik, akkor fiakker megszünik létezni.
Nem akartam hitelt adni ez állításnak, összejártam itt is, a szinház előtt is a teret, de nem tudok automedont fogni.
Este annyi Zágrábban a fiakkeros, akár Velenczében!
Másnap reggel indultam Zágrábból s ugyanaz nap este értem Koprainitzába.
Ez a napom a koplalás és a rossz úton való járás napja volt. Nem igen értem rá a helyiség neve után kérdezősködni, csak enni kértem s már előre tudtam, mi lesz a kétségbeejtő felelet: «A nagybőjt!»
Ha a test jól ki van fáradva, bár éhes legyen a gyomor, igen jól alszik az ember. Igy történt velem is Koprainitzában.
Husvét hetében, nagycsütörtökön indultam el, hogy Drnjének haladva, a Drávát átlépjem.
Déltájt értem ez utóbbi faluba.
Vendéglőbe menve, tudtomra adatik, miszerint kaphatok savanyú tojásos levest, kivételes eset, hogy főznek, de miután a biró ur itt kosztiroz...
Gépemet biztos helyre téve, asztal mellé kuporodom s eltitkolhatatlan sóvárgással lesem már a savanyú tojásos levest.
Gépem a tornácz belsejében volt, a kiváncsi falusi nép erőnek erejével irrupcziót csinált gépemhez. Kivül zaj és lárma van. Én türelmesen várok.
Végre olyan alakú ur lép be, milyent az «Üstökös» Zatraczeni Zatróczy Vitályos néven mutat be olvasóinak s szép horvát nyelven írásaimat kéri.
Átnyújtom neki, miután kijelentette, hogy ő a «knez» (biró). Passe-parte-om természetesen magyar és franczia nyelven van kiállítva.
Én beszélem a horvát nyelvet s igy hallottam, a mint fejtegeté a biró az összejött parasztságnak, hogy: ez az ember magyar. Ha magyar, nálunk nem jó járatban van, ez valamit ki akar lesni - nem a saját pénzén utazik, meg van érte fizetve.
Elzöldülhettem dühömben, kikaptam kezéből útlevelemet s kérdém tőle, engem nevez-e «spioná»-nak.
Kitérő feleletet ad - én szemtelennek nevezem!
A jelenlevő csőcselék pártokra oszlik, néhányan az én pártomat fogják, nevezetesen azok, kik ujságot olvastak s tudják, hogy én most jövök Afrikából, tengeren keresztül.
Nem várom a tojáslevest, hanem gépemet elővéve, továbbállok.
Ideje is volt, hogy távozzam innét, mert az utczán már ütlegelték egymást. Kérésemre néhányan megmutatták a Dráva felé vezető útat. A mutatott irány felé mentem, az ordítozó s ellenséges érzelmű parasztok lóra ülve követtek, - végre a sebes hajtásnak köszönhettem, hogy elmaradtak.
Mikor a mondott úton a Drávához értem, ott találtam egy sereg malmot; de a molnárok, kiket az átvitel végett megszólítottam, egyszerűen megtagadták azt, mondván: menjek a parton felfelé, ott találom majd a «szkelá»-t (átjáró helyet), ők nem szállítanak át senkit.
Felfelé mentem tehát; gyepen a Dráva partja mellett vagy 9 kilométernyire.
Beláttam, hogy a szemtelen drnjei csőcselék az által állott rajtam bosszút, hogy hamis útra terelt.
A drnjei átszálló hely épen olyan, mint a ranni szávai átjáró. A kompok átvitele ugyanugy történik.
Nagyot lélekzettem, midőn a Dráva tulsó partjára, magyar területre léptem.

***
(Magyarország.)
Az idő d. u. 4 óra felé járhatott. Az út minősége elárulta, hogy közönséges mezei úton járok. Néhány kilométernyire a Dráva által kiöntött homokba bokáig sülyedek géptolás közben. Az égre sötét, nehéz fellegek húzódnak, a szél azonban hátulról nyugatról jön s igy a gép propulsióját elősegíti. Felülök, egy ideig képes vagyok hajtani. Végre akkora lesz a szél, hogy a felvert por és homoktól nem vagyok képes útat látni. Oly lassan hajtok, a mint csak lehet. Néha féket szorítok, hogy a hajtás sebességét csökkentsem.
Beállott az est, mikor Golába értem.
A megmutatott vendéglőben megtudtam, hogy jó magyaros halpaprikást és jó ágyat fogok kaphatni.
Jó kedvvel tettem le tehát gépemet a számomra kijelölt szobába, én meg szokásom szerint falut mentem nézni. Erről a szokásomról soha sem fogok leszokni tudni; az úton inkább lassabban hajtok, hogy túlságosan ki ne fáradjak, mikor faluba vagy városba érek. Ha azután a nyugalom helyére érek, vacsora, lefekvés előtt összejárom a falut. Hiszem, hogy Stevens is jó néven veszi e szokásomat. (Lásd Budapesttől Belgrádig). Lapja számára ugyancsak irhatott, hála e «promenade»-oknak. - Saját kifejezése.
Vacsorámnál ismételtetni akartam halpaprikás adagomat, fájdalom, ez óhajom a kocsmárosné lábosának szűkkeblűsége folytán hajótörést szenvedett. A közös ivószobából e közben medvetánczoltatónak danája hangzott, ki állatát provance-i dalok éneklése mellett trainirozta. - Szobámba érve, ott egy vegyes vallásbeli kisasszony sereget találtam, kik gépemet jöttek megnézni.
Bármilyen vérű franczia lelkesedve kiáltott volna fel: «Oh mon Dieu! quel joli pensionate!» Én megelégedtem a gép megmagyarázásával.
A kocsmárosnénak meghagytam, hogy ha esni talál az éjjel s az út sáros lenne, keltsen fel 3 órakor, hogy a 4 órakor induló vonattal utazzam; ha pedig jó idő lenne, akkor 5 órakor.
Még alig voltam az ágyban, hallottam az ereszről lecsurgó záporesőt.
Másnap reggel 3 órakor hatalmas dörömbölés riasztott fel álmomból; a cseléd jött jelenteni, hogy egész éjjel esett az eső, vonattal akarok-e tovább menni. - Odakünn locsogott a zápor, nincs rá eset, hogy egy hét előtt az útak járhatók legyenek.
A négy órai vonattal bementem Pécsre.
Egész nap esett az eső.
A mint déltájt a pécsi «Magyar Király»-ba léptem gépemmel, ismerősökkel találkoztam, kik ámulva kérdék: csak nem velocipéden jöttem ebben a rengeteg időben?
De - felelém - talán megbolondultam!?
A két rá következő napon az eső folyton szakadt. Elérkezett a keresztény világ nagy ünnepe, a husvét; bizony nem hozott nekem «piros tojást» (értsd: jó útat).
A többiek társaságában ki mentem én is a «Tegyére», hol a Solimán által épített várromok árnyékából néztük a bosnyák leányok kólóját. Néztük a ringlispilező kaczér paraszt szűzeket. Szóval mulattunk, a mint mulatni szokás, ha vidéki «Emaus»-ban vagyunk.
Csak szerdán indulhattam; Pécstől Szederkényig az út igen dombos. A Mecsek hegy nyúlványai egész idáig érnek. - Ezen útnak nem hiszem, hogy valaha lett volna útmestere, ha pedig volt, annak az útjavítás helyett máshol járt az esze.
Szederkényen ebédeltem. Épen a mint azt végeztem, vettem tudomást Ugrósdi szederkényi jegyző ur ebédre való meghívásáról.
A meghívás ugyan későn érkezett, de azért elfogadtam, az nap ugy sem akartam tovább menni Mohácsnál. E szivélyes körben igazán jól éreztem magamat. Fájdalom! biz az nagyon rövid ideig tartott.
Három órakor ismét az országúton voltam. Az országút mentében szép számú koldus csoport tartott kaszinót, az áprilisi nap meglehetősen felszárította az útat, de a követ nem pusztította el. A «hősvértől pirosult gyásztér»-en végig vezető út meglehetős volt. - Mohácson egész a sokácz negyedig gépen ülve lehetett haladni.
Alkonyodott, mikor Mohácson, Krecsmer jó hírű vendéglőjében elhelyezkedtem.
Másnap délután voltam indulandó. A mohácsi Dunapart kövezete rosszabb, mint a karlovitzi. Egyik ablakból ismerős női arcz szólít meg, üljek fel. A kis nagysád állítása szerint még nem látott ilyesmit.
A kérést udvariatlanság nélkül nem lehet visszautasítani. Engedelmeskedem, hajtok gyorsan 100 méternyi út után «fejet» csinálok.
A laibachi katasztrófából még becsületesen ki nem gyógyult kéz ismét megdagadt, megkékült. Ismét nyugvás tehát. Az éjjel 2 órakor induló hajóval tettem meg a Mohácsot Duna-Szekcsőtől elválasztó 15 kilométert.
A mohácsi esés erősebb volt, sem hogy hittem volna, igaz, hogy a baj elmérgesítéséhez hozzájárultak az előbbeni esések nyomai.
D.-Szekcsőn két napig ágyban kellett maradnom, orvos és gyógyszertár igy kivánták.
Hála az égnek, ez a baj is elmult, mire feltápászkodtam, akkorra beállott az országos eső s 12 napig folyton esett. Unalomról nem panaszkodhattam, a költő Garay testvérének, Garay plébános urnak társaságában ez idő hamar elmult.
Egy felkiáltást azonban nem tudtam soha visszatartani: Elázott a pesti út! Feneketlen sár lesz most azon!
Olyannak is találtam elutazásom idejében.
Május 3-án a reggeli órában indultam Szekcsőről. Gépreülésről az óriási kerékvágások miatt szó sem lehetett. Gyalogútat azért nem lehetett használni, mert sok volt rajta a vizleeresztő árok. A 34 kilométernyi távolságot Szekszárdig nagy részben gyalogolva tettem meg. Oda érve, azt a napot a viszontlátás örömének akartuk áldozni. Ugyancsak sikerült. Este, a mint vacsorához ültünk, a zápor ismételve hozzáfogott, némelyek azt állították, hogy a lovak hasig úsznak odakünn, nem sokat törődtünk vele. Kovács Dávid, Nyitray Lajos, Gruber Ede stb. kitünő kedélyű embereknek mutatkoztak.
Nem szükséges bizonyítanom, hogy a «szekszárdi» és a magyar pezsgő kegyetlenséggel fogyasztatott. És mert künn ugy is sár van, másnap aludtunk 11 óráig.
Ebéd után Tolnára vittem a gépet. A sár akkora volt, hogy a krumpliföldekre kényszerittettem menni. Spányi és Gruber erőltetettnek találták a promenádot. Ketten ugyanis a vámig kisértek ki. Tolnán persze szerettem volna aludni, de a «Sas» bérlője az napon nagy szinészbált tartott, volt táncz és ének. Én meg aludni nem tudtam.
5-én reggel, a mint gépemmel kiértem Tolna északi határán, a 133-ik km. oszlopnál észreveszem, hogy az út minősége tökéletesen átváltozott. Nem volt rajta kerékvágás, kavics. Jó kemény és sima volt. Alkotó eleme a sárga dunai murva volt. A lombardiai és provancei útak óta nem volt ily kitünő útam s mégis ez útat, mely egész Tétényig húzódik el, tehát 120 km. distancziájú, mily kevés budapesti velocipédista ismeri. Az egyes egyletek Pest és Gödöllő között rendeznek 48 kilométernyi országút (nemzetközi) versenyeket, hol az egyes versenyző csak a nyakát szegheti, ha teljes erővel neki megy. E kitünő versenyteret meg figyelmen kivül hagyják. Versenytérnek elég versenytér. Oda és vissza 240 km. a nagysága. S a kocsiközlekedés rajta majdnem semmi, miután az egyes helyek 20 kilométernyire fekszenek egymástól. Még egyszer figyelmeztetem az intéző köröket: a Téténytől Tolnáig vezető országút versenytér!
Pakson ebédeltem az nap, Kömlödig az útat szeméthulladékkal látom belepve, különben e 6 km. be is van kövezve s délután 4 óratájt értem Duna-Földvárra. A «Zöldfá»-ba szálltam.
Másnap reggel elindultam s mire délután 3 óra tájt megérkeztem Adonyba, a zápor is zuhogni kezdett.
E napon Kovács Sándor társaságában Prökl és Pálföldi hunnisták érkeztek oda, tehát azok is uniformisban voltak. Csepütrágó komédiások is érkeztek, volt tehát Adonyban látványosság.
Kovács, Oszoly és említett hunnisták társaságában másnap kimentünk a város északi határában levő csárdába. Végre is elmult az idő.
8-án reggel a budapesti egyletek két tagja lépett szobámba: Ehrlich és Philipovics, félóra mulva indultunk Pest felé.
Ercsiben beszálltunk a vendéglőbe ebédünk végzése czéljából. Eközben Vermes a veleérkezett kis csoporttal Adony felé vágtatott Ercsin keresztül. Kis Philipovicsnak ugyancsak meggyülhetett a baja, mig utólérte őket.
Végre visszajöttek, 2 óratájt indultunk Pest felé.
Midőn Promontoron túl átléptem a pesti vámsorompót, boldogabb ember nálamnál nem lehetett e széles világon.
A peleskei nótárius szerint én is üdvözölhettem volna büszke Budavárát:
«Hajh de látom Budavárát,
Mátyás király palotáját s elfelejtve minden baj, minden baj.»
Este 6 óra felé járhatott az idő, midőn nagy Széchenyi remek művén, a lánczhídon hajtottunk keresztül.