A PÉCSI M. KIR. ERZSÉBET TUDOMÁNYEGYETEM NEMZETKÖZI
JOGI INTÉZETÉNEK KIADVÁNYAI.
Igazgató: FALUHELYI FERENC dr. egyetemi ny. r. tanár.
–––– 29. ––––

JOGHATÓSÁG
A KÜLFÖLDI ÁLLAM MAGÁNJOGI
ÜGYLETEI FELETT

IRTA:
Dr. ARATÓ ISTVÁN
KIR. TÖRVÉNYSZÉKI BÍRÓ

Pécs, 1942.
Nyomatott Taizs József Könyvnyomdában.

Felelős kiadó: Dr. ARATÓ ISTVÁN, 
Felelős nyomdatulajdonos: WITTELSBACH KÁROLY.

ELŐSZÓ.

Az olvasó előtt fekvő munka azoknak a tanulmányoknak
az alapján készült, amelyeket az 1937/1938., illetőleg az 1939.
években állami ösztöndíjjal Berlinben végeztem. A berlini
Institut für ausländisches und öffentliches Recht und Völkerrecht
és az Institut für ausländisches und internationales Privatrecht
anyagát az intézetek igazgatói, dr. I. Barns és Dr. E. Hey-
mann egyetemi ny. r. tanár urak lekötelező szívességgel bocsátották rendelkezésemre. Ezért nekik e helyen is hálás
köszönetet mondok.

Budapesten. 1942. évi augusztus hó 20. napján.

A. I.

TARTALOMJEGYZÉK.

Előszó	3
Tartalomjegyzék	4
Irodalom	7
Rövidítések jegyzéke	11

I. FEJEZET.
Bevezetés.
1. Az állam közjogi és magánjogi (jure imperii és jure gestionis)
cselekményeinek elhatárolása	13
2. Az állam magánjogi tevékenységének fő formái	20
A) Az állami vasutak	20
B) Az állami kereskedelmi hajózás	22
C) Az állami légiforgalom	24
D) Az állami külkereskedelem	24
E) Az állami hadi ipar	27
F) Az állam külföldi kölcsöneinek kérdése	27

II. FEJEZET.
A joghatóság fogalma és jelentősége.
1. A joghatóság fogalma	30
2. A joghatóság mint általános perjogi feltétel	32
3. A joghatóság, hatáskör és illetékesség viszonya	33
4. A joghatóság az állam magánjogi ügyletei felett	39
5. A kérdés helye a jogrendszerben	39

III. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság az államközi szerződésekben.
1. A világháborút befejező békeszerződések	43
2. A római vasúti egyezmények	44
3. A szovjet kereskedelmi képviseletek jogállását szabályozó államközi szerződések	46
4. A tengeri kereskedelmi hajók jogállása tárgyában kötött
bruxelles-i egyezmény	48
5. A varsói légi forgalmi egyezmények	49
6. Egyezménytervezetek	51

IV. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság az államközi gyakorlatban.
1. Magyarország	56
2. Német Birodalom	60
A) A régi Németország	60
B) Az osztrák jogterület	71
C) A cseh-morva védnökség	76
D) A lengyel főkormányzóság	78
3. Anglia	78
4. Olaszország	83
5. Belgium	90
6. Franciaország	96
7. Németalföld	103
8. Svájc	105
9. Románia	106
10. Európán kívüli államok	106
11. Államközi bíróságok	108
12. A Nemzetek Szövetségének idevonatkozó adatgyűjtése	111

V. FEJEZET.
A jogtudomány álláspontja a külföldi állam feletti joghatóság
kérdésében.
1. Bevezetés	113
2. A régi jogtudomány	113
3. A szubjektív irány	117
A) A szubjektív irány álláspontja és különböző fajai:
a) az állami alapjogok elmélete	117
b) a területenkívüliség analógiájának elmélete	119
c) az államszemélyiség egységének elmélete	121
d) gyakorlati elméletek	124
B) A szubjektív irány által felállított kivételek:
a) az ingatlanokra vonatkozó dologi kereset	126
b) az önkéntes alávetés	126
c) egyéb kivételek	127
C) Részletkérdések:
a) az önkéntes alávetés formája	128
b) az önkéntes alávetés ideje	132
c) az önkéntes alávetés terjedelme	133
d) a külföldi állam ellen a joghatóság hiányában hozott 
jogerős belföldi ítélet hatálya	137
4. Az objektív irány	144
A) Az objektív irány álláspontja és különböző fajai:
a) az állami ügyleteknek a magánjog alá tartozásán 
alapuló elmélet	144
b) gyakorlati elméletek	147

B) Az objektív irány által felállított kivétel: a végrehajtási
eljárás szabályai	148
C) Részletkérdések:
a) az ügylet magánjogi jellegének megállapítása	150
b) a külföldi állam idézése és perbeli képviselete	152

VI. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóságra vonatkozó elméletek bírálata.
1. Bevezetés	154
2. A szubjektív irány bírálata	155
A) Általános bírálat:
a) az állami alapjogok elméletének bírálata	155
b) a területenkívüliség analógiájának bírálata	159
c) az államszemélyiség egysége elméletének bírálata	168
d) a gyakorlati elméletek bírálata	172
B) A szubjektív irány által felállított kivételek bírálata	174
3. Az objektív irány bírálata	176
A) Általános bírálat:
a) az állami ügyleteknek magánjog alá tartozásán alapuló 
elmélet bírálata	176
b) a gyakorlati elméletek bírálata	177
B) Az objektív irány által felállított kivétel bírálata	178

VII. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság szabályai.
1. Az államközi jogi szabályozás	179
2. A belső állami jogi szabályozás	186
3. A jelenlegi jogállapot kialakulatlanságának okai:
A) Az állam feletti joghatóság a belső állami jogban	189
B) Különböző érdekek a külföldi állam feletti joghatóság 
terén	191
C) Gazdasági okok	194
D) Politikai okok	195
4. Az államközi gyakorlat fejlődésének iránya	196
5. A különböző felfogások értékelésének kérdése	197
6. Nemzetközi bíróságok felállítására vonatkozó tervek	199

Inhaltsübersicht	201

IRODALOM.

Allen: The position of foreign States before Belgian Courts, New York, 1929.
-- The position of foreign States before French Courts, New York, 1929.
-- The position of foreign States before German Courts, New York, 1928.
-- The position of Foreign States before National Courts, New York, 1933.
Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri dalla giurisdizione. Riv., 1910.
Audinet: L’incompétence des tribunaux francais ŕ l’égard des Etats étrangers,
Rgdip. 1895.
Beitzke: Die Reichsbahn vor auslandischen Gerichten, DJZ, 1936.
-- Juristische Personen im IPR und Fremdenrecht, München-Berlin, 1938.
Höger: Die Immunitat der Staatsschiffe, Kiel, 1928.
Bosco: Lo Stato attuale della questione dell’esecuzione degli Stati esteri
dalla giurisdizione interna, Riv., 1929.
Brie, Fischer u. Fleischmann: Zwangsvollstreckung gegen fremde Staaten
und Kompetenzkonflikt, Breslau, 1910.
Brookfield: The immunities of foreign States engaged in private transactions, 
J. of Comp. Legisl. and Int. Law, 1938.
Bynkershoek: De foro legatorum.
Carlino: Genesi e fondamento delle immunita diplomatiche, Roma, 1915.
Cavaglieri: Capacitŕ processuale di un governo estero, F. it. 1932.
-- I diritti fondamentali degli Stati nella societa internazionale,
Padova, 1900.
Cereti: Su l’esenzione degli Stati esteri dalla giurisdizione, Riv., 1937.
Cobbett: Leading Cases on international Law, London, 1922.
Cuvelier: De l’incompétence des tribunaux nationaux ŕ l’égard des
gouvernements étrangers, R. d. i. 1888.
Deák: Immunity of a foreign mission’s premises from local jurisdiction,
A. J. I. L. 1929.
Droop: Über die Zustandigkeit der inlandischen Gerichte für Rechts-
streitigkeiten zwischen Inlandern und fremden Staaten, Gruch.
Beitr. 1882.
Esperson: Condizione giuridica dello straniero secondo le legislazioni
italiani ed estere. Roma, 1890.

Fairman: Some disputed applications of the principle of State Immu-
nity, A. J. I. L. 1928.
Feine: Die völkerrechtliche Stellung der Staatschiffe, Berlin, 1921.
Féraud-Giraud: Etats et souverains devant les tribunaux étrangers,
Paris, 1895.
Fischer: Die Verfolgung vermögensrechtlicher Ansprüche gegen auslan-
dische Staaten, Leipzig, 1912.
Fitzmaurice: State immunity from proceedings in foreign Courts, B. Y.
1933.
Freund: L’Etat soviétique et le Statut de ses représentations commer-
ciales, Clunet, 1934.
Gabba: De la compétence des tribunaux ŕ l’égard des Souverains et
des Etats étrangers, Jdipr. 1888.
Gianzana: Lo straniero nel diritto civile italiano, Torino, 1884.
Gutteridge: Le conflit des lois de compétence judiciaire, dans les actions
personnelles, Cours, 1935-111.
Hartmann: De la compétence des tribunaux dans les procés contre des
Etats et souverains étrangers, R. dr. int. législ. comp. 1890.
Hendler: Die völkerrechtliche Stellung der Handelsvertretung der
UdSSR, Berlin, 1931.
Heymann: Zur Frage der Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, ArchZPrax,
1923.
Holtzendorff: Incompétence des tribunaux nationaux pour ordonner
une saisie-arrét sur des biens appartenant aux gouvernements
étrangers, J. dr. int. publ. 1876.
Hurst: Les immunités diplomatiques, Cours, 1926-II.
Kann: Die Rechtsverfolgung gegen auslandische Staaten, JW, 1910.
Koellreutter: Gerichtsbarkeit über auslandische Staaten, WB.
Kohler: Klage und Vollstreckung gegen einen fremden Staat, Z. für VR
und Bundesstaatsrecht, 1910.
Krückmenn: Inlandische Gerichtsbarkeit über auslandische Staaten,
Z. für Ostr., 1927.
Laband: Rechtsgutachten im Hellfeldfall. Z. für VB und Bundesstaats-
recht, 1910.
De Lapradelle: La saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910.
Leske-Loewenfeld: Rechtsverfolgung im internationalen Verkehr, Ber-
lin, 1930.
Lieberich: Die russische Handelsvertretung in Deutschland, München,
1928.
Loening: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staaten und Souverane.
Festgabe Halle-Wittenberg, Halle, 1903.
Loening: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910.
Mamelok: Die juristische Person im internationalen Privatrecht, Zürich,
1900.
Matsunami: Immuninity of State ships, London, 1924.

McNair: Juridical recognition of States and governments and the immu-
nity of public ships, B. V. 1921/22.
Meili: Die völkerrechtliche Unzulassigkeit von Zivilklagen und Pfan-
dungen gegen einen auswürtigen Staat, Z. für VR und Bundes-
staatsrecht, 1910.
Mendelssohn-Bartholdy: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, JW. 1926.
Miele: In tema di giurisdizione dei tribunali italiani sullo Stato russo
per atti delle sur rappresentanze commerciali, Riv., 1937.
Neuner: Internationale Zustandigkeit, Berlin-Leipzig, 1929.
Niboyet: Les inimunités de jurisdiction, en droit francais, des Etats
étrangers engagés dans des transactions privées, Rgdip, 1936.
Niemeyer: Zur Geriehtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910.
Ozanam: L’iminunité civile de juridiction des agents diplomatiques,
Paris, 1911.
Paepe: De la compétence civile ŕ l’égard des Etats étrangers et de
leurs agents politiques, diplomatiques et consulaires, Jdipr. 1895.
Petraconne: Giurisdizione dei tribunali italiani in tema di controversie
di lavoro con enti internazionali o rappresentanti di Stati
esterii Riv. it, dir. int. pr. e proc, 1931.
Politis: Les emprunts d’Etat en droit international, Paris, 1894.
Phillimore: Drits et devoirs fondamentaux des Etats, Cours, 1923.
-- Immunité des Etats au point de vue de la juridiction ou l’exé-
cution forcée, Cours, 1925-III.
Praag: Juridiction en droit international public, La Haye, 1915.
Provinciali: L’immuninitŕ giurisdizionale degli Stati stranieri, Padova, 1933.
Prudhomme: Déterminination de la juridiction compétente ŕ l’égard des
litiges nés ŕ l’occasion des contrats conclus entre Etats et
ressortissants d’un autre Etat, Clunet, 1926.
Reu: Die staatliche Zustandigkeit im internationalen Privatrecht, Mar-
burg, 1938.
Rocco: Limitazioni agli atti esecutivi e cautelari contro Stati esteri.
Riv. di dir. proc. civ. 1926.
Roggenkamp: Das Gerichts- und Vollstreckungsverfahren gegen den
auslandischen Gesandten, Hamburg, 1934.
Scerni: Su l’esenzione degli Stati esteri dalla giurisdizione, Riv., 1931.
Schmülling: Der Anspruch der UdSSR auf die Exterritorialitat ihrer
ausländischen Handelsvertretungen, Erlangen, 1933.
S. D. N. Publications, Genéve, I. le 20 avril 1927, II. le 27 juin 1928.
Seuffert: Gutachten zur Sache v. Hellfeld gegen den Kaiserlich Rus-
sischen Fiskus, Z. für VR und Bundesstaatsrecht, 1910.
Siotto-Pintor: Aspetti vecchi e nuovi della questione dell’immunita
dello Stato estero dalla giurisdizione interna, F. it., 1929.
-- La dottrina dell’immunitá degli Stati esteri dalla giurisdizione
interna e la recentissima giurisprudenza italiana, Festgabe
Fleiner, Tübingen, 1927.
-- Lo Stato estero e la giurisdizione. Riv. di dir. proc. civ. 1926.

Spée: De la compétence des tribunaux nationaux ŕ légard des gou-
vernements et des souverains étrangers, Jdipr. 1876.
Spruth: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten unter besonderer Berück-
sichtigung der Entwicklung seit dem Weltkriege. Leipzig, 1929.
Stauffenberg: Die Rechtsstellung der russischen Handelsvertretungen.
Berlin-Leipzig, 1930.
Stoupnitzky: Statut international de l’URSS Etat commercant. Paris, 1936.
Strisower: L’exterritorialité et ses principes applications, Cours, 1923.
de Roche du Teilloy: De la compétence civile ŕ légard des Etats, des
souverains, des agents diplomatitiues et consulaires étrangers,
Nancy, 1906.
Ténékides: L’immunité de juridiction des Etats étrangers. Rgdip, 1931.
Tosi-Bellucci: Le azioni giudiziarie contro gli Stati stranieri. Milano, 1909.
Triepel: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten. Arch. öff. R., 1912.
Undén: Rattegang mot utlandsk Stat. Uppsala, 1929.
de Visscher: Les gouvernements étrangers en justice, R. dr. int. législ.
comp. 1922.
Walton: State immunity in the laws of England, France, Italy and Bel-
gium, J. of comp. legisl. and int. law, 1920.
Weist: Compétence ou incompétence des tribunaux ŕ l’égard des Etats
étrangers, Cours, 1923.
Weston: Actions against the property of sovereigns, Harward Law
Review, 1918.

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE.

A. j. I. L. The American Journal of International law
AmtlS Entscheidungen des Obersten Gerichtes in Zivil- und
     Justizverwaltungssachen, Amtliche Sammlung, Wien
Annuli Annuli della giurisprudenza italiana
Annuaire Annuaire de l’Institut de Droit International
Appello Corte di Appello
Arch.giur. Archivio giuridico
ArchZPrax. Archiv für die zivilistische Praxis
Bull. I. J. I. Bulletin de l’Institut Juridique International, Leyde
B. Y. The British Year Book of International Law
C. c. Code civil
C. de comm. Code de commerce
C. proc. civ. Codice di procedura civile
Cass. Cour de Cassation, Corte di Cassazione
Clunet Journal de droit international
Cours Recueil des Cours de l’Académie de Droit International, La Haye
D. C. Preliminary Draft Convention to be considered at the 5th
     Meeting of the Advisory Commitee. Harward Law School,
     Research in International Law, Cambridge-Mass, 1931
D Dalloz
Darras Revue de droit international privé
DJZ Deutsche Juristen-Zeitung
F. Bruns: Fontes Juris Gentium
F. It. Foro Italiano
GVG Gerichtsverfassungsgesetz
Giurispr. Giurisprudenza italiana
GruchBeitr. Gruchots Beitrage zur Erlauterung des Deutschen Rechts
H. B. Hatásköri Bíróság
HGB Handelsgesetzbuch
IPR Internalionales Privatrecht
Jdipr. Journal de droit international privé
JN Juridiktionsnorm
JW Juristische Wochenschrift
KG Kammergericht
LG Landgericht
MJSz. Magyar Jogi Szemle
Niem. Niemeyers Zeitschrift für Internationales Recht

OLG Oberlandesgericht
Pp Polgári perrendtartás, 1911 : 1. t. c.
P Pasicrisie Belge
Pdt Polgári jogi döntvénytár
RG Reichsgericht
RGZ Entscheidungen des Reichsgerichts in Zivilsachen
RSprOLG Rechtsprechung der Oberlandesgerichte
RGBl Reichtsgesetzblatt
R. d. i. Revue de droit international
R. crit. Revue critique de droit international
R. dr. int. législ. comp. Revue de droit international et de législation comparée
Rgdip. Revue générale de droit international public
Riv. Rivista di diritto internazionale
Riv. di proc. civ. Rivista di procedura civile
Riv. it. dir. int. pr. e proc. Rivista italiana di diritto internazionale 
     privato e processuale
Riv. di dir. proc. civ. Rivista di diritto di procedura civile
Trib. civ. Tribunal civil
Trib. Comm. Tribunal de Commerce
TAM Tribunal Arbitral Mixte
VR Völkerrecht
WB Strupp: Wörterbuch des Völkerrechts und der Diplomatie
Wbl. Weekblad van het Recht
Z. Zeitschrift
ZfV Zeitschrift für Völkerrecht
Z. Ak. Zeitschrift der Akademie für Deutsches Recht
Z. für Ostr. Zeitschrift für Ostrecht, Zeitschrift für osteuropaisches Recht
ZPO Zivilprozessordnung
ZPR Zivilprozessrecht

I. FEJEZET.
Bevezetés.

I. Minél bonyolultabbá válnak az emberi életviszonyok,
annál fontosabb szerepre tesz szert a társadalom életében a
jogrend. Napjainkban a tételes jogszabályok az emberi
életmegnyilvánulásoknak úgyszólván már minden terét fel-
ölelik. E szabályok közül egyesek évszázados, sőt évezredes
múltra tekinthetnek vissza. Mások viszont a legmodernebb
kor egészen újkeletű szükségleteinek köszönhetik létrejöttüket.
A mindenben rendszerességet és szabályosságot kereső
emberi elme ezeket a jogszabályokat a könnyebb áttekint-
hetőség kedvéért különböző rendszerekbe foglalta össze. Ez
a rendszerező tevékenység a jogtudomány keletkezésével
szinte egyidős. Már a régi római jogtudomány különbséget
igyekezett tenni közjog és magánjog között.1 A legmoder-
nebb rendszertani irányzatok pedig, néha egészen új utakon
ugyan, de szintén a tudománynak erre az ősi, minden idő-
ben meglévő törekvésére vezethetők vissza.
Bármennyire is különbözzenek azonban egymástól az
egyes korok elméleti jogrendszerei, nagyjából valamennyi
két főkategóriát, az államközi jogot és a belső állami jogot
állítja szembe egymással. Ugyancsak megegyeznek abban
is, hogy a továbbiakban a belső állami jogot a közjog,
illetve magánjog fő felosztási alapjainak figyelembevételé-
vel osztjuk további rendszerbe.
Csak látszólag mondanak ellent ennek a megállapítás-
nak azok a legújabb időben keletkezett elméletek, amelyek
egyrészt a jogtudományban monista álláspont néven ismert
irány köré csoportosulva az államközi jog és belső állami
jog egységét vitatják, másrészt a belső állami jogban a
köz-, illetőleg magánjog szétválaszthatatlanságát hang-
súlyozzák.

1 Ulpianus (D. 1. 1. 1. 2.).

A monista irány első képviselői már régebben megtalál-
hatók ugyan, de az elmélet teljes kifejtése az újabban
keletkezett bécsi iskola működésének eredménye. Ez az
irány az államközi, illetőleg belső állami jog elsőbbségének
hangsúlyozásával csak fokozatbeli különbséget állít fel a
két jogrendszer között, voltaképen azonban elismeri, hogy a
két kör egymástól szigorúan elválasztható.2 A közjog és
magánjog közti különbséget támadó irány ezzel szemben
azt állítja, hogy ez a két jogrendszer egymással szétválaszt-
hatatlanul egybeolvad, és tagadja, hogy a köz- és magánjog
két egymástól elkülöníthető, egymástól független, önálló
jogterületet alkot, amelyek egymástól szellemükben és fel-
építésükben jelentős mértékben különböznek.3 Ez a felfogás

2 A monista és dualista néven ismert irányzatok az államközi jog
és a belső állami jog viszonya körüli két szélsőséges álláspontot kép-
viselik. Maga az elnevezés Verdross-tól ered (l. Verdross: Zur Konstruk-
tion des VR, ZfV, 1914). A dualista elméletet Triepel fejtette ki (VR
und Landesrecht, 1899, a monista elméletek legkiválóbb képviselői
pedig Kelsen (Allg. Staatslehre, 1925) és Verdross (Die Verfassung der
Völkerrechtsgemeinsehaft. 1926). A két felfogás egymáshoz való viszo-
nyára l. Walz: Völkerrecht und staatliches Rech,. 1933, Kunz, Landes-
recht und VR. Wb. 1924. l. Meriggi: Das Wesen des internationalen
Rechts und seine Beziehungen zum inneres Recht der Staaten, ZfV,
1932. Fejtegetéseink szempontjából a monizmus és a dualizmus közötti
különbség nem lényegbevágó, mert az itt mondottak állnak akkor is,
ha akár a monista, akár a dualista szempontot fogadjuk el irány-
adónak. Ez különben érthető is, mert a két felfogás követőit sokszor
csak a szóhasználat kérdése választja el egymástól. L. Kertész: Az állam
nemzetközi felelőssége, 1938. 9. l.
3 A közjog és a magánjog közötti különbség elhalványodása rész-
ben a Kelsen-féle tiszta jogtani iskola, részben a német nemzeti szo-
cializmus jogelméleti állásfoglalására vezethető vissza. A Kelsen-féle
elmélet szerint a közjog és magánjog közötti különbség megtételére
nincs alap, mert a jogszabályok között csak a különböző rangú jog-
források különbségének segítségével lehet osztályozást tenni. (Allge-
meine Staatslehre, 1925, Reine Rechtslehre. 1934.) A nemzeti szocialista
felfogás szerint pedig a két jogterületet elválasztó határ elvesztette
jelentőségét, mert a magánjogi viszonyok is közérdekűek, tekintettel
arra, hogy minden jogviszony a népközösséghez való vonatkozást
jelent és így benne a köz mindig érdekelve van. (Schmitt: Über die
drei Arten des rechtswissenschaftlichen Denkens, 1934. Walz: Der
Gegensatz von öffentlichen und privaten Recht, Z. Ak, 1938. 581. Hein:
Beitrage zur Systematik des Rechts. u. o. 1937. 206. l. Schlegelberger:
Vom Beruf unserer Zeit zur Gesetzgebung. 1934. 17. l. Scheuner: Die
Bedeutung der Unterscheidung zwischen öffentlichem und privatem
Recht, DJZ, 1933.) E felfogások követői szerint a köz- és magánjog meg-
különböztetése legfeljebb alaki téren történhetik meg: a közjogi igé-
nyek és a magánjogi igények érvényesítése más-más, közigazgatási,

azonban jórészt kiforratlan és tudományosan még nem tel-
jesen tisztázott.
Nincs tehát eddig semmi ok arra, hogy a jogi gondol-
kodás évszázados és hosszú időn át bevált fenti kategóriái
helyett új és kellően még meg nem alapozott elvek szolgál-
janak a tudományos rendszerezés alapjául.
Az államközi jog és belső állami jog, illetőleg közjog
és magánjog hagyományos felosztását elfogadva, ezeknek
a különböző jogterületeknek érintkező pontjában a jogi
személyiséggel rendelkező állam foglal helyet. Az állam,
mint jogi személy az érintkező pontja ezeknek a különböző
jogrendszereknek, mert egyedül az állam alanya az állam-
közi jognak ép úgy, mint a belső állami jognak, viszont
a belső állami jogban ép úgy alanya a közjognak is, mint
magánjognak.4
Azoknak az elméleti fejtegetéseknek, amelyek az állam
jogi személyiségét tagadva jogalanyiságát sem tartják meg-

ill. bírói úton történik. (Duguit: Traité de droit constitutionnel,
III. éd Tome III 1930, 434. Hauriou: Précis de droit administratif
et de droit public. X. éd. 1921. 42. és 868. l.)
A tiszta jogtan felfogásával szemben rá kell mutatni arra, hogy
az általa alkalmazott rendszerezés külsőleges szempontok szerint tör-
ténik és ezért logikai értelemben vett rendszeralkotásra nem alkalmas.
A nemzeti szocialista felfogás pedig a köz- és magánjog megkülönböz-
tetését a köz- és magánérdek ingatag és tartalmilag határozatlan
alapján végzi, holott ennek ma már más, megfelelőbb és helyesebb módja
is van. Az alaki megkülönböztetés elve sem fogadható el, mert tar-
talmilag helytelen. Magánjogi igény érvényesítése közigazgatási úton
is történhetik, az igény ezzel magánjogi jellegét még nem veszti el.
(Mamelok: Die juristische Person im internationalen Privatrecht, 1900.
163. l.) Mindezek alapján a köz- és magánjog szétválaszthatóságát
tagadó elméleteket nem vehettük figyelembe. L. minderről bővebben:
Moór: A jogrendszer tagozódásának problémája. 1937.

4 Az államnak a különböző jogrendszerekben elfoglalt helyze-
tére nézve l. Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri dalla giuris-
dizione, Riv. 1910. 477. l. Cavaglieri: I diritti fondamentali degli Stati
nella societa internazionale. 1906. 60. l. Donati: I trattati internazionali
nel diretto costituzionale. 1906. Tosi–Bellucci: Le azioni giudiziarie
contro gli Stati stranieri. 1909. 2. skv. l. Külön kiemelendő, hogy az
egyik jogrendszerben elfoglalt jogalanyiság a másikra nincs hatással.
Magánjogilag az állam jogalany lehet akkor is, ha az államközi jogi
elismerés hiánya miatt államközi jogalanyisága nincs. (Anzilotti: id. m.
489. l. Beitzke: Juristische Personen im IPR und Fremdenrecht. 1938,
191. l. Helytelen volt tehát az a gyakorlat, amely az orosz szovjet
magánjogi jogképességét azon az alapon nem ismerte el, hogy az
állam nem volt államközi jogilag elismerve: (L. Clunet, 1932, 781. l.
A.J.I.L 1925, 219. l. és 1932, 765. l.)

állapíthatónak, inkább tudományos jelentőségük van. Az
elvont gondolkozásnak és a jogi fogalmakkal való foglal-
kozásnak igen szép elméleti termékei lehetnek, azonban
nem számolnak a gyakorlati élettel, pedig ennek a szolgá-
latában kell végső eredményben állnia minden jogi szabá-
lyozásnak. Elméleti konstrukciónak talán megállhat pl. a
Duguit–Krabbe- vagy a Höhn-féle elmélet, amelyek sze-
rint az államnak nincs jogalanyisága, de az ilyen elméleti
meggondolásnak ellentmond az a mindennapos jelenség,
hogy az állam különböző köz- és magánjogi jogviszonyokba
lép, bíróságai, illetőleg közigazgatási hatóságai előtt ügy-
félként szerepelhet, ez pedig gyakorlatilag mégis csak az
állam jogalanyiságát jelenti. Ugyanígy áll a helyzet azok-
kal az államközi jogi elméletekkel szemben is, amelyek az
állam jogalanyiságát tagadva az államközi jog alanyaiként
kizárólag az egyes egyéneket ismerik el. Ez a meggondolás
szintén elvont logikai konstrukciókból indul ki és a gya-
korlati élet szemellátható jelenségeit teljesen figyelmen
kívül hagyja.5
Ezeket a jórészt nem is az érvényes tételes jog alapján
álló, hanem de lege ferenda szempontokat tételes jogszabály-
ként feltüntető elméleteket nem tekintve ma még uralkod-
hatónak mondható az a felfogás, amelyet a fentiekben kép-
viseltünk.
E felfogás alapján megállapítható, hogy az állam kettős
jogi életet él.
Egyfelől mint államközi jogalany, az államközi jog-
közösségben, az államközi jog által szabályozott területen

5 Duguit (Traité de droit const.. 1930, 325. skv. l.) részletesen ki-
fejti, hogy az állam jogi személyiségét elismerő minden elmélet hely-
telen és elvetendő. Szerinte nincsenek állami jogok és kötelezettségek,
ezek csak az államvagyon különböző védett helyzetei, illetőleg meg-
terhelései. Egy másik elmélet szerint (Krabbe, Die moderne Staats-Idee,
1919. 275. skv. l.) az állam jogai, illetőleg kötelességei csupán az
államszervként működő egyént illetik meg. Ennek a felfogásnak az
államközi jog terére átvitt következménye az a nézet, amely szerint
az államközi jog alanyai is csak az egyesek, de nem az állam. (Scelle,
Précis de droit des gens, 1932, J. 49. l. Spiropoulos, L’individu en
droit international, 1928, Kelsen: Das Problem der Souveranitat und
die Theorie des Völkerrechts, 1920, 162. skv. l. Politis, Les nouvelles
tendances du droit international, 1927, 55. skv. l.) A Höhn-féle elmélet
(Der individualistische Staatsbegriff und die juristische Staatsperson,
1935) szerint pedig az államszemélyiség elve az individuális-liberális
világszemlélet eredménye, amelynek érvényessége ennek a szemlélet-
nek a fennállásához van kötve. Ezt a felfogást a német irodalom sem
tette teljesen magáévá. (Zuber: Die Staatsperson Pufendorfs im Lichte
der neuen Staatslehre, Arch. öff. R. 1939, 33. l.)

fejt ki tevékenységet. Résztvesz az államközi jog kialakí-
tásában, államközi alanyi jogai és kötelességei vannak és
államközi jogi felelősséggel tartozik. Az államnak ez a tevé-
kenysége a maga teljes egészében az államközi jog szabályo-
zása alá esik. 
A másik oldalon az állam a maga belső állami jogi életét
éli. Ezen a téren állam-jellegéből kifolyólag elsősorban
olyan tevékenységet végez, amely közvetlenül a jogszabá-
lyok megalkotására, érvényesítésére és kikényszerítésére
irányul. Az államnak ez a tevékenysége a törvényhozás,
közigazgatás és bíráskodás funkcióit foglalja magában.
Ebben a tevékenységi körben az állam impériumot gya-
korol. Az impérium ennek a tevékenységi körnek az elvég-
zéséhez fogalmilag szükséges, ezért az ebbe a körbe tartozó
cselekményeket csak imperiummal rendelkező jogalany,
vagyis csak kizárólag állam végezheti.
Az állam azonban a jure imperii végzett tevékenységi
kör ellátása mellett olyan cselekményeket is végez, ame-
lyeknek közvetlen célja nem jogszabályalkotásra, jogszabá-
lyok érvényesítésére vagy kikényszerítésére irányul. Ez az
ú. n. gondozó (jure gestionis végzett) tevékenység. Az állam-
nak ez a tevékenysége az előbbinél ma már egyre szélesebb
területre terjed ki. A mai állam nem látja feladatát kime-
rítve abban, hogy ellátja az imperium gyakorlásával járó
közhatalmi funkciókat. Az egyes belső állami jogalanyok
fölé rendelt közhatalmi szervezet mellett megjelenik az ú. n.
jóléti állam is. Ez az állam igen sok olyan tevékenység el-
látását is feladatának tekinti, amelyeknek az ellátása nem
a közhatalom gyakorlásával függ össze, hanem amelyek a
közösség szükségleteinek minél jobb és hatályosabb kielégí-
tése céljából kerültek az állami funkciók közé.6
Ez utóbbi feladatoknak az ellátását a történelmi fej-
lődés aránylag későn vonta be az állam tevékenységi
körébe. Ma már azonban az állam számtalan olyan életterületre
terjesztette ki tevékenységét, amely az állami impe-
riummal semmi kapcsolatban nincs. A modern állam adás-
vételi, bérleti, szolgáltatási szerződéseket köt, vasúti, hajózási
vállalatokat tart fenn, kölcsönöket vesz fel, pénzügyi műve-
leteket bonyolít le, egyszóval tevékeny részt vesz a közgaz-
dasági és kereskedelmi életben, amelyben pedig nemcsak
imperiummal bíró jogalanyok, hanem elvileg bárki, nem
állam-magánszemélyek is résztvehetnek.

6 Moór: A jogrendszer tagozódásának problémája, 1937. Mayer:
Deutsches Verfassungsrecht. I. köt. 1924. Hauriou: Précis de droit
administratif et de droit public, 1921, különösen 39. és 866. l.

Az állam jure imperii és jure gestionis végzett tevékenységi körének elhatárolása azon az alapon történik, hogy
a jure imperii végzett tevékenység közvetlenül jogszabályok alkotására, érvényesítésére vagy kikényszerítésére
irányul, a jure gestionis végzett állami tevékenység ellenben
nem. E meghatározás alapján a jure imperii és jure gestionis
végzett állami tevékenység elválasztása az egyes államokon
belül fennálló tételes jogtól függetlenül, valamennyi államra
nézve egyformán és egységesen a tevékenység jellege alapján
történhetik.
Lehetséges azonban e két tevékenységi kör elhatárolása
tételes jogi alapon is. A jure imperii végzett állami cselek-
mények rendszerint a belső állami közjog (közigazgatási,
jog) szabályai alatt állanak, a jure gestionis végzett tevé-
kenységi kört viszont a belső állami magánjog szabályozza.
Bár a közjog és magánjog körének elvi elhatárolása elmé-
letileg szintén megoldható függetlenül, az egyes államok
belső jogrendszereire való tekintet nélkül, a gyakorlatban
mégis az az eset, hogy a jogviszony közjogi vagy magán-
jogi jellegének megítélésére a tételes jog minősítése az
irányadó. Ez más szóval azt jelenti, hogy a közjog és magán-
jog elhatárolása tételes jogilag a mindenkori belső állami jog
függvénye.7
A jure imperii és jure gestionis végzett tevékenységi kör
azonban a tételes közjog, illetőleg magánjog alá eső tevé-
kenységi körrel nem azonos. Elsősorban azért, mert a köz-
jogi és magánjogi ügyletek elválasztása a tételes jog függ-
vénye, a jure imperii és jure gestionis végzett tevékenységi
kör viszont a tételes jog rendelkezéseitől független és min-
den államra nézve egyforma. Nem irányadó a jure imperii
és jure gestionis tevékenységi kör elválasztására az sem,
hogy az előbbiből támasztott igény rendszerint közigazga-
tási, míg az utóbbi alapján keletkezett igény többnyire
bírói úton érvényesíthető. Ez ugyanis – függetlenül attól,
hogy szintén tételes jogi kérdés –, a belső állami jogrend-
szerekben sincs feltétlenül így. Mindazonáltal azokban a
jogrendszerekben, ahol a közjog és magánjog, illetőleg a
közigazgatási és polgári peres eljárás tételes jogi elhatáro-
lása megtörtént, a jure imperii végzett állami tevékenység
rendszerint az anyagi közjog és a közigazgatási eljárás, a
jure gestionis végzett állami cselekmények viszont általában
az anyagi magánjog és a polgári peres eljárás szabályai alá
esnek, noha ez nem feltétlenül van így. Az állam megtehetné

7 Moór: Öffentliches und privates Recht, Revue internationale de
la théorie du droit, 1938.

és bizonyos esetekben meg is teszi –, hogy jure gestionis
végzett cselekményei szabályozására az általános magán-
jogtól, illetőleg a polgári, perrendtartástól eltérő jogi ren-
det alkosson. Általában azonban a helyzet mégis az, hogy az
állam a jure gestionis végzett cselekményekre ugyanazokat a szabályokat szokta magára nézve kötelezőnek tekinteni,
amelyeket előír akkor, ha a kérdéses jogviszonyban imperium nélküli magánszemélyek szerepelnek. Ha ettől az elvtől az állam közérdekből el is tér, az eltérést rendszerint a magánjogi rend formái között, magánjogi alapon teszi.8
Noha a fentiek szerint a jure imperii tevékenységi kör az állam közjogi cselekményeivel, a jure gestionis végzett
állami cselekmények viszont a magánjog alá eső állami
tevékenységgel nem azonosíthatók, a magyar nyelv a „köz-
jogi” és „magánjogi” kifejezéseket nemcsak tételes jogi ér-
telemben, hanem a jure imperii és a jure gestionis végzett
tevékenységi kör megjelölésére is használja.
Az állam ellen magánjogi viszony alapján indított pol-
gári perben az állam többnyire ugyanazt a jogállást bizto-
sítja magának, mint bármely magánszemélynek. A legtöbb
állam azon az alapon áll, hogy ha magánjogi jogviszonyba
lép, akkor a vele szembenálló félnek ugyanazt a jogvédel-
met biztosítja, amely ezt akkor illeti meg, ha ügyleti ellen-
fele nem állam. Ez a fél tehát mindazokban az esetekben,
amikor magánszemély ellenfele ellen polgári pert tehetne
folyamatba, ezt az állam ellen is megindíthatja és ameny-
nyiben a keresetnek hely adható, a bíróság az államot ép
úgy marasztalja, mint bármely alperest. Másfelől viszont az
állam is jogosítva van ellenfele ellen polgári perrel fellépni
és amennyiben ezt megteszi, a bíróság keresetére ép úgy
eljár, mint a magánszemély-felperes keresetére.
Mindezek régóta fennálló és általánosan elismert jog-
szabályok, melyeknek alkalmazása során különösebb nehéz-
ségek nem merültek fel. Az állam saját bíróságai előtt nem-

8 Ilyen eltérést tartalmaz pl. a Pp. 2. §. 3. pontja, amely szerint
az állam ellen alkalmazottainak hivatalos eljárásából eredő kártérítési
kereset tekintet nélkül az értekre, a törvényszék hatáskörébe tartozik.
(Ugyanígy a német GVG 71.§. 2 bek. 1. pontja.) Ugyancsak ilyen
rendelkezést tartalmaz az 1928 : XII. t. c. 37. §-a, amely szerint az
állam ellen biztosítási végrehajtásnak még a törvényileg különben meg-
engedett esetekben sincs helye. Ezeknek a rendelkezéseknek nyilván-
valóan gyakorlati jelentőségük van (az állam érdekeinek hatályosabb
védelme, vagy felesleges és szükségtelen eljárások elkerülése), magán
azon az elven azonban, hogy az állam is alá van vetve magánjogi
viszonyai tekintetében a közönséges jogrendnek, nem változtatnak.

csak mint felperes jelenik meg, hanem oda mint alperes is
megidézhető és marasztaló ítélet esetén magát a bíróság íté-
letének ép úgy köteles alávetni, mint bármelyik magán-
személy-alperes.
2. A nehézségek ott kezdődnek, ahol az állam magán-
jogi tevékenysége több állam magánjogi rendjével kerül
érintkezésbe.
A különböző népek eltérő életviszonyaiból folyó törté-
neti szükségszerűség, hogy az államok belső állami joga
nemcsak hogy nem egységes, hanem egymással összehason-
lítva a legtarkább képet mutatja. Ennek a körülménynek
nincs jelentősége ott, ahol egy életviszony csak egyetlen
meghatározott állam jogrendjével áll jogilag jelentős kap-
csolatban. Egészen más azonban a helyzet, ha a jogviszony
több állam jogrendjével jut érintkezésbe, akár a felek külön-
böző állampolgársága, vagy lakóhelye következtében, akár
a teljesítés vagy ügyletkötés helyének, vagy az ügylet tár-
gyának más állami jog területén való fekvése, akár más
körülmény folytán.
Egészen sajátságos jelenség hogy az állam magánjogi
tevékenysége során feltűnően gyakran kerül a jogviszony
más államok jogrendjével is kapcsolatba. Az állam ugyanis
többnyire ép azokon a területeken lép fel magánjogi alany-
ként, ahol a külföldi joggal való érintkezésre a legtöbb
mód van.
A) Az állam magánjogi tevékenységének egyik leg-
jelentősebb részét teszi a közforgalmú vállalatok, elsősorban
a vasúti üzem fenntartása.
Noha az első vasúti vonalak megépítése eleinte nem
állami, hanem magánkézben volt, az állam már kezdettől
fogva felismerte, hogy fontos közgazdasági és hadászati
okok folytán a vasúti vonalak megépítésének a közérdek
szempontjából más magánvállalkozásoknál jóval nagyobb
jelentősége van. Ép ezért az állam már kezdetben is a ren-
desnél jóval nagyobb jogkört biztosított magának a vasúti
vállalatok felügyelete és ellenőrzése terén. Több állam a
vasútépítést és a vasúti üzem fenntartását állami koncesz-
szióhoz kötötte. Ezek a koncessziók rendszerint meghatá-
rozott időre szólnak és az ekként épített vasúti üzemeket
ennek az időnek leteltével az állam többnyire magához vál-
totta. Így a magánvasútaknak jórésze idővel az állam ke-
zébe ment át. Hasonló meggondolások vezették az egyes
államokat akkor, mikor saját maguk is létesítettek vasúti
üzemeket. Ezenfelül még azzal is biztosította magának az
állam a vasúti igazgatás kézbentartását, hogy néhol a
magán-részvénytársaságok által létesített üzemeket – tár-

sulati jellegük érintetlenül hagyásával – saját kezelésébe
tette át.9
Ez a folyamat nem minden államban történt egyforma
módon. Vannak államok, ahol még ma is a magántársasági
formában szervezett vasúti üzemek vannak többségben.
(Egyesült Államok, Anglia.) Máshol viszont megvannak
ugyan az állami vasútak, ezek mellett azonban még mindig
nagy számban működnek magán-vasúttársaságok is. (Francia-
ország.) Ezzel szemben több állam úgyszólván teljesen a
maga kezébe vette át a vasúti üzemet és a magántársasá-
goknak csak igen kis szerepet hagyott meg. (Ilyen állam
elsősorban Németország, de ide lehet számítani Magyar-
országot is, ahol a legkiterjedtebb és legnagyobb magán-
vasúti üzemnek, a Duna–Száva–Adria vasúttársaságnak
állami megváltása óta a magánvasútak száma és hálózata
igen kis térre korlátozódott.)10

9 Hogy a vasúti üzeni fenntartása állami felségjog, arra nézve l.
Breithaupt: Das Eisenbahnhoheitsrecht des Deutschen Reiches, 1912.
A vasutak államosítására Németországban: Alberti: Der Übergang zum
Staatsbahnsystem in Preussen, seine Begründung, seine Durchführung
und seine Folgen, 1911; Roth: Die Reichseisenbahnen, 1921 és Weschen-
felder: Die Deutsche Reichsbahn im Dritten Reieh, 1935. A német
állami vasutakra nézve l. még: Jagliuni: The role of the State in the
provision of railways, 1924. különösen 48. skv. l. Ugyanő tárgyalja a
vasútnak Angliában és Indiában elfoglalt helyzetét is. A francia, belga
és svájci szervezetekre l. Coquet: L’organisation administrative et
financiere des Chemins de fer de l’Etat, 1912, Nicolai: Les chemins de
fer de l’Etat en Belgique, 1885 és Gariel: Les chemins de fer fédéraux,
1913. Magyarországon a magánvasútak megváltásáról az 1880 : XXXI. t. c.
és az 1888 : IV. t. c. rendelkezik. E törvények szerint vasúti vonalak
építése Magyarországon is állami felségjog. Magántársaságok vasutakat
csak a kormány (fontosabb esetekben az országgyűlés) engedélyével
létesíthetnek. Az engedélyek mindenkor bejelentendők az országgyű-
lésnek és az 1880: XXXI. t. c. 2. §-a szerint csak 90 évre adhatók.
Ezután a vasút az állam tulajdonába megy át. Az 1888 : IV. t. c. 2. §.
c) pontja szerint az engedélyokirat keltétől számított 30 év múlva az
állam megváltási joga feltétlenül érvényesíthető. E rendelkezések alap-
ján ma már a Magyarországon működött magánvasútak legnagyobb
része állami kezelésbe került.
10 Az állami vasutak helyzetére és jogállására vonatkozólag a
legtisztább képet a német jog rendelkezései adják, mert Németország-
ban az állami vasutak jogviszonyait tételes törvény szabályozza. Német-
országban az állam a Deutsche Reichsbahn-Gesellschaft üzemét az 1937.
február 10-én kelt törvénnyel (RGBl. II. 47. l.) vette át. Németország-
ban (Gesetz über die Deutsche Reichsbahn, 1939 július 4. RGBl. I.
1939, 1205. l.) az állam „Deutsche Reichsbahn” név alatt elkülönítve
és külön vagyonkezelés mellett igazgatja az államvasutakat. Az állam-
vasutak a saját nevükben perelnek és perelhetők, ez azonban nem

Az 1933-i római vasúti személy-, illetőleg árufuvarozási
egyezmények szerint (az előbbi az 1938 : XXVI., az utóbbi az
1938: XXVII. t. c-be van iktatva) a vasúttal a fuvarozási
szerződésből eredő igények érvényesítése polgári perre tar-
tozik. Az igény érvényesítése pedig az egyes – az egyez-
ményben pontosan meghatározott – vasutak üzembentar-
tója ellen történik. Ott, ahol a vasút üzembentartója az
állam, ezek az igények a vasútat üzembentartó állam ellen
érvényesíthetők. Az állam tehát azzal, hogy a vasúti forga-
lom fenntartását a saját kezébe vette, igen sok esetben ki
van téve annak, hogy a vasúttal kötött fuvarozási szerződés
alapján perbe vonják a polgári bíróság előtt. Minthogy
pedig a vasúti fuvarozási szerződés igen sokszor nemzet-
közi vonatkozásokat is tartalmaz, ezen a téren sokszor me-
rülhetnek fel gyakorlati nehézségek.11
B) Hasonló, bár nem ilyen nagy mértékű az állam rész-
vétele a tengeri kereskedelmi hajózás terén is.
A tengeri kereskedelmi hajózás eleinte a vasútakhoz
hasonlóan szintén magánkézben volt. Később azonban itt is
ugyanaz a folyamat játszódott le, mint a vasúti üzemek
terén. Bár itt nem volt a közgazdasági és hadászati okoknak
olyan nagy szerepe, mini a vasútaknál, az egyes államok
kereskedelmi érdekei mégis oda vezettek, hogy többé-

jelenti a vasúti vállalat külön jogi személyiségét, hanem csak az
állam különleges perbeli képviseletét az államvasutak ellen indított
perekben. A vasút kötelezettségeiért ugyanis az állam felel, a vasút
alkalmazottai közhivatalnokok, szervei állami hatóságok. Az államnak
a vasút kötelezettségeiért való felelőssége azonban korlátolt, mert csak
a külön kezelt vagyonra terjed ki. Ez a külön kezelt vagyon az állam
többi kötelezettségeiért viszont nem felel. Ez a szabályozás világosan
mutatja, hogy a Deutsche Reichsbahn üzembentartója az állam, a vasút
kötelezettségeiért az állam felelős, ez a felelőssége azonban a vasúti
üzem különleges természete folytán különleges szabályozás alatt áll
és az állam egyéb kötelezettségeiért való felelősséggel szemben csak
korlátolt felelősség.
L. még: Beitzke: Die Reichsbahn vor auslandischen Gerichten,
DJZ, 1936, 1269. l.
11 A római egyezményeknek erre vonatkozó rendelkezései szerint
a befizetett összegek visszafizetésére irányuló keresetek az ellen a
vasút ellen indítandók, amely az összeget beszedte, az utánvételből
eredő igények a rendeltetési állomás vasúttársasága ellen érvényesí-
tendők (még akkor is, ha az a szállítmányt nem vette át), a kártérí-
tésből eredő igények pedig ezenfelül az ellen a vasút ellen, amelynek
a vonalán a károkozó esemény bekövetkezett. A vasutak egymás elleni
megtérítési jogáról külön rendelkezések intézkednek.

kevésbbé a tengeri kereskedelmi hajózást is állami üzemmé
tették. Több tengeri állam megszervezte a haditengerészete,
illetőleg közszolgálati flottája mellé a kereskedelmi flottát
is, sőt az egyik legnagyobb tengeri hatalom, az Északame-
rikai Egyesült Államok a tengeri kereskedelmi hajózásának
több mint a felét állami kézben tartja. Hasonló a helyzet
Szovjet-Oroszországban is. De azok az államok, ahol a ke-
reskedelmi flottának állami kézbe vétele nem történt meg
ilyen nagy arányokban, szintén rendelkeznek kisebb-
nagyobb állami kereskedelmi hajóparkkal.12
A kereskedelmi hajózásnak az állam részéről folyta-
tása ismét igen gyakran teszi lehetővé azt, hogy az állam
ellen magánosok polgári pert indítanak. A harmadik sze-
mélyeknek a kereskedelmi hajózás folytatásából eredő
magánjogi igényei ugyanis szintén polgári perútra tartoz-
nak és a hajó tulajdonosa ellen indíthatók. (Így rendelkezik

12 Az Egyesült Államok az ú. n. Shipping Board, a szovjet pedig
a Sovtorgflot nevű szervezetekkel vették át állami kézbe a kereske-
delmi hajózás nagy részét. A Shipping Board-ot az Egyesült Államok
az 1916. évi Shipping Act-tel állították fel. Méreteire jellemző, hogy
működése 5419.4 millió $ államhitellel indult meg és fennállásának első
négy évében hajóépítésre összesen 2038 millió $-t fordított. Az általa
létesített Emergency Fleet Corporation ma a világ egyik legnagyobb
kereskedelmi hajózási vállalata. (Helander–Haslinger: Seeschiffahrt.
Handwörterbuch der Staatswissenschaften, 1926, 362. skv. l.) Az a vita,
amely az állami hajó fogalmának meghatározása terén folyt, ma már
eldöntöttnek tekinthető. Azzal a felfogással szemben ugyanis, amely
szerint valamely hajó állami minőségét az adja meg, hogy a hajó
állami közfeladatok szolgálatában áll (így Heyking: L’exterritorialité,
Cours, 1925–II., Heilborn: System des VR, 1896, 278. l.), ma már álta-
lában az a nézet az uralkodó, hogy államhajó minden hajó, amelyet
az állam bármi célból üzemben tart. (Hennebique: Principes de droit
maritime Comparé, 1904, Ferguson: Manual of International Law, 1884,
438. l. Westlake: International Law, 1910, I. köt. 265. l.) Természetesen
meg kell különböztetni az állami hajók között azokat, amelyeket az
állam mint közhatalmi szervezet tart üzemben (ilyenek elsősorban a
hadihajók, azután az ú. n. közszolgálati hajók, posta-, vám-, stb. hajók),
továbbá azokat, amelyeket az állam magánjogi ügyletek lebonyolítása
céljából, kereskedelmi tevékenység folytatására használ (a német iro-
dalomban az előbbieket Staatsschiffe, az utóbbiakat Staatshandelschiffe
névvel nevezik. L. Böger: Die Immunitat der Staatsschiffe, 1928, 29. l.)
E felfogás általános elfogadása természetes következménye volt annak,
hogy az Egyesült Államok a kereskedelmi hajózás nagy részét állami
kezelésbe vették. (Feine: Die völkerrechtliche Stellung der Staatsschiffe,
1921, 25. l.) Ezen az alapon áll az angol gyakorlat is. (Matsunami: The
immunity of State ships, 1924, 20. l.)

a német HGB 485. §-a, a francia C. de Comm. 216. §-a, vala-
mint a belga C. de comm. 46. §-a is.)13
C) A közlekedésnek legújabban kifejlődött módja, a
légi közlekedés aránylag még a leginkább maradt meg
magántársaságok kezében, bár egyes államok a légi for-
galom fenntartását is saját tevékenységük körébe vonták
és állami légi forgalmi társaságokat létesítettek. (Szovjet-
oroszország.) Ezáltal pedig szintén lehetőség nyílik az állam
elleni polgári perre, mert a Varsóban 1929 október 12-én
kötött légiforgalmi egyezmény 17. §-a szerint a légi fuvaro-
zási szerződésből eredő igényeket szintén a vállalkozó, ille-
tőleg üzembentartó ellen kell érvényesíteni.14
D) Másik olyan terület, amelyen az állam gyakran bo-
csátkozik külföldi viszonylatú magánjogi tevékenységbe,
a külkereskedelem lebonyolítása.
A mai kötött gazdasági rendszer mellett a külkereske-
delem ellenőrzése és irányítása a legtöbb államban rend-
szerint az állam feladata. A külkereskedelmi forgalomnak
ez az ellenőrzése és irányítása az államnak szuverén köz-
hatalmi jellegéből folyó közjogi természetű ténykedése,
és mint ilyen, nem az általános magánjog, illetőleg keres-
kedelmi jog, hanem a köz- és közigazgatási jog szabályai
alá esik. A kötött gazdasági rendszernek azonban külön-
böző formái vannak. Lehetséges, hogy az állam a külkeres-
kedelmet nemcsak ellenőrzi és irányítja, hanem a külföldi
piacokon való fellépés jogát is kizárólag magának tartja
fenn. Ekkor az állam már maga vesz részt a külkereskede-
lemben és a külföldi közgazdasággal kötött kereskedelmi
ügyletekben az ügylet másik oldalán fellépő külföldi magán-
személlyel szemben szerződő félként szerepel, ilyen gazdál-
kodási rendszert honosított meg Szovjet-Oroszország.
A szovjet polgári törvénykönyv kimondja, hogy a kül-
kereskedelemben kizárólag az állam közvetítésével lehet
résztvenni, kivételnek csak a törvényben külön meghatá-
rozott esetekben és akkor is csak az állam ellenőrzése mel-

13 Schaps: Das deutsche Seerecht, Komm, zum 4. Buch des HGB,
1921, különösen 107. skv. l. Az angol jognak ettől némileg eltérő állás-
pontja van, mert szerinte az ilyen keresetek a hajó, nem pedig a hajó
üzembentartója ellen indítandók. E szerint a hajó jogi személy, ellene
actio in rem indítható. L. Böger, id. m. 101. skv. l.
14 Kaffka–Bodenstein: Luftverkehrsgesetz und Warschauer Ab-
kommen, 1937, 273. l.

lett van helye.15 A külkereskedelemmel kapcsolatos állami
tevékenység lebonyolítása céljából felállították a külkeres-
kedelmi népbiztosságot és ennek külföldi kirendeltségeit.16
Külföldi, akár fizikai akár jogi személy a szovjet-közgaz-
daság gazdasági alanyaival közvetlenül nem köthet ma-
gánjogi (kereskedelmi) ügyletet, hanem csak a külkereske-
delmi népbiztossággal, illetőleg az azt külföldön képviselő
kereskedelmi képviselettel.17
Ennek a szabályozásnak következtében szükségessé vált
a kereskedelmi képviseletek jogállásának rendezése is. Ezek

15 „A Szocialista Szovjetköztársaságok Uniója területén lakó összes
fizikai vagy jogi személyek a külkereskedelemben kizárólag az állam
közvetítésével vehetnek részt. Az államot ebben a vonatkozásban a kül-
kereskedelmi népbiztosság képviseli. A külföldi piacokon való önálló
fellépés csak külön törvényileg meghatározott esetekben és akkor is
csak a külkereskedelmi népbiztosság ellenőrzése mellett van meg-
engedve.” (Szovjet ptk, 17. §.)
16 A szovjet külkereskedelmet a külkereskedelmi népbiztosság
1918. április 28-án kelt rendelete vette állami kézbe. E rendelet szerint:
„Az egész külkereskedelem állami kézbe megy át. Bárminő áruk ke-
reskedelmi adásvétele akár külföldi állammal, akár külföldön székelő
kereskedelmi társasággal kizárólag az orosz köztársaság nevében és
annak megfelelő szervei útján történik. E szervek közvetítése nélkül a
behozatal vagy kivitel tilos.” A külkereskedelmi népbiztosság kül-
földön működő szerveinek, a kereskedelmi képviseleteknek a jog-
állását az 1933. szeptember 13-án kelt rendelet szabályozza: „A szovjet-
köztársaságok uniójának külföldön székelő kereskedelmi képviseletei
állami szervek és az államot a külkereskedelem terén megillető jogo-
kat gyakorolják, Ennek megfelelően a kereskedelmi képviseletek fel-
adata: a) képviselik a külkereskedelem terén az állam érdekeit és
közreműködnek az állam és székhelyük állama közötti gazdasági és
kereskedelmi kapcsolatok kimélyítésében; b) szabályozzák az államnak
a székhelyük államával folytatott kereskedelmét és c) gyakorolják az
állami külkereskedelmét székhelyük államával.” Miele: In tema di
giurisdizione dei tribunali italiani sullo Stato russo per atti delle sue
rappresentanze commerciali, Riv., 1937.
17 E kereskedelmi képviseletek jogi helyzete újszerű voltuk kö-
vetkeztében sokáig tisztázatlan volt. A fogadó állam szerint nem
tartoztak a diplomáciai képviselethez, a szovjet felfogás szerint azon-
ban igen és a területenkívüliség kedvezményére is igényt tartottak.
(Schmülling: Der Anspruch der Union der Russischen Sozialistischen
Sowjetrepubliken auf die Exterritorialitat ihrer auslandischen Handels-
vertretungen, 1933.) Ezt a rendezetlen helyzetet a szovjet külön keres-
kedelmi szerződésekkel szabályozta. Ezekben mindig kikötötte, hogy
a kereskedelmi képviselet területenkívüliségét a fogadó állam ismerje
el. (Így pl. az 1924. február 24-én kelt olasz szerződés 3. cikkében, az
1925. október 12-én kelt német szerződés 4. cikkében, az 1934. január
11-én Franciaországgal kötött szerződés 2. cikkében.)

a képviseletek a külföldön ugyanis a szovjet követségek
mellett megszervezve többnyire a területenkívüliség ked-
vezményét is élvezték. Jogállásukra nézve tehát állami
szerveknek, az általuk kötött ügyletek pedig az állam által
kötött ügyleteknek voltak tekintendők.18

18 A fentiekből nyilvánvaló, hogy a kereskedelmi képviseletek
állami szervek, amelyek nem saját jogukon, hanem az állam nevében
járnak el. Ez különösen kitűnik abból, hogy területenkívüliséget élvez-
nek, továbbá a működésükre vonatkozó és fentebb idézett szabályokból,
így különösen az 1933. szeptember 13-án kelt rendelet 1. §-ából. A ke-
reskedelmi képviselet ügyletei az államot jogosítják és kötelezik. Ez
különösen kifejezésre jutott az 1924. évi olasz-szovjet szerződés 3. cik-
kében. (Considérant que le monopole du commerce extérieur dans
l’Union des Républiques Socialistes Soviétiques appartient ŕ l’Etat, le
Gouvernement Italien accordera ŕ la Représentation Commerciale de
l’Union et ŕ ses organes, la possibilité d’exercer, dans le territoire de
l’Italie, les fonctions imposées a cette Représentation par le Couver-
nement de l’Union.) Hogy a kereskedelmi képviselet az állam szerve
és nem külön jogi személy (Stoupnitzky: Statut international de l’URSS
Etat commercant, 1936, 74. l. Miele, id. m. 217. l. Linker: Der Umfang
der Exterritorialitat mit besonderer Berücksichtigung der sowjetrus-
sischen Handelsvertretung, 1929, 58. l. Freund: L’Etat Soviétique et le
statut de ses représeniations commerciales, Clunet, 1934, 5. skv. l. Tager:
L’Etat russe et le traité franco-soviétiquie, u. o. 22. skv. l.), azt azért
szükséges kifejezetten hangsúlyozni, mert a német irodalomban igen
sok képviselője volt annak a nézetnek, amely szerint a kereskedelmi
képviselet önálló, az államtól különböző jogi személy (Stauffenberg:
Die Rechtstellung der russischen Handelsvertretungen, 1930, 42. l.
Lieberich: Die russische Handelsvertretung in Deutschland, 1928). Ez a
nézet azon alapszik, hogy egy 1924-ből való rendelet szerint (Sammlung
der Dekrete über den Aussenhandel, 1924, 40. l.) a kereskedelmi kép-
viseletek a bíróságok előtt perelhetnek és perelhetők. Valójában azon-
ban a külön jogi személyi minőséget nem ez dönti el, hanem az, hogy
a cselekményt a jogrend kinek számítja be (Moór: A jogi személyek
elmélete, 1931). Már pedig a fentiekből kitűnik, hogy a kereskedelmi
képviseletek cselekményei a szovjet államnak számíttatnak be. A fenti
rendelet csak az állam perbeli képviseletének egy különös formáját
szabályozza, azonban ettől a kereskedelmi képviselet jogi személyi-
séget nem kap. (A magyar Pp szerint is pl. az államvasutak perel-
hetők és perelhetnek, ezzel azonban nem lesznek külön jogi személlyé,
az ide vonatkozó szabályok csak az állam vasúti vállalatainak külön-
leges perbeli képviseletét szabályozzák.) A külön jogi személyiség-
elmélet ellen szól különben az 1925. évi orosz-német egyezmény 6. §-a
is. („Die UdSSR erkennt alle für die Handelsvertretung vorgenom-
inenen Rechtshandlungen des Leiters der Handelsvertretung oder der
sonstigen zu ihrer Vertretung berechtigter Personen als für sie ver-
bindlich an.) A külön jogi személyiség elmélete ezt a rendelkezést
úgy magyarázta, hogy itt az állam és a kereskedelmi képviselet egye-
temleges felelőssége van kimondva (Lieberich, id. m. 63. l.), holott ez

A külkereskedelembe való állami beavatkozásnak ilyen
formában való megszervezése folytán a szovjet közgazda-
sági élet a külfölddel közvetlenül nem érintkezik. Ennek
következtében tehát Szovjet részről a külfölddel kötött ösz-
szes magánjogi és kereskedelmi ügyletek állami ügyle-
teknek minősülnek. Ez a szabályozás tehát szintén nagy-
mértékben megnövelte azoknak az, eseteknek a számát,
mikor az állam külföldi viszonylatú magánjogi ügyletekben,
mint ügyletkötő fél szerepel.19
E) Ugyancsak nagy számmal szerepel az állam mint
magánjogi ügyletkötő fél a felszerelés következtében is.
Az általános irányzat ugyan az, hogy a hadiipart az
állam vegye a saját kezelésébe és így lehetőleg mindent
maga állítson elő, amire hadseregének szüksége lehet.
A hadiipar államosítása azonban még csak a kezdet kez-
detén tart és a legtöbb állam ma is magánvállalatoktól
szerzi be ezirányú szükségleteit, közönséges magánjogi
adásvételi vagy vállalkozási szerződés formájában. Az ön-
ellátásra törekvő autarkiás gazdasági rend egyre nagyobb
elterjedése következtében ezek a beszerzések rendszerint
hazai vállalatoknál történnek. Mindazonáltal még mindig
nem érte el minden állam teljesen azt, hogy az összes ily
irányú szükségletét maga fedezze. Hadi felszerelési szük-
ségleteit többé-kevésbbé külföldi vásárlások útján elégíti ki.
Ezzel szintén azoknak az eseteknek a száma nő, amikor az
állam külföldi jogterületekkel érintkezve köt magánjogi
ügyleteket.
F) Egyesek ebben a vonatkozásban említik az állam
külföldi pénzügyi adósságainak kérdését is. Külföldi pénz-
ügyi adósságon értjük azokat az adósságokat, amelyeket az
állam vagy a rendkívüli szükségletek, vagy az esetleges
időszaki hiány fedezése céljából külföldi hitelezőktől vesz
fel. A mai gazdálkodási rend mellett egyes államok egyre

az említett rendelkezésnek teljesen önkényes és a többi, ide vonatkozó
szabállyal összhangba nem hozható magyarázata. Hogy a német elmélet
ennyire mereven ragaszkodott a külön jogi személyiség elméletéhez,
annak más okai vannak. Ezekre a későbbiek során ki fogunk térni.
Ugyancsak ott adunk feleletet arra a kérdésre, hogy az olasz és francia
elméletnek miért nem volt szüksége ennek a felfogásnak a túlzott
kiépítésére. (L. a VII. fejezet 23. jegyzetét.)
19 Niboyet (Les immunités de juridiction en droit francais, des
Etats étrangers dans des transactions privées, Rgdip, 1936) és Heymann
(Zur Frage der Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, ArchZPrax, 1923)
szerint ép ez tette a külföldi állam magánjogi ügyleteire vonatkozó
joghatóság kérdését különösen időszerűre.

több és több ilyen külföldi kölcsönt kénytelenek igénybe
venni. Így külföldi állampolgárokkal (kötvénytulajdono-
sokkal) szemben kötelmi viszonyba kerülnek. Azt a viszonyt
azonban, amely az állam és a kötvénytulajdonosok között
fennáll, nem mindenki tekinti magánjogi viszonynak, ha-
nem igen sokan közjogi viszonyt látnak benne. Míg egyik
felfogás szerint a hitelező és az adós-állam közti viszony a
magánjog általános szabályai szerint ítélendő meg, mert
abban közjogi elem nincs,20 addig egy ugyancsak tekintélyes
másik felfogás ezzel ép ellenkezőleg az ilyen viszonyt tiszta
közjogi jellegűnek tartja.21 Egy harmadik, közvetítő fel-
fogás szerint pedig ez a jogviszony a hitelező és az adós-
állam között magánjogi ugyan, de közjogi elemekkel van
telítve.22 E két utóbbi, felfogás alapján állva a külföldi pénz-
ügyi adósságot felvevő állam a kötvénytulajdonosokkal
magánjogi viszonyban áll és így itt is külföldi viszonylatú
magánjogi ügyletben szerepel.
Természetesen ezzel a rövid felsorolással még nincs ki-
merítve azoknak az eseteknek a száma, amikor az állam
nem mint közhatalmi szervezet, hanem mint magánszemé-
lyekkel egyforma jogállású fél magánjogi ügyletek köté-
sébe bocsátkozik. Ide tartoznak ugyanis a fentieken felül
mindazok az esetek, amikor az állam vételügyleteket, bér-
leti, haszonbérleti szerződéseket köt, ilyenek az összes nem
közalkalmazottakkal kötött szolgálati szerződések, az állami
takarékpénztárakban elhelyezett betétekből eredő összes
jogviszonyok, és még sok más.
A fenti felsorolás csak rövid áttekintést nyújt azokról
a területekről, amelyeken az állami magánjogi ügyletek a
legnagyobb számmal szerepelnek és csak futólag mutatja
be, hogy az egyes államok tevékenysége mennyire át meg

20 Jeze: Cours élémentaire de science des finances et de législation
financiere francaise, 1912, 525 l. U. ő: La garantie des emprunts publics
d’Etat, Cours, 1925–II. Freund: Die Rechttsverhaltnisse der öffentlichen
Schulden, 1908, 27. l. Lewandowski: La protection des capitaux empruntés
en Francé par les Etats étrangers, 1890, 27. l.
21 Politis: Los emprunis d’Etat en droit international, 1894, Bar:
Theorie und Praxis des TPR. 1889. II. köt. 663. l. Zorn: Der Rechts-
schutz der Staatsglaubiger gegenüber fremden Staaten, Bankarchiv, 1907.
Wuarin: Essai sur les emprunts d’Etat et la protection des droits des
porteurs de fonds d’Etats étrangers, 1907, 24. l. Drago: Les emprunts
d’Etat et leurs rapports avec la politique internationale, Rgdip, 1907.
Kaufmann, Le droit international et la dette publique égyptienne,
R. dr. int. législ. comp, 1890.
22 Praag: Juridiction en droit international public, 1915, 399. l.
Szászy: Az államok közötti utódlás elmélete, 1928, 128. l.

át van szőve magánjogi elemekkel. Szándékosan tér ki
elsősorban azokra a területekre, amelyeken az állam magán-
jogi viszonyai az állam jogterületéből kilépve külföldi
államok jogrendszerével is érintkezésbe kerülnek, egyrészt,
mert ez a jelenség az állam ügyleteivel kapcsolatban igen
gyakran észlelhető, másrészt pedig azért, mert e tanulmány
következő fejtegetései épen ezekre az ügyletekre vonat-
koznak. Az a körülmény ugyanis, hogy az állam legtöbbször
– és igen gyakran több esetben mint magánszemély –
olyan, magánjogi ügyletekbe bocsátkozik, amelyek kinyúl-
nak saját jogterületéről és más állam jogrendszereivel is
kapcsolatba kerülnek, több elméleti és gyakorlati nehézsé-
gei okozott és jórészt még ma is megoldatlan kérdések
tömegét vetette fel.
E problémák közül a legelső és az egyik legfontosabb
az állam magánjogi ügyletei felett gyakorolható joghatóság
kérdése.

II. FEJEZET.
A joghatóság fogalma és jelentősége.

1. Joghatóság az államnak az a joga, hogy más állammal
szemben joghatályosan eljárhat. A joghatóság az állam joga
és kötelessége adott ügyben a hatósági jogkör gyakorlására.
A szerint, hogy az államnak a joghatályos eljárásra
jogosultságát kizárólag belső állami joga adja-e meg vagy
sem, a joghatóság fogalmának abszolút és relatív értelme van.
Ha az államnak az ügy joghatályos elintézésére való
jogosultságát kizárólag saját belső állami joga adja meg,
függetlenül, attól, hogy ezt a jogosultságot más állam elis-
meri-e, az abszolút értelemben vett joghatóság áll fenn. Min-
den állam elsősorban maga határozza meg, hogy milyen
ügyekben kíván joghatóságot gyakorolni. Mint minden belső
állami jog megalkotásánál, úgy a joghatóság szabályozá-
sánál is jogilag csak az államközi jog szabályai korlátozzák,
amennyiben belső állami joga megalkotásánál az államközi
jogi kereteket államközi jogi deliktum elkövetése nélkül
nem lépheti át. Az állam az államközi jog keretein belül
bármely ügyet saját joghatóságába tartozónak nyilváníthat.
Ilyen értelemben mondhatjuk pl, hogy a magyar államnak
joghatósága van a magyar állampolgárok státuspereiben
eljárni.
Abból, hogy az abszolút értelemben vett joghatóság az
államközi jogba nem ütközik, nem következik, hogy az így
hozott határozatokat a többi állam is tartozik elismerni,
esetleg végrehajtani. Ezt azonban bármelyik állam meg-
teheti, így jutunk a relatív értelemben vett joghatóság
fogalmához. Relatív értelemben vett joghatóság esetében az
államnak az ügy joghatályos elintézésére való jogosultságát
nemcsak saját belső joga, hanem a vele szembenálló másik
állam joga is elismeri. Ennek az a következménye, hogy az
egyik állam határozata a másik állam területén is érvényes,
illetve végrehajtható.1 A magyar államnak a magyar állam-

1 Gutteridge: Le conflit des lois de compétence judiciaire dans les
actions personnelles, Cours, 1935–II. 120. l.

polgárok státuspereiben fennálló joghatósága nemcsak ab-
szolút, hanem relatív is mindazokkal az államokkal szemben,
amelyek a magyar államnak ezt a joghatóságát elismerik
és az ez alapon hozott határozatokat saját jogterületükön
is érvényesnek tekintik.2
Az abszolút és relatív értelemben vett joghatóság nem
mindig esik egybe. Így pl. az Angliában állandó lakóhellyel
bíró magyar állampolgárok státuspereiben Angliának meg-
van az abszolút értelemben vett joghatósága, mert ezekben
a perekben saját joga szerint érdemben határozhat. Ez az
államközi jog szabályaiba nem ütközik. Magyarországgal
szemben azonban relatív joghatósága nincs, mert saját
joga szerint gyakorolt joghatóságát a magyar jog nem is-
meri el és az így hozott határozatok Magyarországon nem
érvényesek.
A joghatóság fogalmának ezenkívül mind abszolút, mind
relatív értelemben egy tágabb és egy szűkebb köre van.
Tágabb értelemben a joghatóság az állam összes – bírói
és közigazgatási – hatóságaira vonatkozik, szűkebb érte-
lemben ellenben csak a bírói hatóságokra.
Ez a tanulmány a joghatóság kifejezést az általános gya-
korlattal egyezően az abszolút értelemben vett szűkebbkörű
joghatóság megjelölésére használja.
E szerint a joghatóság azt jelenti, hogy az ügyben vala-
mely állam bíróságai más állam bíróságaival szemben eljár-
hatnak.3 Az államnak ezt a jogosultságát saját belső állami

2 Prag: Juridiction en droit international public, 1915, 90. l.
Arra vonatkozólag, hogy a külföldi ítéletek végrehajthatóságát az
egyes államok milyen feltételekhez kötik, l. Sperl: La reconnaissance
et l’exécution des jugements dans les actions personnelles, Cours,
1931-II.
3 Hasonló értelemben használják a „joghatóság” kifejezést a kö-
vetkezőkben: „Gerichtsbaikeit ist Recht und Pflicht zur Ausübung der
Rechtspflege. Staatshoheit in ihrer Betatigung als Rechtspflege” (Nuss-
baum, Deutsches IPR, 1932. 386. l.), „Tatigwerdendürfen und -müssen
in der Hauptsache, zu dem Verfahren als Ganzes” (Reu: Die staat-
liche Zustandigkeit im IPR. 1938, 21. l.). „Pflicht und Recht zur Ent-
scheidung oder Mögliehkeit der Anerkennung eines auslandischen Ur-
teiles” (Neuner, Internationale Zustandigkeit, 1933, 14. l.), „the limits
of the jurisdiction to be exercised by the English Courts taken as a
whole” (Dicey, 4. kiad. 4. l.). „le pouvoir de juger appartenant aux
juges d’un Etát en général, c’est ŕ dire en opposition avec celui des
autres juges d’un autre Etát” (Praag: Juridiction en droit International
public, 1915, 49. l.). „Die Regeln der internationalen Zustandigkeit bestim-
men, ob ein Staat als Ganzer zur Entscheidung einer Streitigkeit im zivil-
gerichtlichen Verfahren zustandig ist.” (Neuner: Internationale Zustandig-
keit, 1929, 1. l.) Kovács: A polg. perrendtartás magyarázata, 1927, 42. l.

joga szerint kell megítélni, függetlenül attól, hogy a jog-
hatóságot más államok elismerik, illetőleg a hozott határo-
zatokat érvényesnek tekintik és végrehajtják-e.
2. A joghatóság fennállása a hatáskörrel és az illetékes-
séggel együtt a per érdemében való ítélet meghozatalának
általános perjogi feltétele. A különböző jogterületeken meg-
szervezett, különböző államokhoz tartozó, az egy államon
belüli különböző fokú és végül az egyfokú bíróságok közül
is a területileg egymás mellé rendelt bíróságok közül a
konkrét ügy elintézésére nem mindegyik van jogosítva. Az
ügy érdemi elintézésére jogosított bíróságnak a kiválasz-
tására szolgálnak a polgári perrendtartásokban részletezett
hatásköri és illetékességi szabályok. Ezek a szabályok azon-
ban rendszerint már annak a feltételezéséből indulnak ki,
hogy az állam mint ilyen, – szemben a többi állammal –
jogosult arra, hogy a bírói hatalmat a kérdéses ügyben ép
ő és ne más állam gyakorolja. Csak a joghatóság kérdé-
sének igenleges eldöntése után lehet arról szó, hogy az
államnak milyen fokú, végül az egyfokú bíróságai közül
területileg melyik van hivatva a per érdemi elbírálására.
A joghatóság kérdésének eldöntése a különböző jog-
területeken működő, különböző államokhoz tartozó bíró-
ságok közül a per elintézésére hivatott bíróságok körét
szűkebbre vonja, mert kirekeszti mindazokat a bíróságokat,
amelyek államának a kérdéses perre nincs joghatósága.
Maradnak tehát a konkrét elintézésre hivatott bíróságok
sorában az egy – ritkábban több – meghatározott állam
igazságszolgáltatási szervezetében megszervezett bíróságok.
Ezek közül azonban ismét ki kell rekeszteni azokat, ame-
lyeknek a kérdés elbírálására nincs hatáskörük. A hatás-
köri kérdés eldöntése az elintézésre jogosított bíróságok
körét az egyugyanazon állami szervezeten belül ismét szű-
kebb térre szorítja, kirekesztvén a hatáskörrel nem bíró
összes bíróságokat. Az egyfokú, tehát hatáskörrel bíró bíró-
ságok közül azonban a konkrét ügyben ismét nem mind-

szerint a joghatóság annyit jelent, hogy „a magyar állam jogszabály
alakjában kijelenti azt, miszerint bizonyos fajta tények bizonyos
ügyeket az ő területéhez fűznek és ennek következtében az ő ható-
ságai elé utalnak.” (L. még: Vágó: Perjogunk jurisdikcionális szabá-
lyai, Jogt. Közl. 1922, 107. l.) Ez a meghatározás annyiban nem pontos,
hogy nemcsak területi kapcsolatú cselekményeket vonhat az állam
joghatósága alá, hanem másokat is, pl. személyi kapcsolatúakat, mint
ezt a saját állampolgárai státuspereiben való joghatóság szabályozá-
sánál teszi. Itt területi kapcsolat egyáltalában nincs. Különben ez a
meghatározás a joghatóság fogalmát tágabb értelemben adja.

egyik, hanem csak a területileg meghatározott bíróság jár-
hat el. Az illetékesség megállapítása tehát a szóbajöhető
bíróságok körét ismét szűkebbre vonva rendszerint elvezet
egy bizonyos egyedileg meghatározott bírósághoz (kivételes
esetekben esetleg több egyformán illetékes bírósághoz),
amely egyedül van hivatva arra, hogy a per érdemében
határozzon. A világon működő összes bíróságok számbavéte-
létől tehát a joghatóság, a hatáskör és az illetékesség hármas
korlátozásával juthatunk el a per elbírálására jogosított egye-
dileg meghatározott bírósághoz.4
3. Míg a hatáskör és az illetékesség kérdésében az egyes
perrendtartások többnyire alapos és részletekbe menő sza-
bályozást tartalmaznak, addig a joghatóság kérdését álta-
lában vagy nem is említik, vagy csak határozatlanul utalnak
rá. Így a magyar jogban is csak elvétve és elszórtan talál-
hatók joghatósági szabályok.5
Hogy azonban a joghatóság a pernek a hatáskörrel és
illetékességgel egyenrangú, sőt alkalmazásában azokat meg-
előző feltétele, az kitűnik abból, hogy a joghatóságra,
hatáskörre és illetékességre vonatkozó szabályok egymástól
eltérnek, lényeges különbségeket mutatnak fel. Ezért a
hatáskörről és illetékességről szóló szabályoknak úgyszólván

4 Balla: Magánjogi joghatósági szabályaink rendszere, 1931. Magyar
Jogászegyl. Ért. Új folyam, XXIL köt. 315. skv. l.
Pagenstecher: Gerichtsbarkeit und internationale Zustandigkeit als
internationale Prozessvoraussetzungen, Ztschr. für ausl. und IPR, 1937,
337 c. munkájában nem hármas, hanem ötös fokozaton keresztül jut el
az ügy eldöntésére hivatott bírósághoz. Ez annak tulajdonítható, hogy
Pagenstecher a joghatóság fogalmát tágabb értelemben veszi, tehát a
közigazgatási útra tartozó ügyeknek a polgári peres útra tartozó ügyek-
től való elkülönítése szükségessé teszi még két további perfeltétel tárgya-
lását. Mi ezekre a feltételekre nem vagyunk tekintettel, mert fejtegetéseink
már eleve csak a polgári peres útra tartozó magánjogi vitákra korlá-
tozódnak. Ezen ügyeknek a közigazgatási útra tartozó ügyektől el-
különítését jelen tanulmány feltételének tekintjük, ezért arra részle-
tesebben nem térünk ki. Egyébként ez magyarázza meg, hogy a német
nyelvben a joghatóság kifejezésére felváltva használják a Gerichts-
barkeit és az interationale Zustandigkeit kifejezéseket. A Gerichts-
barkeit kifejezés jelöli meg az általunk joghatóságnak nevezett
fogalmat a fent kifejtett értelemben.
5 Joghatóságra vonatkozó szabályt tartalmaz pl. a magyar jogban
a H. T. 114. és 116. §-a. L. Balla: A házassági köteléki perekre vonat-
kozó joghatósági szabályaink reformja, Jogállam, 1938, 7. l. L. még:
Pp. 43. §. 2. bek., 414 §. 2. pont, 639. §., 702, 717, 718, 725, 730. §. Meg-
nehezíti e rendelkezések feltalálását az is, hogy a törvény a jogható-
ságot sokszor nem joghatóságnak, hanem helytelenül hatáskörnek
nevezi (Pp. 9. §.).

egyike sem alkalmazható a joghatóságra. A hatáskör és
illetékesség tekintetében a felek szerződésileg is rendelkez-
hetnek és általában kiköthetik olyan bíróságnak a hatás-
körét, illetőleg illetékességét, amelynek az általános sza-
bályok szerint nincs hatásköre, illetőleg illetékessége.
A joghatóság terén a felek ilyen megegyezést általában véve
nem köthetnek, mert az, hogy az állam bírói hatalma az
ügyben gyakorolható-e vagy nem, nem függ a felek meg-
egyezésétől, így pl. nem joghatályos az olyan megállapodás,
melyben két magyar állampolgár házasfél házassági bontó-
keresetére valamelyik külföldi állam bíróságának jogható-
ságát kötné ki.
Másfelől viszont a joghatóság gyakorlásáról egyik állam
lemondhat a másik állam javára. Így pl. a területenkívüli-
séget élvező alperes alávetheti magát a belföldi bíróság jog-
hatóságának, de természetesen nem saját személyében, ha-
nem államának jogán, mivel a területenkívüliség kiváltsága
nem az ő személyes jogosítványa, hanem küldő államát
illeti meg. Ennek következtében az alávetéshez a küldő
állam beleegyezésére van szükség, viszont másfelől az alá-
vetést a küldő állam a területenkívüli személy akaratától
függetlenül is megadhatja. Ez a hatásköri és illetékességi
kikötések tekintetében nem tehető meg.6
További különbség a joghatóság, valamint a hatáskör
és illetékesség között, hogy a hatásköri és illetékességi sza-

6 Az államközi jog legrégibb tételei közé tartozik, hogy a terü-
letenkívüli személy csak állama beleegyezésével vetheti alá magát a
belföldi bíróság joghatóságának. (Bynkershoek, De foro legatorum,
XXIII, Vattel, Droit des gens, L. IV. chap. VIII. Foelix: Traité de droit
International, 1856, I. 397. l.) Az államok gyakorlata is mindig meg-
kívánta ezt a beleegyezést. (L. Ozanam: L’immunité civile de juri-
diction des agents diplomatiques, Paris, 1911, 171. l.) Hogy a területen-
kívüli személy itt nem saját jogán jár el, az világosan kitűnik abból,
hogy a lemondásnak nem szükséges a diplomáciai képviselő szemé-
lyében történnie, hanem arra a küldő állam a peres felek nyilatkoza-
taitól függetlenül is hivatkozhatik és a lemondásnak nem is kell a
perben történnie, l. Hurst, id. m. 192. l. Ha azonban a területenkívüli
személy maga mond le a mentességről, akkor rendszerint vélelmezni
kell, hogy állama beleegyezésével cselekszik (Westlake: A treatise of
private international law, 1925, 279. l. Strisower: L’exterritorialité et
ses principes applications, Cours, 1923, 243. l., gyakorlattal), bár ez a
felfogás nem általános. Heyking (L’exterritorialité et ses applications
en extréme-orient, Cours, 1925–III. 272. l.) szerint az állam írásbeli
beleegyezést köteles adni, ezt a gyakorlat azonban nem követeli meg,
(Roggenkamp: Das Gerichts- und Vollstreckungsverfahren gegen den
auslandischen Gesandten, 1934, 17. l.) ezért az államközi jog szabá-
lyának nem tekinthető.

bályok általában ismerik a perpetuatio fori elvét. E szerint
a hatáskör, illetőleg az illetékesség fennállásának megala-
pítására szolgáló körülmények a kereset megindításának
idejében volt állapot szerint ítélendők meg. Egészen más az
eset a joghatóság terén, itt a joghatóság fennállását vagy
fenn nem állását a mindenkori állapotnak megfelelően kell
megítélni. A joghatóság megalapítására irányadó körülmé-
nyeknek a per folyama alatt történt megváltozása tehát ki-
hat a joghatóságra. Így pl. ha a Budapesten lakó alperes
ellen indított per alatt az alperes lakóhelyet változtat, a
budapesti bíróság illetékessége megmarad, annak ellenére,
hogy a per újonnan most már nem volna előtte megindít-
ható. Ha ellenben ugyanez az alperes a per tartama alatt
területenkívüliséghez jut, a pert meg kell szüntetni, füg-
getlenül attól, hogy eredetileg a joghatóság fennállott.7
A joghatóság, hatáskör és illetékesség kérdését vizs-
gálva még egy különbségre szükséges rámutatni. Ez pedig
abban áll, hogy míg a joghatóság és illetékesség szabályai
külön-külön, egyes esetekre vannak megállapítva (az illeté-
kesség szabályai legtöbbnyire az egyes perrendtartásokban,
a joghatóságéi pedig az állandó gyakorlatban), addig a

7 Az irodalomban nincs egységes felfogás a tekintetben, hogy a
területenkívüli személy a joghatóság alóli mentességre milyen per-
szakokban hivatkozhatik. Az egyik felfogás szerint ezt az eljárás egész
folyama alatt egészen az ítélethozatalig megteheti (Hurst: Les immu-
nités diplomatiques, Cours, 1926–II. 191. l.), a másik felfogás szerint
a kifogás csak a perfelvételi tárgyaláson terjeszthető elő, mert egyéb-
ként a kifogás előterjesztésének elmulasztása hallgatólagos alávetésnek
minősül. (Weiss: Compétence ou incompétence des tribunaux ŕ l’égard
des Etats étrangers, Cours, 1925, 573. l.) A fentiek szempontjából ez a
felfogásbeli különbség nem lényeges, itt ugyanis arról van szó, hogy
alperes a per folyama alatt nyeri el a területenkívüliséget. Nyilván-
való, hogy erre a körülményre módjában áll később is hivatkozni,
hiszen a perfelvételi tárgyaláson ezt még nem is tehette volna meg.
Hogy a területenkívüliség az eljárás bármely folyamában, tehát még a
végrehajtási eljárásban is hivatalból figyelembe veendő, azt kifeje-
zetten előírja az 1937 : XVIII. t. c. 1. §-a.
Természetesen más esetei is vannak a per folyama alatt bekövet-
kező joghatóság-változásnak. Itt elsősorban az államterület-változá-
sokkal kapcsolatos joghatóság-változásokra kell gondolnunk. Itt is
meg kell szüntetni joghatóság hiányában az eljárást, ha az állam-
területváltozás folytán megszűnik a bíróságnak a per megindításakor
fennállott joghatósága. Így rendelkezik a felvidéki, a keleti és erdélyi,
végül a délvidéki visszacsatolt területeken folyamatban volt bírósági
eljárásokra nézve a 9700/1938. M. E. sz. rendelet 1. §-ának 1. bekezdése,
a 8220/1940. M. E. számú rendelet 3. §-ának 2. pontja és az 5480/1941.
M. E. sz. rendelet 3. §-ának 2. pontja is.

hatáskörre vonatkozólag a törvény generális klauzulával
intézkedik. Ennek eredménye az, hogy a hatáskör kivétel
nélkül minden egyes perre, ha az egyáltalán polgári perútra
(Pp 180. §. 1. pont) tartozik, megállapítható.8 A generális
klauzula alapján minden polgári perre kijelölhető az a
magyar bíróság (járásbíróság vagy törvényszék), amelynek
az ügy elintézésére hatásköre van. Az illetékesség és jog-
hatóság szabályai ellenben egyes különös körülmények
meglététől függnek. Így van olyan per, amelyre a magyar
joghatósági, illetőleg illetékességi szabályok alapján egyik
magyar bíróságnak sincs joghatósága, illetőleg illetékes-
sége.9
Hogy a joghatóság a hatáskörtől és illetékességtől kü-
lönböző perjogi feltétel, az kitűnik a Pp. 52. §-ából is, amely
arra az esetre tartalmaz szabályozást, ha a per a törvény
hatályosságának területén megindítható, a bíróságok illeté-
kességének megalapítására szolgáló ténykörülmények azon-
ban hiányoznak vagy nem nyomozhatók ki. A törvény itt
azokra az esetekre céloz, amikor a perben a magyar bíróság
joghatósága megvan ugyan, ellenben a perre egyik illeté-
kességi szabályt sem lehet alkalmazni.10

8 A Pp. 1. §-a felsorolja azokat a pereket, amelyek a járásbíróság
hatáskörébe tartoznak, a 2. §-a pedig úgy intézkedik, hogy mindazok
a perek, amelyek a járásbíróság hatáskörébe utasítva nincsenek, a
törvényszék hatáskörébe tartoznak. Ezen az alapon tehát az összes
elképzelhető perek hatáskör szempontjából vagy az egyik, vagy a
másik csoportba oszthatók. Ilyen szabályozást a Pp. az illetékességre,
illetőleg a joghatóságra nem tartalmaz. Hasonló a helyzet a német
jogban is, ahol a GVG 23. §-a a Pp. I. §-ával, 75. §-a pedig a Pp.
2. §-ával lényegileg megegyező rendelkezést tartalmaz.
9 Ilyenek pl. a külföldön lakó alperes elleti indított perek álta-
lában véve, vagyis abban az esetben, ha valamely különös illetékesség
nem állapítható meg. Ezekben a perekben a belföldi illetékesség hiány-
zik. Ilyen pl. a külföldiek házassági pere, ha a magyar bíróság íté-
lete nem hatályos abban az országban, amelynek a házasfelek pol-
gárai. Erre a perre magyar bíróságnak megvan a hatásköre (Pp. 2. §.
I. bek.: a kir. törvényszék) és az illetékessége is (Pp. 641. §: a felek
utolsó közös lakóhelyének, illetőleg az alperes lakóhelyének a bíró-
sága), ellenben nincs meg a joghatósága (H. T. 116. §: a joghatóság
csak akkor volna meg, ha a magyar bíróság ítélete a felek államában
is hatályos volna).
10 „Ha a per e törvény hatályosságának területén megindítható, a
bíróság illetékességének megállapítására szolgáló ténykörülmények
azonban hiányoznak vagy nem nyomozhatók ki, az ügyben illetékes
bíróságot a kir. Kúria jelöli ki.” (Pp. 52. §.) Ez a § nem említi kifeje-
zetten a joghatóságot, rendelkezéseiből azonban nyilvánvaló, hogy
azokra az esetekre kell alkalmazni, amikor a perre csak joghatóság

Hasonló következtetés olvasható ki a Pp. 639. §-ának
első bekezdéséből is. Ez azt a rendelkezést tartalmazza, hogy
a házassági perekben az illetékességet a házasfelek utolsó
közös lakása állapítja meg. Lehet azonban, hogy ez a lakás
a törvény hatályosságának területén kívül volt. Magyar
állampolgár házasfelek bontóperében azonban ekkor is ille-
tékesnek kell lennie valamelyik magyar bíróságnak, mert a
H. T, 114. §-a szerint magyar állampolgár házassági perében
csak a magyar bíróság ítélete hatályos. Ha tehát joghatóság
van, gondoskodni kell külön illetékességi szabályokról, ha
az általános illetékességi szabályok nem alkalmazhatók.
Ezért mondja ki az idézett törvény, hogy ilyenkor a házas-
feleket úgy kell tekinteni, mintha Budapest IV. kerületében
lett volna az utolsó közös lakásuk.
A magyar Pp. 52. §-ához hasonló rendelkezést tartalmaz
az osztrák JN 28. §-a, azonban azzal a különbséggel, hogy
itt a joghatóságra határozott hivatkozás történik. Ez a tör-
vényhely rendelkezik arról, hogy mi az eljárás abban az
esetben, ha a per elbírálására, a belföldi bíróságnak megvan
a joghatósága, az általános hatásköri és illetékességi sza-
bályok szerint szükséges hatásköre és illetékessége azonban
egyik belföldi bíróságnak sincs meg.
Hogy a joghatóság a hatáskörtől és illetékességtől kü-
lönböző perjogi feltétel, az kitűnik a Kúria 862. jogegységi
határozatából is.11 E határozat előzménye az volt, hogy az

van, illetékesség ellenben nincs. (A hatáskör e kérdés szabályozásánál
figyelmen kívül maradt, mert hatáskör minden perre van.) Világosabb
az osztrák Juridiktionsnorm 28. §-ának rendelkezése: „Wenn für eine
bürgerliche Rechtssache zwar die inlandische Gerichtsbarkeit begründet
ist, die Voraussetzungen für die örtliche Zustandigkeit eines inlan-
dischen Gerichtes im Sinne dieses Gesetzes aber fehlen oder nicht zu
ermitteln sind, so hat der Oberste Gerichtshof aus den sachlich zu-
standigen Gerichten eines zu bestimmen, welches für die fragliche
Rechtssache als örtlich zustandig zu gelten hat.” A német GVG 18. §-a
a területenkívüli személyekkel szemben indított polgári perre tar-
talmaz rendelkezéseket és szintén kijelenti, hogy az ilyen perekben
a német bíróságnak a joghatósága hiányzik. (Die inlandische Gerichts-
barkeit erstreckt sich nicht... stb.)
11 862. E. 11.: „Magyarországi lakos ellen folyamatba tett vagyon-
jogi per magyar bíróság joghatósága alá tartozik, hacsak azt Magyar-
országon érvényes külön jogszabály a magyar bíróság joghatósága
alól el nem vonja, vagy valamely külföldi bíróság jogkörébe vagy
más hatósági eljárásra nem utalja. Ilyen külön jogszabálynak nem
tekinthető a Pp.-nek az illetékességet tárgyazó valamely rendelkezése
és pedig akkor sem, ha az ügyben való eljárásra akár kizárólagosan
is olyan bíróság illetékességét állapítja meg, amely az államterületnek

alsóbíróságok egy átcsatolt területen fekvő bíróság elé uta-
sítottak egy Magyarországon lakó alperes ellen indított
magánjogi pert azon az alapon, mert a magyar illetékességi
szabályok szerint az átcsatolt területen lévő bíróságnak ki-
zárólagos illetékessége volt. A Kúria szerint ennek nincs
helye, mert Magyarországon lakó alperes ellen folyamatba
tett vagyonjogi per a magyar bíróság joghatósága alá tar-
tozik, még akkor is, ha az illetékességi szabályok alapján
nem lehet, egy magyar bíróság illetékességét sem megállapí-
tani. Ellenkező felfogást vall a német Reichsgericht, amely
a joghatóságot nem tekinti külön perjogi feltételnek, hanem
a hatáskörrel, illetőleg az illetékességgel azonosítja. Így egy
ítéletében kimondotta, hogy ha a perben valamelyik német
bíróság illetékes, akkor a német joghatóság is fennáll.12
A joghatóság külön perjogi feltétel-minőségén nem vál-
toztat az a körülmény, hogy a joghatóság nem állhat meg
hatáskör és illetékesség nélkül. Á joghatóság mellett mindig
megvan ugyan a hatáskör és illetékesség is, de ez egy-
szerűen arra a gyakorlati okra vezethető vissza, hogy ha
egy állam jogrendje az államot feljogosítja arra, hogy a
kérdéses ügyben eljárjon, akkor gondoskodnia kell annak a
bíróságnak a megjelöléséről is, amely az ügy érdemi elinté-
zésére van hivatva. A joghatóság azonban ennek ellenére is
külön perjogi feltétel. Ezt az mutatja legjobban, hogy gon-
doskodni kellett olyan hatásköri, illetőleg illetékességi sza-
bályokról, amelyek arra az esetre alkalmazandók, ha a jog-
hatóság megvan, az általános illetékességi szabályok azon-

a békeszerződés folytán bekövetkezett megváltozása miatt ma már a
magyar bírósági szervezeten kívül esik.” (1926. július 27. 5062/1926. sz.)
Hasonlóan külön perjogi feltételnek tekintette a Kúria a joghatóságot
az 1925. október 1-én kelt egyik határozatában is (Perj. dt. XII. 25.):
„Magyar állampolgárok között létrejött szerződésből folyó személyes
kötelezettségek iránti perben nem érinti a magyar bíróság jogható-
ságát az a körülmény, hogy az adásvétel tárgyát tevő ingatlanok idő-
közben Magyarországtól elszakíttattak.”
12 „Die örtliche Zustandigkeit des Gerichts habe mit ihrer Be-
jahung durch den ersten Richter unangreifbar festgestanden. Damit
sei aber auch die deutsche Gerichtsbarkeit begründet.” (RG, 1936. jan. 10.
JW, 1936, 1291. l.) A német bíróság pozitív irányból vizsgálta a kérdést
és a Kúria idézett jogegységi határozatával ellentétben arra az ered-
ményre jutott, hogy a joghatóság és az illetékesség együtt jár. Hogy
ez a felfogás mennyire helytelen, azt ép a területenkívüli alperes esete
mutatja, ahol a joghatóság nincs meg, annak ellenére, hogy az illeté-
kesség (pl. a lakóhely illetékessége) megvolna. A RG felfogására l.
Pagenstecher, id. m. 347. l.

ban nem adnak megoldást. Ahol ilyen törvényes szabályozás
nem volt, ott ugyanezt az elvet a joggyakorlat alakította ki.13
4. A következőkben ez a tanulmány annak a kérdésnek
vizsgálatával foglalkozik, hogy az állam által kötött magán-
jogi ügyletek felett megvan-e a külföldi bíróság joghatósága,
illetőleg, hogy a belföldi bíróság előtt perelhető-e magánjogi
címen a külföldi állam.
A hatásköri szabályok általánosságban való felállításá-
val valamelyik belföldi bíróság hatásköre a külföldi állam
elleni polgári perben is feltétlenül adva van. Kérdés azon-
ban, hogy így áll-e a helyzet az illetékességi szabályokra,
illetőleg a joghatóságra vonatkozólag is.
Ami az illetékességi szabályokat illeti, igaz ugyan, hogy
a perrendtartások általános illetékességi szabályként álta-
lában az alperes lakóhelyét szokták megjelölni, ez a szabály
viszont a külföldi állam-alperesre nem alkalmazható. De a
legtöbb állam perrendtartása tartalmaz olyan szabályokat is,
melyeknek alapján – célszerűségi és politikai szempon-
tokból – külföldön lakó vagy ott székhellyel bíró feleket a
belföldi bíróság előtt is perbe lehet vonni. Ezek a szabályok
nem szoktak rendelkezéseket tartalmazni a külföldi államról,
ennélfogva a külföldiekre általában irányadó rendelkezé-
seket elvileg a külföldi államra is irányadónak lehet tekin-
teni. Az egyes államok hatásköri és illetékességi szabályai
alapján tehát rendszerint nem volna akadálya az eljárásnak
a külföldi állam elleni polgári perben.
Kérdés azonban, hogy ha a hatásköri és illetékességi
szabályok alapján egy állam bírósága eljárhat, következik-e
ebből a joghatóság is. A fentiekből kitűnőleg erre nemmel
kell felelni, minthogy a joghatóság a hatáskörtől és illeté-
kességtől különböző perjogi feltétel. A joghatóság meg-
létének a kérdését tehát a hatáskörtől és illetékességtől füg-
getlenül kell megvizsgálni.
5. A joghatóságra vonatkozó szabályok alkalmazása az
egyes állami bíróságok feladata. Ennek következtében a
joghatóságra vonatkozó szabályokat az egyes államok belső
jogrendje tartalmazza.14 Az állami hatóságok az államközi
jog szabályait közvetlenül nem alkalmazhatják. Ellenke-

13 L. erre vonatkozólag a már idézett Pp. 56. §-át és a JN 28. §-át.
Ilyen szabályozást nem ismer pl. a dán jog, egy konkrét esetben
azonban mégis kimondotta a dán bíróság, hogy az Amerikába kiván-
dorolt és Dániában állandó lakóhellyel nem bíró dán állampolgár
státusperében a dán bíróságnak megvan a joghatósága, annak elle-
nére, hogy a perre illetékes dán bíróság nincs. (Vestre Landsret, 1928,
okt. 8. Ugeskrift for Retsvaesen, 1929, 121. l.)
14 Praag: Juridiction en droit international public, 1915, 51. skv. l.

zőleg, ezek a szervek csak a belső állami jog előírásaihoz
kell, hogy tartsák magukat, még abban az esetben is, ha az
az államközi joggal esetleg ellentétben volna.15 Az állam-
közi joggal ellentétes belső állami jog esetében az egyes
államszervek tevékenysége a belső állami jog szerint ilyen-
kor jogszerű lesz ugyan, az államközi jog szempontjából
ellenben nem. Ilyenkor beáll az állam államközi jogi fele-
lőssége azért, mert belső állami jogát nem az államközi jog
szabályainak figyelembevételével alkotta meg.16
Az államközi jog jelentősége e vonatkozásban tehát
annyi, hogy egyrészt előírja azokat a követelményeket,
melyekre minden államnak figyelemmel kell lennie belső
állami jogának megalkotásánál. E kereten belül minden
államnak teljes szabadságában áll belső jogrendszerének fel-
állítása.17 Az államközi jog másrészt annyiban jelentős, hogy
a belső állami jogi szabályokat kétség esetén akként kell
magyarázni, hogy azok az államközi joggal ellentétben ne
legyenek. A vélelem ugyanis mindig a mellett szól, hogy az
állam belső jogának megalkotásakor az államközi jogot
megsérteni nem akarta.18
A joghatóságra vonatkozó szabályok felállítására is
vonatkozik az, hogy az egyes államok belső jogrendjük
megalkotásánál az államközi jog meghatározta korlátokat
nem léphetik át.19
Minthogy a joghatóság elvileg az egyes államok belső
jogától függ és az államközi jog nem osztja be az összes
lehetséges ügyeket egyik vagy másik állam kizárólagos jog-

15 Spée: De la compétence des tribunaux nationaux ŕ l’égard des
gouvernements et des souverains étrangers, Jdipr, 1876, 435. l.
16 Praag, id. m. 84. skv. (1. Waldkirch: Das VR in seinen Grund-
zügen dargestellt, 1926, 35. l. Oppenheim, International Law, 1920, 29. l.)
Egészen különálló az a vélemény, amely szerint az államközi jog az
államszerveket akkor is kötelezi, ha a belső állami jog azt államjogi
hatállyal nem ruházza fel. (Buza: Nemzetközi jog, 1935, 19. és 211. l.)
17 Walz: Völkerrecht und staatliches Recht, 1933, különösen:
238. skv. l.
18 Loening: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, 1903, 249. skv. i.
Laband: Rechtsgutachten im Hellfeldfall, ZfV und Bundesstaatsrecht,
1910, 335. l.
19 Ezt az államközi jogi elvet a Cour Permanente de Justice Inter-
nationale kifejezetten kimondotta: „A un certain point de vue, on
pourrait bien dire que la compétence d’un Etat est exclusive dans les
limites tracées par le droit international.” (Publications, B., 4. 23.)
„Tout ce qu’on peut demander ŕ un État, c’est de ne pas dépasser
les limites que le droit international trace ŕ sa compétence, en decŕ
de ces limites, le titre ŕ la juridiction qu’il exerce se trouve dans su
souveraineté.” (Publications, A., 10, 19.)

hatóságába (ellentétben pl. a belső állami jogoknak az ille-
tékességre vonatkozó szabályozásával), a joghatóság terén
összeütközések is fordulhatnak elő az államok között. Nincs
ugyanis kötelezőleg előírva, hogy az egyes államok milyen
alapon tekintsék az egyes ügyeket joghatóságuk alá tarto-
zónak. Lehetséges pl, hogy egy ügyet több állam is a jog-
hatósága alá von, viszont előfordul, hogy egy ügyet mind-
egyik állam elutasít magától, mert szabályai szerint nem
tekinti reája nézve joghatóságát fennállónak.20
A külföldi állam feletti joghatóság kérdésének vizsgá-
latánál tehát két területre kell figyelemmel lenni. Első-
sorban az állapítandó meg, hogy milyen keretek között
engedi meg az államközi jog az egyes államoknak, hogy kül-
földi állam felett joghatóságot gyakorolhassanak.21

20 Praag: Juridiction en droit international public, 1915, 100. l.
Verdross: Die Verfassung der VR-Gemeinschaft, 1926, 168. l. Így pl. a
Németországban lakó kereskedő-alperes ellen a magyar kereskedő-
felperes a pert a lakóhely szerinti német bíróságnál, de a könyvkivo-
nati illetékesség alapján a magyar bíróság előtt is megindíthatja, mert
a pert a magyar és a német állam egyformán joghatóságába tarto-
zónak tekinti. A negatív összeütközésnek csak elméleti jelentősége
van, mert itt rendszerint különböző kisegítő szabályok felállításával
gondoskodás szokott történni arról, hogy a per valamely állam bíró-
ságai előtt elbírálható legyen. (V. ö. a hontalanok státuspereire vonat-
kozó rendelkezésekkel, amelyek rendszerint a lakóhely, sőt a tartóz-
kodási hely államának joghatóságát is elismerik.)
Az államközi jog csak kivételesen tartalmaz a joghatóságra vo-
natkozólag közvetlen szabályozást. Ekkor is legtöbbször csak partiku-
láris jogról van szó. Ilyen partikuláris jog volt pl. az 1914 : XLII. t. c.-be
iktatott osztrák-magyar egyezmény. L.: Neuner, id. m. 13. l.
21 Ilyen államközi jogi korlátozásként általában a területenkívüli
személyek elleni pereket szokták felemlíteni. Ez a korlátozás tár-
gyunk szempontjából figyelmen kívül marad, mert az állammal szem-
ben a területenkívüliség szabályai nem alkalmazhatók. (Ellenk.: Gabba:
De la compétence des tribunaux ŕ l’égard des souverains et des Etats
étrangers, J. de dr, int pr, 1888, 547. l. Seuffert: Gutachten zur Sache
v. Hellfeld gegen den Kaiserlich Russischen Fiskus, Z. für VR und
Bundesstaatsr. 1910, 431. l., a magyar irodalomban: Magyary: A nemzet-
közi bíráskodás, 1918, 142. l. és Polg. perjog, 1922, 167. l.) A kérdés
részletes kifejtését l. VI, fejezet 2. A. b. pont. Az állam feletti jog-
hatóság szempontjából inkább a másik ilyen korlátozás volna jelentős,
t. i. az ingatlanokra vonatkozó dologi keresetek tárgyában a forum rei
sitae kizárólagos illetékessége és ezzel együtt járó joghatósága. (Praag:
Juridiction en droit international public, 1915, 115. skv. l.), bár a gya-
korlat ezt sem tekinti az államközi jog kényszerítő szabályának. (Reu,
Die staatliche Zustandigkeit im IPR, 1958, 55. skv. l.) Erre a továb-
biakban szintén ki fogunk térni.

Ennek megállapítása után ki kell térni arra, hogy az
egyes belső állami törvényhozások milyen álláspontot fog-
lalnak el az államközi jog által részükre biztosított szabad
rendelkezési körben.
A külföldi állam felett gyakorolható joghatóság kérdése
tehát elsősorban államközi jogi probléma, másodsorban
pedig az egyes állami jogrendszerek körébe tartozó belső
állami jogi kérdés.

III. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság az államközi
szerződésekben.

A külföldi állam feletti joghatóság vizsgálatánál első-
sorban annak a megállapítására van szükség, hogy az
államközi jog tartalmaz-e idevágó korlátozásokat, amelyek
az egyes államokat belső állami jogi szabályaik megalkotá-
sánál kötelezik.
Az idevonatkozó államközi jogi szabályok tárgyalá-
sánál mindenekelőtt az államközi egyezményekben meg-
nyilatkozó jogelvek veendők szemügyre,1 mert ezek világos
és határozottan felismerhető szabályokkal rendeznek egyes
idetartozó kérdéseket.2
1. Ezeknek az egyezményeknek sorát a páriskörnyéki
békék nyitják meg.
A versaillesi békeszerződés 281. §-a a következően ren-
delkezik: „Si le gouvernement allemand se livre au com-
merce international, il n’aura, ŕ ce point de vue ... aucun
des droits, priviléges et immunités de la souverainité.” Ha-
sonló rendelkezést tartalmaz a trianoni, a st.-germaini és a
neuilly-i szerződés is.3

1 Ezeket az egyezményeket egyenkint felsorolja Provinciali, L’im-
munitá giurisdizionale degli Stati stranieri, 1933, 28 l., felsorolása
azonban nem teljes.
2 Időrendben az egyik legelső ilyen egyezmény az 1829. március
28-án kötött Osztrák-bajor szerződés, amelyben Bajorország aláveti
magát az osztrák joghatóságnak mindazokra az ügyletekre nézve,
amelyek az osztrák területen fekvő bajor állami erdőségek fenntar-
tása és igazgatása körében merülnek fel. (Allen: The position of
foreign States before German courts, 1928, 15. l.)
3 Ez a rendelkezés szószerint a kormány (tehát nem az állam)
felelősségéről szól. Ez a szövegezés azonban csak a páriskörnyéki
békék szövegére általában jellemző jogi pontatlanságra vezethető
vissza. A kormány felelőssége alatt valójában az állam felelősségét
kell érteni. Ez következik nemcsak a szerződés általános elveiből, ha-
nem abból is, hogy a kormány csak közjogi jogalanyisággal van fel-
ruházva, azonban magánjogi jogalanyisággal nem rendelkezik, magán-

Ezekben a szerződésekben a szövetséges és társult fő-
hatalmak kikötötték, hogy a volt központi hatalmak keres-
kedelmi tevékenységéből eredő perekben a szuverenitásra
hivatkozni nem lehet. Ez másszóval azt jelenti, hogy ezek-
ben a perekben az alperes állam előre lemondott azokról
az előnyökről, amelyek őt állam-minőségénél fogva esetleg
megillették volna. Így tehát a volt központi hatalmak e
rendelkezések elfogadásával elismerték, hogy kereskedelmi
ügyleteik, illetőleg magánjogi tevékenységük felett más
állam is gyakorolhat joghatóságot, ha ennek az általános
szabályok szerint külföldi alperesekkel szemben általában
helye van.
A külföldi állam joghatóságának a volt központi ha-
talmak részéről e szerződésekben történt elismerése egy-
oldalú volt, mert a szövetséges és társult főhatalmak a saját
magánjogi ügyleteik felett gyakorolható joghatóság tekin-
tetében semmiféle engedményt nem tettek.
Ezek a rendelkezések a páriskörnyéki békeszerződé-
sekben kifejezésre jutott annak a szellemnek voltak a kö-
vetkezményei, amelyeknek a főcélja a legyőzött államoknak
a lehető legnagyobb mértékben meggyengítése volt. Ez
magyarázza meg, hogy e rendelkezések a béketárgyalá-
sokon kivételes jellegű szabályozásként szerepeltek és csak
a legyőzött államokkal szemben érvényesültek.
Egyébként ezek a rendelkezések, mint a békeszerződé-
seknek sok más szabálya is, az élő joggyakorlatba nem
mentek át.
2. A külföldi állam feletti joghatóságra vonatkozólag –
bár nem kifejezetten – rendelkezéseket tartalmaznak a
Rómában az 1933. évi november 23-án kötött vasúti személy-,
illetőleg árufuvarozási egyezmények is. (1938 : XXVI. és XXVII. t. c.)
Az egyezmények a vasúti fuvarozási szerződésből a
vasúti vállalatokkal szemben támasztható igények elbírálá-
sára hivatott bíróságok kérdését szabályozva azt a rendszert
tették magukévá, hogy a károsult magánfél igényét a fuva-

jogi jogi személynek nem tekinthető. Különben a francia irodalom
ebben a vonatkozásban sűrűn cseréli fel az „állam” és „kormány” ki-
fejezéseket, ez utóbbival is az államot jelölve meg. (így pl. Cuvelier:
De l’incompétence des tribunaux nationaux ŕ l’égard des gouvernements
étrangers, R. d. i., 1888, de Visscher: Les gouvernements étrangers en
justice, R. dr. int. législ. comp, 1922, valamennyi az állam feletti jog-
hatóságot tárgyalja). Egyébként ebben a kérdésben az angol jogi
nyelv sem eléggé szabatos. (Matsunami: Immunity of State ships,
1924, 3. l.)

rozásban résztvett vállalatok bármelyike ellen érvényesít-
heti, de csakis ennek a székhelyére illetékes bíróság előtt.
Az ezen az alapon perelt társaságnak viszont megtérítési
joga van a vétkes vasúttársaság vagy társaságok ellen. Ez
a megtérítési kereset szintén csak az alperes székhelyén
indítható meg.
Ha azonban több vasúttársaság egyetemlegesen vonható
perbe, akkor a székhely szerint illetékes bíróságok között a
felperes szabadon választhat, vagyis egy bíróság előtt pe-
relheti mindkét társaságot: „Le juge domicil du Chemin de
fer contre lequel le recours s’exerce est exclusivement com-
pétent pour tout les actions en recours. (Art. 51, §. l.) Lorsque
l’action doit étre intentée contre plusieurs Chemins de fer,
le Chemin de j’er demandeur a le droit de choisir entre les
juges compétents ne vertu du paragraphe précédent, celui
devant lequel il porte sa demande. (Art. 51. §. 2.)
Ezt a rendelkezést mind a személy-, mind az árufuva-
rozási egyezmény teljesen azonos szövegben tartalmazza.
Ennek alapján tehát a megtérítési kereset tekintetében
a vasúti üzem üzembentartója esetleg egy másik vasúti vál-
lalat székhelyére nézve illetékes bíróság előtt is perbevon-
ható. Minthogy pedig erre nézve további rendelkezéseket
az egyezmények nem tartalmaznak, ez a bíróság elvileg
külföldi vállalat székhelyén levő bíróság is lehet. Annak
következtében pedig, hogy igen sok államban a vasúti
üzem fenntartója az állam, e rendelkezések alapján lehe-
tőség nyílik arra, hogy ilyen keresetek folytán az állam
külföldi bíróság előtt legyen perbevonható. A fenti rendel-
kezések általánosan elfogadott ilyen értelmezésére vonat-
kozóan azonban meg kell jegyezni, hogy az egyezmény
rendelkezései csak illetékességi szabályokat tartalmaznak.
Nem foglalnak magukban kifejezett rendelkezéseket a tekin-
tetben, hogy ha a vasúti üzem fenntartója állam, akkor is
alkalmazhatók-e a fentebb közölt illetékességi szabályok,
Minthogy pedig a joghatóság és az illetékesség egymástól
különböző perjogi feltételek, ezért abból, hogy az egyez-
mények rendelkezései szerint a külföldi bíróságnak megvan
az illetékessége, még nem következnék, hogy joghatósága is
megáll. Az egyezmények sehol nem tartalmaznak olyan
kifejezett, rendelkezéseket, amely szerint belföldi bíróság
előtt külföldi állam is perbe vonható, illetőleg, hogy ren-
delkezéseik akkor is alkalmazandók, ha az alperes külföldi
állam. Ezért a római egyezményeket csak feltételesen sorol-
hatjuk azok közé, amelyek a külföldi állam elleni jogható-
ságot is szabályozzák. Ezek az egyezmények csak annyiban
tartoznak ide, hogy van olyan magyarázatuk is, amely

szerint a külföldi állam más állam bírósága előtt is perbe
vonható.4
3. További rendelkezéseket tartalmaznak azok az egyez-
mények, amelyeket egyes államok Szovjetoroszországgal a
kereskedelmi képviseletek jogállása tekintetében kötöttek.5
A szovjet állam külkereskedelmének különleges jogi
helyzete arra késztette a szovjet közgazdasági élettel erő-
sebb kapcsolatban állott államokat, így elsősorban a weimari
Németországot, Franciaországot és a volt Csehszlovákiát,
hogy az ebből a különleges helyzetből eredő kérdéseket a
szovjettel egyezményt úton rendezzék. A szovjet külkeres-
kedelem államosítása a vele szemben álló szerződő félre azzal
a hátrányos következménnyel járt, hogy az ilyen ügyletek az
évszázados nemzetközi kereskedelmi érintkezés követelmé-
nyeinek megfelelően kifejlődött biztos és szilárd jogi ala-
pokról a külföldi állammal kötött magán-, illetőleg keres-
kedemi jogi ügyletekkel kapcsolatos, teljesen új, kialaku-
latlan és sok tekintetben még egyáltalában nem egységes
jogterületre kerültek át. Míg a külföldi magánszemélyekkel
kötött szerződés a belföldi ügyletkötő félre rendszerint
semmivel sem bizonytalanabb, mint általában minden más
ügylet, addig a külföldi állammal kötött ügylet rendkívül
sok anyagi jogi és perjogi nehézséggel jár. E nehézségek
között nem utolsó helyen áll a külföldi állam feletti jog-
hatóság kérdése. Erre vonatkozólag pedig még nem alakult
ki egységes felfogás. A nemzetközi forgalom, ha nehezen is,
eleinte elviselte az ezzel járó kellemetlen következménye-
ket, hiszen ilyen esetek aránylag kis számban fordultak
elő. Rendkívül megnehezedett azonban a helyzet, mikor a

4 Az egyezményeknek ilyen irányú magyarázatát nem a római,
hanem a régebbi, 1924. október 23-án megkötött berni (1928:III. és
IV. t. c.) egyezményekre vonatkozólag fejtették ki. (Bosco: Lo stato
attuale della questione dell’esenzione degli Stati esteri alla giuri-
sdizione interna, Riv. 1929, 51. l. Pollak: Das Zivilprozessrecht in Öster-
reich. Leske–Loewenfeld: Rechtsverfolgung im internationalen Ver-
kehr, 1930, Bd. I, 168. l.) A berni egyezményről mondottak azonban
teljes egészükben állanak a római egyezményekre is, mert ezek az itt
szóban lévő kérdéseket egyformán szabályozták és így e tekintetben a
római egyezmények az előző jogállapottal szemben nem jelentenek
változást.
5 Ezekre az egyezményekre vonatkozóan részletesen l. Lieberich:
Die russische Handelsvertretung in Deutschland, 1928, 63. skv. l. Miele:
In tema di giurisdizione dei tribunali italiani sullo Stato russo per atti
delle sua rappresentanze commerciali, Riv., 1937, 219. l. Stoupnitzky:
Statut international de l’URSS Etat commercant, 1936, 376. skv. l. Mar-
tens: Rec. 3. Sér. T. XXXIII. 157. l.

szovjet külkereskedelem monopolizálása folytán a külföldi
állammal kötött magánjogi ügyletek száma a szovjet-köz-
gazdasággal kötött összes ügyletekkel megnövekedett. Ennek
következtében minden állam elsőrendű fontosságú kérdés-
nek tartotta, hogy az ezzel a helyzettel járó jogbizonytalan-
ságnak a szovjettel kötendő egyezmények során mielőbb
véget vethessen. Így jöttek létre ezek az egyezmények,
amelyek közül a legfontosabbaknak ide vonatkozó rendel-
kezései a következők:
„Für die in Deutschland abgeschlossenen Rechts-
geschafte und deren wirtschaftlichen Ergebnis unterwirft
auch die russische Regierung der deutschen Gerichtsbarkeit
und Zwangsvollsteckung jedoch nur, soweit es sich um Ver-
bindlichkeiten aus Rechlsgeschaften mit deutschen Staats-
angehörigen, deutschen Firmen und deutschen juristischen
Personen handelt, die nach dem Abschluss dieses Abkommens
eingegangen sind ... Im übrigen geniesst das Eigentum der
russischen Regierung in Deutschland der herkömmlichen
völkerrechtlichen Schutz, Insbesondere unterliegt es hin-
sichtlich aller nicht von Abs. 1. betroffenen Falle nicht der
deutschen Gerichtsgewalt und Zwangvollstreckung.” (Német-
orosz kereskedelmi szerződés, 1921. máj. 6. XII. cikk.)
„Die in Deutschland vorgenommenen, für die UdSSR
verbindlichen Rechtshandlungen der Handelsvertretung –
... unterliegen der deutschen Gerichtsbarkeit. Auch ist die
Zwangvollstreckung in das in Deutschland befindliche Ver-
mögen der UdSSR zulassig.” (Második német-orosz szerződés,
1921. okt. 12. 7. §.)
„Any questions which may arise in respect of commer-
cial transactions entered in the United Kingdom by the Trade
Delegation shall be determined by the courts of the United
Kingdom in accordance with the laws of thereof.” (Angol-
orosz keresk. szerződés. 1930. ápr. 16, 2. cikk.)
„Le chef de la représentalion commerciale de l’URSS en
France et ses deux adjoinis ... bénéficient... de priviléges
et immunités diplomatiques ... Ces priviléges et immunités
ne pourront, en aucun cas, étre invoqués par eux pour
soustraire la représeniation commerciale de l’URSS en France
ŕ la compétence, des tribunaux francais telle qu’elle est
prévue ci-aprés, ŕ l’occasion des transactions commerciales
auxquelles la représentation commerciale de l’URSS en France
aura été partie.” (Francia-szovjet kereskedelmi szerződés,
1934. jan. 11. 2. cikk.)
„Alle im Gebiete der cechoslovakischen Republik abge-
schlossenen oder garantierten Handelsvereinbarungen der
Handelsvertretung der UdSSR werden sich nach den cecho-

slovakischen Gesetzen richten und der cechoslovakischen
Jurisdiktion unterliegen.” (Csehszlovák-orosz keresk. szerző-
dés, 1935. márc. 25. VII. cikk, 5. §)
Mindezekben az egyezményekben a szovjettel szer-
ződő államok kikötötték a saját állampolgáraikkal vagy az
ő területükön kötött ügyletekre nézve saját bíróságaik jog-
hatóságát. E kikötésnek a szovjet alávetette magát.
4. Ugyancsak idevágó rendelkezést tartalmaz a Brüsz-
szelben 1926. április 10-én kötött egyezmény az állami ke-
reskedelmi hajók jogállásáról.6
Ennek az egyezménynek a megkötésére az adott okot,
hogy az állami kereskedelmi hajózás az utóbbi évtizedekben
igen élénk fejlődésnek indult és a nemzetközi tengeri keres-
kedelemnek ma már nem csak hogy el nem hanyagolható,
hanem elsőrendű fontosságú tényezőjévé vált. Ezt a fejlő-
dést főbb vonalaiban fentebb már érintettük. A tengeri
kereskedelmi hajózás államosításában az Északamerikai
Egyesült Államok jártak legelöl. Az Északamerikai Egye-
sült Államok törvényhozása az itt felmerülő nehézségek
elkerülése céljából belső államjogi hatállyal ki is mon-
dotta, hogy az állami kereskedelmi hajózás a magánválla-
latok hajózási üzemével jogilag egy tekintet alá esik. Az
állam ezen a téren nem kíván magának különleges hely-
zetet biztosítani. Ennek a szabályozásnak azonban csak
belső állami jogi hatálya van és előfordult, hogy a külföldi
bíróság az erre való hivatkozást elutasította azzal a meg-
okolással, hogy az Északamerikai Egyesült Államok ezzel
a törvénnyel csak saját bíróságaik előtt helyezték magu-
kat a magán hajózási vállalatokkal egy színvonalra. A kül-
földi bíróság az Északamerikai Egyesült Államoknak, mint
kereskedelmi hajózást fenntartó vállalkozónak a jogi hely-
zetét e törvénytől függetlenül tartozik elbírálni.7
Hasonló helyzetek elkerülése végett az említett brüsz-
szeli egyezményben az állami kereskedelmi hajózás jogi
helyzetét határozott és kifejezett rendelkezésekkel a követ-
kező módon szabályozták:
„Les navires de mer appertements aux Etats ou exploités
par eux, les cargaisons, et passages transportés par les
navires d’Etat, de méme que les Etats qui sont propriétaires
de ces cargaisons, sont soumis en ce qui concerne les récla-

6 Shipping Act, 1916. 9. §.: „Such vessels while employed solely as
merchant vessels shall be subject to all laws, regulations, and liabilities
governing merchant vessels.”
7 RG, 1921. dec, 10. (RGZ, CIII. 274 l.) Megbeszélését l. Hansea-
tische Gerichtszeitung, 1922, 87. és 109. l.

mations relatives a l’exploitation de ces navires ou aux trans-
ports de ces cargaisons aux memes regles de responsabililé et
aux mémes obligations que celles applicables aux navires,
cargaisons ou armenients privés.” (Art. l.)
„Pour les responsabilités et obligations, les régles con-
cernant la compétence des tribunaux, les acitons en justice et
la procédure, sont les mémes que pour les navires de com-
merce appartenant a des propriétaires privés et que pour
les cargaisons privés et leurs propriétaires.” (Art. 2.)
Ez alól a szabályozás alól az egyezmény 3. cikke sze-
rint a következő állami hajók vannak kivéve: navires de
guerre, yachts d’Etat, navires de surveillance, bateaux-hopi-
taux, navires auxiliares, navires de ravitaillemant és álta-
lában minden állami hajó „appliqué ŕ un service gouverna-
mental et non commercial”.
Ez az egyezmény az 1937. évi január hó 18. napján
lépett hatályba Belgium, Brazília, Chile, Németország, Észt-
ország, Németalföld, Lengyelország és Magyarország között.
5. Az idetartozó államközi egyezmények sorában meg
kell végül említeni a légi forgalom szabályozása tárgyában
kötött varsói és két római egyezményt.
Az 1929. évi október hó 12. napján Varsóban kötött
egyezmény az államközi légi fuvarozási jog anyagi vonat-
kozású kérdéseit, elsősorban a légi fuvarozó felelősségét,
ennek tárgyi terjedelmét és a légi fuvarozási szerződésből
eredő igények érvényesítésének módját szabályozza. Az
egyezmény szerint a légi fuvarozási szerződésből eredő igé-
nyek vagy az alperes székhelyének, vagy a rendeltetési
állomásnak a bíróságai előtt érvényesíthetők.
Minthogy pedig a légi fuvarozási szerződésből eredő
igények közvetlenül a fuvarozó ellen érvényesíthetők, e
rendelkezésekből kifolyólag a fuvarozó külföldön, a ren-
deltetési állomás bíróságai előtt is perbe vonható. Az állam
által fenntartott légi vonalakra vonatkozólag az egyezmény
a következőkép rendelkezik:
„La convention s’applique aux transports effectués par
l’Etat ou les autres personnes juridiques de droit public,
dans les conditions prévues a l’art. 1-er” (2. cikk.)
Az 1933. évi május hó 29. napján Rómában kötött két
egyezmény közül az első a légi járművekre vezethető biz-
tosítási végrehajtás kérdését szabályozza és 3. cikkében a
következőket mondja:
„Sont exempts de saisie conservatoire:
a) les aéronefs affectés exclusivement a un service
d’Etat, poste comprise, commerce excepté.”
Az ugyanekkor, Rómában kötött második egyezmény a

légi járművek által harmadik személyeknek a földön oko-
zott károkra vonatkozó szabályozást tartalmazza. E károk
megtérítése az egyezmény szerint vagy az alperes légifor-
galmi társaság székhelyén, vagy a károkozás helyén igé-
nyelhető. Ez az utóbbi rendelkezés lehetővé teszi a légi-
forgalmat fenntartó társaságnak székhelyén kívül, sőt kül-
földön való perlését is. Az állami légi járóművekre vonat-
kozólag pedig az egyezmény a következő rendelkezést tar-
talmazza:
„La présente Convention ne s’applique pas aux aéronefs
militaires, de douane et de police.” (Art. 21.)
Ez a két egyezmény tehát csak a katonai, illetőleg a
közjogi használatra rendelt állami járműveket veszi ki
rendelkezései alól, a többi állami légi járművekre azonban
az egyezményeket a magántársaságok üzembentartotta járó-
művekkel teljesen megegyező módon kell alkalmazni.
A légi jogi egyezmények általában elismerik a kül-
földi állam feletti belföldi joghatóságot. A varsói egyez-
mény ezt az elvet korlátozás nélkül kimondja. A két római
egyezmény kiveszi rendelkezései alól a katonai, továbbá
a közjogi használatra rendelt légi járóműveket és azokra
nézve kizárólag saját államuk joghatóságát ismeri el. A var-
sói egyezménynél erre a kivételre nem volt szükség, mert
az kizárólag a légi fuvarozási szerződésből eredő igények
feletti joghatóság kérdését szabályozza. A katonai és közjogi
használatra rendelt járóművek a varsói egyezmények ha-
tálya alá tehát már az egyezmény tárgyánál fogva sem
tartoznak. A biztosítási végrehajtásra, valamint a harmadik
személyeknek a szárazföldön okozott károkra vonatkozó
egyezmények hatálya alá viszont fogalmilag a katonai és
közjogi légi járóművek is beletartozhatnának, ép ezért ki-
fejezett rendelkezéseket kellett az egyezménybe felvenni,
hogy ezek a járóművek az egyezmények általános határoz-
mányai alól kivétessenek.
A légi jogi egyezmények a római vasúti fuvarozási
egyezményekkel érdekes összehasonlításra adnak alkalmat.
A római egyezmények megkötése idején az idegen állam
feletti joghatóság szabályozása nyílt kérdés maradt és az
egyezményeknek már ismertetett, de ellenkező értelmezést
is tűrő magyarázata útján volt csak megoldható. A légi jogi
egyezmények ezzel szemben annak ellenére, hogy az állami
légi fuvarozási vállalatok az állami vasúti vállalatokkal
szemben csak viszonylag kevés államban működtek, az
illetékesség kérdésén kívül a joghatóság kérdését is kifeje-
zett rendelkezésekkel szabályozták, még pedig általában

úgy, hogy a külföldi állam felett gyakorolható joghatóságot
elismerték.
6. A külföldi állam feletti joghatóságról szóló állam-
közi egyezmények tárgyalása során meg kell emlékezni
néhány egyezménytervezetről is. Ezek a tervezetek ma még
nem tekinthetők az élő államközi jog szabályainak.
Ezek a tervezetek az előbb ismertetett egyezményekkel
ellentétben a külföldi állam feletti joghatóságnak nemcsak
egy kisebb részletét ragadták ki, hanem az egész kérdésre
általánosságban kiterjedő szabályozást kívántak adni.
Az idevágó tervezetek közül a két legfontosabbnak a
külföldi állam feletti joghatóság tekintetében elfoglalt állás-
pontja a következő:
Az Institut de Droit International 1891-ben elfogadott
tervezete: „Les seules actions recevables contre un Etat
étranger sont:
1. Les actions réelles, y compris les actions possessoires,
se rapportant ŕ une chose immeuble ou meuble qui se trouve
sur le territoire;
2. les actions fondées sur la qualilé de l’Etat étranger
comme héritier ou légataire d’un ressortissant du territoire
ou comme ayant droit ŕ une succession ouverte sur le ter-
ritoire;
3. les actions qui se rapportent ŕ un établissement de
commerce ou industriel ou ŕ un chenin de fer exploité par
l’Etat étranger dans le territoire;
4. les actions pour lesquelles l’Etat étranger a expres-
sément reconnu la compétence du tribunal. L’État étranger
qui lui-méme forme un demande devant un tribunal étranger,
est réputé avoir reconnu la compétence du tribunal quant
ŕ la condamnation aux frais du proces et quant ŕ une recon-
vention résultant de la méme affaire qui est le sujet du
demande; de méme l’Etat étranger qui, en répondant une
action portée contre lui, n’excipe pas de l’incompétence du
tribunal, sera réputé en avoir reconnu la compétence;
5. les actions fondées sur des contrats conclus par l’État
étranger dans le territoire si l’exéculion compléte dans le
méme territoire en peut étre demandée d’aprés une clause
expresse ou d’aprés la nature méme de l’action;
6. les actions en dommages-intéréts nées d’un délit ou
quasi-délit qui a eu lieu sur le territoire.”
A Code Bustamente vonatkozó részei pedig a következő-
kép hangzanak:
...Art. 335. Les juges et tribunaux de chaque Etat con-

tractant seront incompétents pour connaitre des affaires
civiles et commerciales dans lesquelles seraient partié défen-
deresse les autres Etats contractants ou leurs chefs, en cas
d’exercice d’action personelle, sauf le cas de soumission volon-
taire ou de demandes reconventionelles.
Art 336. Dans le méme cas el sous réserve de la méme
exeption, ils seront incompétents pour l’exercice, d’actions
réelles, si l’Etat contractant ou son chef ont agi dans l’affaire
comme tels en leur caractere public.
Art. 337. Si l’Etat étranger contractant ou son chef ont
agi comme particuliers ou personnes privées, les juges ou
tribunaux seront compétents pour connaitre des affaires ou
sont exercées des actions réelles ou mixtes, si cette compé-
tence leur appartient vis-a-vis de particuliers étrangers, con-
formément au présent Code.”9
Ez a két tervezet alapfelépítésében teljesen eltér egy-
mástól. Az Institut javaslata szerint a külföldi állam felett
általában véve nem lehet joghatóságot gyakorolni, csak a
külön meghatározott kivételes esetekben. A Code Busta-
mante alapján azonban ép ellenkezőleg, szabály az, hogy a
külföldi állam magánjogi ügyletei felett megvan a belföldi
bíróság joghatósága. A Code Bustamante-nak azok a ren-
delkezései, amelyek szerint a joghatóság bizonyos esetekben
nem gyakorolható, itt figyelmen kívül hagyhatók, mert az
állam közjogi jellegű tevékenységére vonatkoznak. Ennek
vizsgálatára pedig, minthogy polgári perre általában nem
tartoznak, ez a tanulmány nem terjed ki.
A két tervezet alapfelfogásában megnyilvánuló ez a
különbség azonban a gyakorlatban elmosódik, mert az Insti-
tut tervezete az általános elv alól annyi és oly sok kivételt
állapít meg, hogy gyakorlatilag annak az alapján is rend-
szerint minden esetben megindítható volna a belföldi bíró-
ság előtt a polgári per a külföldi állam-alperes ellen.
A kivételek közül hiányzó legfontosabb eset az Institut
javaslata alapján a közjogi, illetőleg közigazgatási jog-
viszonyból eredő igény, amely viszont a Code Bustamante
alapján sem volna külföldi bíróság elé vihető. Gyakorla-
tilag tehát mind a két javaslat elismeri a külföldi állam felett
gyakorolható joghatóságot.

9 Bustamante: Projet de Code de droit international privé, 1925.

Azok az államközi egyezmények, amelyek a külföldi
állam magánjogi tevékenységét; illetőleg annak valamely
kisebb körét szabályozták, ha a joghatóság kérdését is ren-
dezték, az az elvet mondták ki, hogy a joghatóság a kül-
földi állam magánjogi ügyletei felett is gyakorolható. Így
államközi egyezmény alapján van a belföldi államnak jog-
hatósága a külföldi állam ellen a római vasúti fuvarozási
egyezményekből eredő megtérítési keresetek bizonyos ese-
teiben, az állami kereskedelmi hajózás körében, az állami
légi fuvarozásból eredő igények tekintetében, továbbá a
szovjet részéről kötött külföldi kereskedelmi ügyletekre
vonatkozóan is.
Azok a jogterületek, amelyeken a külföldi állam feletti
joghatóság kérdését államközi egyezmények útján szabá-
lyozták, nagyjában összeesnek azokkal a területekkel,
amelyeket a bevezetés során mint olyanokat jelöltünk meg,
ahol az állam külföldi viszonylatú magánjogi tevékenysége
gyakorlati jelentőséggel bír. Felmerül tehát az a kérdés,
érdemes-e joghatóság kérdését a gyakorlat szempontjából
további vizsgálatoknak alávetni, tekintettel arra, hogy az
egyezmények kifejezett szabályozása alapján a konkrét ese-
tek eldöntése éppen azokon a területeken nem fog számot-
tévő nehézséget okozni, ahol a joghatóság kétes vagy vitás
volta a gyakorlatban talán leginkább felmerülhet. Nem
hagyható azonban figyelmen kívül az a körülmény, hogy a
külföldi állam feletti joghatóság kérdése nincs általánosan
szabályozva. Elsősorban a római egyezményekre vonatko-
zólag kell megállapítani, hogy azok nem tartalmaznak ki-
fejezett és határozott rendelkezéseket a joghatóságról. Az
állami kereskedelmi hajókra vonatkozó egyezménnyel szin-
tén nincs minden kérdés megoldva, hiszen az egyezményt
ép a legnagyobb tengeri kereskedelmi hajózást folytató
államok nem fogadták el. A légi jogi egyezmények szintén
nincsenek általánosan elfogadva. Így még az egyezmények
által szabályozott jogterületen, az egyezményhez hozzá
nem járult államok közötti viszonylatban is felmerülhet
annak a szüksége, hogy a külföldi állam feletti joghatóság
kérdése önállóan és az egyezményektől függetlenül bírál-
tassék el. Ezekhez csatlakozik az eseteknek az a nagy
száma, amely nem az egyezmények által szabályozott terü-
leten veti fel a joghatóság kérdését (állami szállítási kér-
dések, szolgálati szerződések, az állam által okozott kár
megtérítésére irányuló keresetek, stb.) Így az egyezmények
mellett és azokon felül is szükségessé válhat annak a meg-
állapítása, hogy az egyezmények által nem érintett terü-
leten az állami joghatóság kérdése miként van szabályozva.

Ennek a kérdésnek a tanulmányozásánál az említett egyezmények kiindulási pontul szolgálhatnak. Természetesen a külföldi állam feletti joghatóság általános vizsgálatánál az első kiindulási pontot azok az esetek fogják szolgáltatni, amelyekben az államok gyakorlata annyira egyöntetűvé vált, hogy államközi egyezmények megkötésére kellő alap nyílt.
Hogy azonban ebből a pontból kiindulva már az első
lépések mennyire eltérő eredményekhez vezetnek, azt leg-
világosabban mutatja, hogy az egyezményeknek az álta-
lános államközi jogba való beleillesztésénél a vélemények
máris teljesen eltérnek egymástól. Abból ugyanis, hogy az
egyezmények általában elismerik a külföldi állam felett
gyakorolható belföldi joghatóságot, egyesek az általános
államközi jog szempontjából azt a következtetést vonták
le, hogy általánosságban, ilyen joghatósága a belföldi bíró-
ságnak nincs. Az egyezmények rendelkezéseire tehát ép
azért volt szükség, mert az általuk szabályozott területen
az államok el akartak térni az államközi jog általános sza-
bályaitól. Ezzel az értelmezéssel természetesen további
következtetések járnak, amelyek közül legfontosabb az,
hogy az egyezmények rendelkezéseit kivételes jellegüknél
fogva megszorítóan kell magyarázni és az egyezmény alá
szorosan, nem tartozó esetekben a külföldi állam feletti jog-
hatóságot meg kell tagadni.10
Egy másik értelmezés szerint viszont az államközi jog-
nak ép ellenkezőleg az az általános szabálya, hogy a kül-
földi állam is a belföldi bíróságok joghatósága alatt áll. E fel-
fogás szerint az egyezmények nem kivételek az általános
szabály alól, hanem jelentőségük csak annyi, hogy egyes
esetekre szabályként mondták ki az államközi jogban amúgy
is érvényben levő jogelvet. Az egyezményeket tehát az
általános szabály konkrét esetekben való megnyilvánulá-
sának kell tekinteni, amelyek továbbfejlesztésére és kiter-
jesztésre adnak alapot.11
Míg tehát az első értelmezés az egyezmények rendel-
kezéseit egymástól elszigetelt külön jelenségeknek tekinti,
addig az utóbbi felfogás szerint e rendelkezések az álta-

10 Provinciali: L’immunita giurisdizionale degli Stati stranieri,
1933, 37. l.
11 Siotto–Pintor: Lo Stato estero e la giurisdizione, Riv. di dir.
proc. civ., 1926, 115. l. Heymann: Zur Frage der Gerichtsbarkeit über
fremde Staaten, Arch. Z. Prax., 1923, 150. l. Nolde: Les traités de com-
merce, Cours, 1924–II, 368. l.

lános államközi jogban gyökerezve szerves egészként füg-
genek össze.
Tekintettel arra, hogy az államközi jognak a jogható-
ságra vonatkozó általános érvénnyel bíró írott szabálya
nincs, a fenti ellentétet csak az egyes államok állandóan
követett gyakorlata oszlathatja el. Szükséges tehát az álla-
mok gyakorlatának megvizsgálása útján megállapítani a
szokásjogi úton kifejlődött tételeket.

IV. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság az államközi
gyakorlatban.

1. Magyarország.
A magyar jog a polgári perben gyakorolható joghatóság
kérdését egységesen nem szabályozza. Néhány joghatósági
szabályt tartalmaz a polgári perrendtartás és más törvények
is, ezek a szabályok azonban nincsenek áttekinthető rend-
szerbe foglalva.1
Az ezekből a szétszórt rendelkezésekből összeállítható
magyar joghatósági szabályok azonban a külföldi állam
felett gyakorolható joghatóság kérdésében határozott ren-
delkezéseket nem tartalmaznak.
A magyar jognak a felvételt kérdésben elfoglalt állás-
pontja ennélfogva csak a meglévő rendelkezések magyará-
zata, esetleges analógiája, illetőleg a bírói gyakorlatban
kialakult szokásjog megfigyelése útján állapítható meg.
Az ide vonatkozó tételes rendelkezések közül első-
sorban a következők említendők:
Arra nézve, hogy általában milyen ügyek tartoznak a
rendes bíróságok előtti peres eljárásra, törvényes szabály
nincs. A Hatásköri Bíróság azonban általános érvénnyel
megállapította, hogy a magánjogi jogviszonyból eredő vitás
ügyek kifejezett eltérő rendelkezés hiányában a rendes
bíróság elé tartoznak, a közjogi (közigazgatási) jogviszonyból
eredő vitás ügyek viszont csak abban az esetben érvényesít-
hetők rendes bírói úton, ha valamely törvényes jogszabály

1 Ilyen joghatósági szabályokat tartalmaz pl. a Pp. 43. §. 2. bek.,
a 414. §. 2. pont, a 659.. 702, 717., 718., 725. és a 730. §., valamint a H. T.
114. §-a is. E joghatósági szabályok felismerhetőségének nehézségeit
fokozza, hogy a törvény szövege a joghatóságot hol (pl. Pp. 9. §.) hatás-
körnek, hol (pl. 43. §. 2. bek.) illetékességnek nevezi. Bővebben l.:
Balla: Magánjogi joghatósági szabályaink rendszere, 1931.

az illető kérdés elbírálását kifejezetten a rendes bíróság elé
utalja.2
Ennek az általános hatásköri szabálynak az alapján a
külföldi állam magánjogi ügyleteiből eredő vita a rendes
bíróság elé volna vihető, ha az illetékességi szabályok kül-
földi alperesnek magyar bíróság előtt való perlését meg-
engedik, de természetesen csak ha külön rendelkezés a kül-
földi állam elleni pert más hatósági eljárásra (diplomáciai
útra) nem utalja.
A magyar általános illetékességi szabályok alapján kül-
földi állam ellen magyar bíróság nem járhat el, mert az
általános illetékességet az alperes lakóhelye alapítja meg.
Egyes különös illetékességi szabályok alapján azonban az
illetékesség a külföldi állam ellen is fennáll.3
A magyar hatásköri és illetékességi szabályok tehát
nem volnának akadályai a külföldi állam ellen Magyar-
országon lefolytatandó polgári pernek.
Kérdés azonban, hogy a hatáskör és illetékesség fenn-
állásának esetében megállapítható-e a magyar jog szerint a
harmadik perjogi feltételnek, a joghatóságnak a megléte is.
A Pp. 9. §-ának 1. bekezdése szerint „abban a kérdés-
ben, hogy a nemzetközi jog értelmében területenkívüliséget
élvező személyekre a belföldi bíróság hatásköre4 mennyiben
terjed ki, a nemzetközi jog szabályai az irányadók.”
A Pp. 9. §-át az 1937 : XVIII. t. c. 7. §-a szószerinti érte-
lemben véve teljes egészében hatályon kívül helyezte ugyan,
azonban helyesen értelmezve a Pp. 9. §. 1. bekezdése to-
vábbra is érvényben maradt. Az 1937 : XVIII. t. c. ugyanis
csak azokat az előző törvényes szabályokat helyezte hatá-
lyon kívül, amelyek a törvény által rendezett joganyagra,
a területenkívüliséggel és a személyes mentességgel kapcso-
latos egyes eljárási szabályokra vonatkoznak. Azoknak a
rendelkezéseknek a hatályát, amelyek nem függnek össze
ezzel az újonnan szabályozott jogalannyal, az új törvény
a helyes értelmezés szerint továbbra is érvényben hagyta.
Amikor tehát az 1937 : XVIII. t. c. 7. §-a a Pp. 9. §-át kifeje-
zetten hatályon kívül helyezte, ez helyesen csak a 9. §. 2. és
3. bekezdésére vonatkoztatható. Ezek a törvényhelyek ugyan-
is szintén a területenkívüliséggel és személyes mentességgel
kapcsolatos eljárási szabályokról intézkedtek, még pedig az
1937: XVIII. t. c-ben újonnan szabályozott eljárástól eltérő
tartalommal. A Pp. 9. §. 1. bekezdése azonban nem a terü-

2 H. B. 25/1931, 1931. szept. 16., és H. B. 20/1932, 1932. jún. 4.
3 Pp. 27. §. 1. bek... 29. §. 1. bek., 37. §., 31. §. 2. bek., 43. §., 46. §.
4 helyesebben „joghatósága”.

letenkívüliséggel kapcsolatos eljárási szabályokat foglal ma-
gában, hanem a területenkívüliséget élvező személyek körét,
a területenkívüliség terjedelmét szabályozza, vagyis a terü-
letenkívüliséggel kapcsolatban nem eljárási, hanem anyagi
szabályozást tartalmaz. Ezt az anyagi szabályozást techni-
kailag oly módon oldja meg, hogy általában utal az államközi
jogra. Ezzel az államközi jognak a területenkívüliséggel
kapcsolatos anyagi szabályai közvetett magyar törvénytar-
talommá lettek. Ezek a szabályok azonban az 1937 : XVIII.
t. c. által szabályozott joganyaggal kapcsolatban nincsenek,
azzal tehát fogalmilag nem is állhatnak ellentétben. Ezért
az 1937: XVIII. t. c. helyes értelmezése szerint továbbra is
hatályban levőnek tekintendők.
Ha tehát a külföldi állam is területenkívüli személy, az
ellene indított perben a joghatóság kérdését az általános
államközi jog szabályai alapján kell eldönteni.
A Pp. 9. §-ának az általános államközi jogra utaló ren-
delkezése a külföldi állam feletti joghatóság kérdésében
akkor sem nyújtana azonban végleges megoldást, ha a kül-
földi államot a területenkívüli személyekkel azonos jog-
állásúnak tekintenek is. Olyan rendelkezések ugyanis, ame-
lyek ebben a kérdésben általában az államközi jogra utal-
nak, más államok jogrendjében is előfordulnak, a kérdésben
kialakult joggyakorlat azonban ennek ellenére nem fejlő-
dött egységes irányban. Határozott államközi jogi szabály
hiányában pedig a Pp. 9. §-a a kérdésben végleges meg-
oldást nem ad.
Mint további szabály a már említett 1937: XVIII. t. c.
5. §-a jöhetne még tekintetbe, amelynek szövege a követ-
kező:
„Külföldi állam tulajdonában levő olyan épület, amely
diplomáciai képviseletének céljára vagy e képviselet sze-
mélyzetének elhelyezésére szolgál, viszonosság esetében tarto-
zékaival együtt mentes a végrehajtás alól.
A bíróság vagy más hatóság minden olyan esetben, ami-
dőn a végrehajtás tárgya külföldi állam tulajdonában lévő
épület, a mentesség fennállásának, terjedelmének és a viszo-
nosságnak megállapítása céljából főfelügyeleti hatóságnak
tesz jelentést, amely a külügyminiszterrel egyetértésben ha-
tároz. Ez a határozat az eljáró bíróságra vagy más hatóságra
kötelező.
Ha nem nyilvánvaló, hogy a kérdéses épületet az első
bekezdésben említett mentesség megilleti, a biztosítási végre-
hajtás elrendelésének és foganatosításának nincsen akadálya,
a kielégítési végrehajtás pedig a második bekezdésben emlí-
tett főfelügyeleti hatóságnak határozatáig a követelés bizto-

sításán túl nem terjedhet. A mentesség megállapítása ese-
tében a végrehajtási intézkedéseket hatályon kívül kell he-
lyezni.
Az előbbi rendelkezések nem érintik az első bekezdésben
említett épületet a nemzetközi jog alapján általában meg-
illető egyéb mentességeket.”
Ezekkel a rendelkezésekkel a magyar jog az általános
végrehajtási eljárási joggal szemben különleges feltételeket
kíván meg. Az ilyen rendelkezés azonban sem a külföldi
állam általános mentességével, sem annak ellenkezőjével
nincs ellentétben. Az ilyen szabályoknak ugyanis olyan
állam jogában is céljuk és értelmük lehet, amelynek belső
joga szerint a külföldi állam a belföldi joghatóság alól álta-
lában mentes.
Hogy a magyar törvényhozás rendelkezéseiből a kül-
földi állam feletti joghatóság kérdésében elfoglalt álláspont
világosan nem derül ki, az annál sajnálatosabb, mert ebben
a kérdésben a Kúriának még nem volt alkalma állást fog-
lalni.
A magyar bírói gyakorlatban külföldi állam elleni pol-
gári perben egy ízben a budapesti királyi ítélőtábla hozott
határozatot. A pert a magyar felperesek Törökország ellen
indították, mert a török állam a szerződés szerint szállított
árut a felperestől nem vette át. A perben a felperesek az
átvétel megtagadásából származott kárukat érvényesítették.
A kir. ítélőtábla megállapította, hogy a perben a magyar
bíróságnak nincs joghatósága, mert ez csak bizonyos kivé-
teles esetekben gyakorolható külföldi állammal szemben.5
A kir. ítélőtábla ennek a határozatnak a meghozatalánál
a Kúria egyik 1875-ben hozott ítéletére hivatkozik. Ez az
ítélet azonban nem vág ebbe a körbe. Azt a Kúria egy kül-
földi államfő és nem állam elleni perben hozta, kimondván,
hogy a külföldi államfő magyar bíróság előtt joghatóság
hiányában nem perelhető. A kir. ítélőtábla ítélete a kül-
földi állam és államfő jogi helyzetét azonosította. Ezt az
álláspontot elfoglalva megokoltan hivatkozhatott a Kúria
említett határozatára, de rá kell mutatni arra, hogy a kül-

5 Bp. tábla, 1916. aug. 1. Pdt. II. 314 és 445. „A külföldi államokat
és államfőket nemcsak közjogi jellegű államhatalmi cselekményekből
kifolyólag, hanem bizonyos kivételektől eltekintve még szorosan vett
magánjogi ügyletekből kifolyólag sem lehet a belföldi bíróság jogható-
sága alá vonni. Ily kivételek az önkéntes alávetés esete, a belföldi
ingatlanok és hagyatékok tekintetében keletkezett perek, a külföldi
állam vagy államfő által a belföldi bíróságnál indított perben emelt
viszontkereset és – habár ez nem áll vitán felül –, a külföldi állam
vasúti, hajózási és hasonló forgalmi vállalataiból származó perek.”

földi állam és a külföldi államfő jogi helyzete ezen a téren
nem azonos, hanem egészen más jogalapon épül fel.” Ezért
az ilyen analógiák alkalmazásánál itt csak a legnagyobb
óvatossággal lehet eljárni.

2. A Német Birodalom.
A joghatóságra vonatkozó német birodalmi belső állami
jogi rendelkezések bemutatásánál mindenekelőtt meg kell
jegyezni, hogy a Német Birodalom magánjogilag és per-
jogilag nem egységes jogterület. A továbbiakban különb-
séget kell tenni egyfelől a régi Németországban, másfelől
pedig a volt Ausztriában hatályban lévő jogszabályok
között. Végül egészen külön kell tárgyalni a Német Biroda-
lommal különleges államjogi kapcsolatban álló cseh-morva
védnökség és lengyel főkormányzóság helyzetét.
A) A régi Németország.
Németországban a régebben fennállott partikuláris jog-
rend idején több olyan perrendi rendelkezés volt hatályban,
amely a joghatóság kérdését szabályozta.7 Ezek a rendelke-
zések azonban a külföldi állam feletti joghatóság kérdését
nem szabályozták. Az akkori jogfejlődés még nem jutott el
arra a fokra, amely az állam külön magánjogi személyi-
ségét elismeri. Ebben a korban az állam magánjogi személye
és az államfő személye még nem vált el egymástól.8 Ezért
e régebbi szabályok csak a külföldi államfő polgári perbeli
helyzetét szabályozták, magának az államnak a szerepét és
jogállását azonban nem érintették.
Ennek következménye az lett, hogy mikor a XIX. század
elején a német bíróságok előtt felmerültek az első olyan
perek, amelyek kifejezetten külföldi állam ellen indultak,

7 Ilyenek pl.: Allgemeine Gerichtsordnung für die Preussischen
Staaten, 1795. júl. 6. Kabinetsordre, 1795. ápr. 14. (l. Sammlung-preussi-
scher Gesetze, III. 50., 52.), Deklaration, 1798. szept. 24. (Sammlung, V.
212.), Verfassung v. Sachsen-Altenburg, 1831. ápr. 29. A XVIII. sz.-ból
való rendeletek általában nem vették ki a joghatóság alól még a kül-
földi államfőket sem, a sachsen-altenburgi alkotmány 94. §-a azonban
ezekre nézve már nem tartja fenn a német bíróságok joghatóságát.
L. Allen, The position of foreign States before German courts, 1928,
1. skv. l. Loening: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staaten und Sou-
verane, Festgabe der Univ. Halle-Wittenberg, 1903, 195. skv. l.
8 L. bővebben: VII. fejezet 3. A pont.

nem volt a bírói gyakorlat számára irányadó törvényes ren-
delkezés. A bíróságok ennélfogva rendes eljárást folytattak
le ezekben az esetekben is. Így az egyik legrégibb ilyen
esetben, a Nassau állam ellen a saarbrückeni törvényszék
előtt 1819-ben indított polgári perben a bíróság a kereset-
levelet nem utasította el, hanem a tárgyalásra határnapot
tűzött ki és az idéző végzéssel ellátott keresetlevelet diplo-
máciai úton való kézbesítés céljából eljuttatta az igazságügy-
minisztériumba. Az igazságügyminisztérium azonban a ke-
reset kézbesítését megtagadta és az esettel kapcsolatban 1819
október 5-én rendeletet bocsátott ki, kifejtve, hogy a jog-
hatóság gyakorlása külföldi állam felett az államközi jogba
ütközik, ennélfogva a jövőben ilyen esetekben az eljárás
megindítását meg kell tagadni.9
Hasonló álláspontot foglalt el a minisztérium a marien-
werderi törvényszék előtt Oroszország ellen indított abban
a polgári perben is, amelyben a felperes Oroszország ellen
kártérítés megítélését és biztosítási végrehajtás elrendelését
kérte. (1832. március 15-i rendelet.) Ugyanebben a rende-
letben van az is kimondva, hogy az Allgemeine Gerichts-
ordnung-hoz (az akkor érvényben lévő polgári perrendtar-
tás) csatolt függelék 34. §-át, amely szerint bizonyos fel-
tételek mellett a per külföldi alperes ellen is megindítható,
nem lehet akként értelmezni, hogy ennek alapján a kül-
földi állam is perbe vonható, mert – bár ez a törvény szö-
vegében kifejezetten kimondva nincs, – az „Auslander”
kifejezés az államközi jog értelmében csak az „auswartige
Untertanen”-ra, vonatkoztatható, a külföldi államra ellen-
ben nem.10
Ebből azonban határozatlanság és bizonytalanság fejlő-
dött ki. A külföldiek ellen indítható perekre nézve fennálló
szabályok között ugyanis nem volt olyan törvényes rendel-
kezés, amely a külföldi államokat a belföldi joghatóság alól
kivette volna. A minisztériumi rendeletek viszont az állam-
közi jogra hivatkozva akként rendelkeztek, hogy a törvény-
nek a külföldiekre vonatkozó általános szabályai a külföldi
államra nem vonatkoznak. Az államközi jog pedig ebben az
időben, e téren még a mainál is kialakulatlanabb állapotban
lévén, a reá általánosságban hivatkozó rendeletek a kérdést

9 Sammlung der Gesetze ... der Rheinprovinz, I. köt. 613. l. L. még:
Droop: Über die Zustandigkeit der inlandischcn Gerichte für Rechts-
streitigkeiten zwischen Inlandern und fremde Staaten, insbesondere
für Anordnung von Arresten gegen fremde Staaten. Gruchot: Beitrage
zur Erlauterung des deutschen Rechts, 1882, 291. l.
10 Droop, id. m. 292. l.

kellő határozottsággal nem tudták eldönteni. A joghatóság
gyakorlására vonatkozólag tehát külön törvényt kellett
hozni.
A bírói joghatóság gyakorlását és a bíróságok szerve-
zetét szabályozó jelenleg is érvényes német birodalmi tör-
vény (1877. jan. 27. Gerichtsverfassungsgesetz) a jogható-
ságra vonatkozólag a következőket tartalmazza:
„Die inlandische Gerichtbarkeit erstreckt sich nicht auf
die Chefs und Mitglieder der bei dem Deutschen Reiche be-
glaubiglen Missionen. Sind diese Personen Staalsangehörige
einer der deutsehen Lander (a ma érvényes jog szerint: deut-
sche Reichsangehörige), so sind sie nur insofern von der
inlandischen Gerichtsbarkeit befreit, als das Land, dem sie
angehören (a ma érvényes jog szerint: das Deutsche Reich),
sich der Gerichtsbarkeit über sie begeben hat” (GVG, 18. §.)
Ez a mentesség kiterjed az említett személyek család-
tagjaira is. (GVG, 19. §.)
„Durch die Bestimmungen der §§. 18, 19 werden die
Vorschriften über den ausschliesslichen dinglichen Gerichts-
stand in bürgerlichen Rechtsstreitigketen nicht berührt.”
(GVG. 20. §.)
A GVG 21. §-a a konzulok feletti joghatóságot szabá-
lyozza.
Ezeken a rendelkezéseken felül meg kell még említeni
a GVG 13. §.-át, amely a következőkép hangzik:
„Vor die ordentlichen Gerichte gehören alle bürgerlichen
Rechtsstreitigkeiten und Strafsachen für welche nicht ernt-
weder die Zustandigkeit von Verwaltungsbehörden oder Ver-
waltungsgerichten begründet ist oder reichsrechtlich beson-
dere Gerichte bestellt oder zugelassen sind.”
A német polgári perrendtartás illetékességi szabályait
pedig az 1877. január 30-án kelt polgári perrendtartás
(Zivilprozessordnung) tartalmazza. Az általános illetékesség
alapján a külföldi állam nem perelhető német bíróság előtt.
Különös illetékességi okok azonban lehetővé teszik külföl-
dieknek is a német bíróság előtt való perlését.11
A GVG 15. §-a általánosságban állapítja meg, hogy
milyen ügyek vihetők a bíróság elé, kimondván, hogy minden
magánjogi vita, ha csak külön törvényes rendelkezéssel más
(közigazgatási vagy más bírói) útra utasítva nincs, a rendes
bíróságok előtt érvényesíthető. A ZPO. említett rendelke-
zései pedig meghatározzák, hogy mely esetben lehet német
bíróság előtt külföldi alperest perelni. E szerint a külföldi
állam elleni magánjogi igény is általában a rendes bíróság
elé volna vihető, mert nincs a német jognak olyan tör-

11 Így pl.: ZPO 23., 29.. 31., 32. és 33. §.

vényes rendelkezése, amely ezeket a pereket közigazgatási
vagy rendkívüli bírói eljárásra utalná, illetőleg az illetékes-
ségi szabályok alól kivenné.
Minthogy azonban a joghatóság fennállásának megálla-
pítása a többi perjogi előfeltételtől független, a törvény
azzal, hogy akár kifejezetten, akár – mint jelen esetben is,
– hallgatólagosan kijelenti azt, hogy valamely ügyet álta-
lában a rendes bíróság és nem a közigazgatási hatóság elé
utal, még nem mondta ki, hogy az ügyre a belföldi bíró-
ságnak joghatósága is van. Ép ezért a külföldi állam feletti
joghatóság kérdését a GVG 13. §-ának fentebbi értelmezé-
sével eldönteni nem lehet. A GVG 13. §-a már feltételezi a
tágabb értelemben vett joghatóságot és a joghatóságtól füg-
getlen perjogi előfeltételt szabályoz.
A joghatóságra vonatkozó közvetlen szabályozást a tör-
vény 18–21. §§-ai tartalmazzák, amelyek szerint a német
joghatóság nem gyakorolható a Német Birodalomnál akkre-
ditált diplomáciai képviseletek tagjai, ezek hozzátartozói,
államközi egyezmény esetében pedig a Német Birodalom
területén működő konzulok felett, kivéve azokat az ese-
teket, amikor a kérdéses per a Német Birodalom területén
fekvő ingatlanon fennálló dologi jogi igény érvényesítésére
irányul. Ezek a szakaszok a külföldi államot nem említik
azok között a személyek között, amelyek felett a német
bíróságoknak nincs joghatósága. Ebből a kivételes jellegű
szabályok szoros magyarázatára vonatkozó elv alkalmazá-
sával arra lehetne következtetni, hogy ezek a kivételes sza-
bályok a külföldi államra nem alkalmazhatók. Így elképzel-
hető a GVG-nek olyan magyarázata, amely a külföldi állam
elleni polgári pereket nem tekinti a diplomáciai képviselők
elleni perekkel azonosaknak, hanem ezekre nézve elismeri
a német bíróság joghatóságát.
A GVG-nek azonban ilyen magyarázatot a német jog-
gyakorlat soha nem tulajdonított. Ép ellenkezőleg, az az
általános felfogás alakult ki, hogy a GVG 18–21. §§-ai nem
szabályozzák kimerítően a belföldi joghatóság alól kivett
eseteket, mert további kivételnek van helye a külföldi állam
esetében is.12

12 Ezt a GVG rendelkezéseivel foglalkozó német irodalom általá-
nosan elismeri. Gaupp–Stein: Kommentar zur ZPO, 1935, 24. l. Baum-
bach: ZPO mit GVG, 1935, 1383. l. Hellvig: System des deutsehen
Zivilprozessrechts, 1912, 74. skv. l. Sydow-Busch: ZPO und GVG, 1935,
1274. l. Leske–Loewenfeld: Rechtsverfolgung im internationalen Ver-
kehr, Bd. L. Der Zivilprozess der europaischen Staaten, 1930, Lehmann–
Kraus: Das intern. ZPR des Deutschen Reiches, 55. l. U. így: Böger:
Die Immunitat der Staatsschiffe, 1928, 85. l.

Bár erre a következtetésre a törvény szövege támpontot
nem nyújt, a német joggyakorlatban mégis általánossá lett
az az értelmezés, hogy külföldi állam elleni polgári perben
a német bíróság nem jár el. A külföldi államnak a belföldi
joghatóság alóli mentességét a német gyakorlat államközi
jogi elvnek tekinti.
A GVG megalkotásakor a külföldi állam feletti jogható-
ságra vonatkozólag kifejezett szabályozást is szándékoztak
alkotni. Ennek a szabályozásnak a tervezete (Ein nicht zum
Deutschen Reiche gehöriger Staat sowie das Oberhaupt eines
solchen Staates unterliegen der deutschen Gerichtsbarkeit
nicht13) a külföldi államot és a külföldi államfőt az állam-
közi jogra tekintet nélkül kivette volna a német bíróságok
joghatósága alól, nem is utalva az államközi jogra. Ez a
tervezet azonban törvénnyé nem lett, mert a kérdés tör-
vényes szabályozását feleslegesnek tartották. Ez a kérdés az
államközi jogban már szabályozva lévén, még pedig akként,
hogy a külföldi állam ki van véve a belföldi joghatóság alól,
ezt nem látták szükségesnek a belső állami jogban még
külön is kimondani.14
A német bíróságoknak a GVG meghozatala óta több
esetben alkalmuk volt ebben a kérdésben állást foglalni.
Ezek közül az esetek közül néhány a jogtudományban is
széleskörű megvitatás tárgya lett és az ide vonatkozó állam-
közi joggyakorlat kifejlődésére is hatással volt.
Így egy alkalommal a német felperes a román állam-
vasutak elleni követelése biztosításául biztosítási végrehaj-
tást kért a német bíróság előtt Románia ellen. A felek kö-
zött fennálló jogügylet egyszerű magánjogi ügylet volt és a
német perrendtartás szerint a német bíróságnak az ügyre
megvolt a hatásköre és az illetékessége is. Minthogy Romá-
niában a vasúti üzem fenntartója az állam, a végrehajta-
tónak is a román állam ellen kellett a végrehajtást kérnie.
A német bíróság végzése alapján a végrehajtás természe-
tesen csak Németország területén lett volna foganatosítható.
Ezzel a végrehajtató azért elégedett meg, mert Romániának
Németország területén olyan követelései voltak, amelyek a
követelésre elegendő fedezetül szolgáltak volna. Az első-
bíróság a GVG 18. §-át úgy értelmezte, hogy a német jog-
hatóság fennáll, mert a GVG 18. §-ában a joghatóság alóli
kivételek felsorolásában a külföldi állam nincs említve.

13 Motive, 4. l. Aktenstücke des deutschen Reichstags, 6. Legislatur-
periode, I. Session, 1884/85, 114. és 379. sz. Walker: IPR, 1034, 173. l.
14 Walker, id. m. 173. l. Loening: Gerichtsbarkeit, 211. l. Allen,
id. m. 8. l.

Ennek alapján a végrehajtást elrendelte,15 és a végrehajtató
Románia egyes követeléseit le is foglalta. A foglalás ellen
a harmadadós jogorvoslattal élt, de még mielőtt ez a jog-
orvoslat elbírálás alá került volna, a porosz külügyminisz-
térium az ügyet saját hatáskörébe tartozónak mondta ki
azzal a megokolással, hogy a külföldi állam elleni követelés
érvényesítése nem polgári perre, hanem diplomáciai útra
tartozik. A bíróság és a közigazgatási hatóság között fel-
merült hatásköri összeütközés folytán az ügy a Hatásköri
Bíróság elé került, amely az 1882. január 14-én hozott ítéle-
tében a hatásköri összeütközést a közigazgatási hatóság
hatáskörének megállapításával szüntette meg, kimondván,
hogy a külföldi állam elleni követelés érvényesítése diplo-
máciai útra tartozik.16
Ugyanezt az elvet mondotta ki a német Reichsgericht az
1905. december 12-én kelt ítéletében is. Ebben az esetben a
keresetet a felperes cég Belgium ellen indította azon az ala-
pon, hogy a felperes cég jogelődje Belgiumnak vasúti talp-
fákat szállított és a belga állammal szemben keletkezett
követelését a jelen perbeli felperes német cégre engedmé-
nyezte. Ebben a perben a német legfelsőbb bíróság teljesen
ugyanazon álláspontot foglalta el, mint a fentebbi ítéletben
a hatásköri bíróság.17
Ez a két és még néhány hasonló eset csak német viszony-
latban keltett fel érdeklődést. A német gyakorlatban elő-
fordult egyik további eset, az ú. n. Hellfeld-eset azonban a
német jogterületet messze meghaladó jelentőségre tett szert
és igen élénk irodalmi vitát indított meg. Ennek folytán a

15 LG Berlin, 1881. márc. 29. Droop, id. m. 294. l.
16 Gerichtshof zur Entscheidung der Kompetenzkonflikte, 1882.
jan. 14.: „Nach, einem feststellenden völkerrechtlichen Grundsatz wird
Gerichtsbarkeit von einem Staate über einen anderen Staat nicht aus-
geübt. Dieser aus dem Prinzip der gegenseitigen Unabhängigkeit der
Staaten abgeleitete und durch Rücksichten des internationalen Ver-
kehrs gebotene Grundsatz ist im Rechtsleben der grösseren Kultur-
staaten im Laufe der neueren Zeit zur allgemeine Anerkennung gelangt.”
L. Droop: Über die Zuständigkeit der inländischen Gerichte für Rechts-
streitigkeiten zwischen Inländern und fremde Staaten, GruchBeitr,
1882, 300. l.
17 RG, 1905. dec. 12.: „Es muss als ein Rechtssatz des Völker-
rechts ... unerkannt werden, dass ein ausländischer Staat auch aus
rein privatrechtlichen Ansprüchen vor den inländischen Gerichten nicht
belangt werden kann.” RGZ, 62. köt. 167. l. L. részletesen: Stumfall:
Die Exterritorialität nach den Entscheidungen des Reichsgerichts,
1932, 30. l.

külföldi állam feletti joghatóság kérdése az európai érdek-
lődés előterébe került.18
Az eset előzményei az orosz-japán háborúba nyúlnak
vissza. E háborúban az orosz kormány a német Hellfeld
felperessel szerződést kötött nagyobb mennyiségű fegyver
szállítására. A szállítmány átvétele Vladivosztokban történt
volna, Hellfeld a tengeri szállításnak a rendesnél hosszabb
tartama miatt a teljesítéssel késedelembe esett. E késedelem
folytán és mert időközben a háborúnak vége szakadt, az
orosz hadvezetőség a szállítmányt nem vette át és Hellfeld
ellen a késedelemből eredő károk megtérítése miatt kere-
setet indított a csing-taui német konzuli bíróság előtt. A per-
ben az alperes Hellfeld viszontkeresetet támasztott Orosz-
ország ellen az átvételi késedelem miatt. Oroszország tilta-
kozott az ellen, hogy a német bíróság a viszontkereset tár-
gyában is hozzon határozatot. Szerinte erre a német bíró-
ságnak joghatósága nem volt, minthogy Oroszország magát
a német bíróság hatáskörének a viszontkereset tárgyában
nem vetette alá. A bíróság az ügyben ennek ellenére tárgya-
lási határnapot tűzött ki és minthogy Oroszország a tárgya-
láson – álláspontjának fenntartásával – nem képviseltette
magát, ellene a viszontkereset tárgyában mulasztási ítéletet
hozott. E mulasztási ítélet ellen perorvoslattal nem éltek,
az jogerőssé vált és Hellfeld ennek alapján Berlinben a
végrehajtás elrendelését kérte, ami meg is történt, Hellfeld
az elrendelt végrehajtás alapján le szándékozott foglalni
Oroszországnak a német bankokkal szemben fennálló köve-
teléseit. Mielőtt azonban erre sor került volna, a külügy-
minisztérium itt is beavatkozott az ügybe és így az ügy
döntésre a hatásköri bíróság elé került. A hatásköri bíróság
az 1910. július 25-én hozott ítéletében újra arra az állás-
pontra helyezkedett, hogy az ügyben német bírói eljárásnak
joghatóság hiánya miatt helye nincs és ismét az államközi

18 Triepel: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten. Arch. des öff.
Rechts, 1912, 212. l. Seuffert: Gutachten zur Sache Hellfeld gegen den
Kaiserlich Russischen Fiskus, Z. f. VR und Bundesstaatsrecht, 1910, 429. l.
Brie, Fischer u. Fleischmann: Zwangsvollstreckung gegen fremde Staaten
und Kompetenzkonflikt, 1910. Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri
dalla giurisdizione Riv., 1910, 477. l. de Lapradelle: La saisie des fonds
russes a Berlin, Darras, 1910, 75. es 779. l. Kohler: Klage und Voll-
streckung gegen einen fremden Staat, ZfVR und Bundesstaatsrecht, 1910.
309. l. Niemeyer: Zur Gerichtsbarkeit über fremde Staaten. DJZ. 1910,
105. l. Meili: Die völkerrechtliche Unzulassigkeit von Zivilklagen und
Pfändungen gegen einen auswärtigen Staat, ZfVR und Rundesstaats-
recht, 1910, 353. l. Laband: Rechtsgutachten im Hellfeldfall, u. o. 334. l.
Loening: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910. 161. l.

jognak arra a tételére hivatkozott, amely szerint az államok
egymás között egyenlők és egymástól függetlenek, ennél-
fogva egyik állam a másik fölött bírói joghatóságot nem
gyakorolhat.
Mindezekben az esetekben a német bíróságok az állam-
közi jogra hivatkozva állapították meg, hogy nincs jogható-
ságuk a külföldi állammal szemben. Hivatkoztak az állam-
közi jognak arra a szabályára, mely szerint államközi jo-
gilag minden állam egyenlő és ezt a szabályt alkalmazták
annak ellenére is, hogy a GVG a külföldi államot nem említi
azok között az esetek között, amelyek az államközi jogra
tekintettel a német bíróságok joghatósága alól ki vannak
véve.
Ezt a felfogást még jobban megerősítette a weimari
alkotmány (1919) 4. §-a, amely kifejezetten előírta, hogy az
államközi jog rendelkezései a német belső állami jog ren-
delkezéseinek tekintendők. Minthogy pedig a német gya-
korlat a külföldi állam feletti joghatóság kérdésében el-
foglalt álláspontját az államközi jogra, a külföldi államnak
az egyenlőségből és függetlenségből levezethető kivételére
alapította, a weimari alkotmány óta a német bíróságok gya-
korlata ebben a kérdésben csak megerősödött.19
A weimari alkotmány életbelépése után a német bíró-
ságok már nem a GVG rendelkezéseit kiterjesztve értel-
mezve szüntették meg a külföldi állam ellen indított pere-
ket, hanem azért, mert a weimari alkotmány 4. §-a folytán
belső állami joggá vált államközi jog alapján szerintük a kül-
földi állam mentessége a GVG 18–20. §§-ait kiegészítő belső
állami joggá lett.20

19 A weimari alkotmány 4. §-ának bizottsági előkészítő tárgyalása
során ép a külföldi államnak a polgári joghatóság alóli mentességét
jelölték meg olyan általánosan elismert nemzetközi jogi szabályként,
amely a 4. §. rendelkezései alá vonható. Koellreutter: Gerichtsbarkeit
über auslandische Staaten, Wb. I. 389.
20 Ezzel kapcsolatban szükséges röviden kitérni a weimari alkot-
mány hatályban létének a kérdésére. A német nemzeti szocialista kor-
mány a hatalomnak 1933-ban történt átvétele után a német birodalmat
alkotmányjogilag és közigazgatásilag teljesen új alapokra építette fel
és a weimari Németország állami és társadalmi berendezkedésével
gyökeresen szakított. A weimari alkotmány idevágó rendelkezéseiről
szólva tehát elkerülhetetlennek látszik arra a kérdésre felelni, hogy a
4. §. a mai jogállapot szerint hatályban lévő és érvényes német tételes
jognak tekinthető-e. A nemzeti szocializmus a weimari alkotmányt
formailag nem helyezte hatályon kívül. Gyakorlatilag azonban a wei-
mari alkotmánynak, mint ilyennek hatálya ellenkező értelmű szokás-
jog képződése folytán megszűnt. (Török: Az új német alkotmány egyes

A weimari alkotmány életbelépése után a német bíró-
ságoknak több alkalmuk volt ezzel a kérdéssel foglalkozni.
Az 1914–1918. években ugyanis Törökország állami bizott-
ságokat küldött Németországba, amelyek ott sok vásárlást
eszközöltek a török hadsereg számára. Az általuk német
magánszemélyekkel kötött szerződésekben a joghatóságra
vonatkozólag nem rendelkeztek, a szerződésekben azonban
rendszerint Berlin volt teljesítési hely gyanánt megjelölve.
Ezekből a szerződésekből kifolyólag a német szállítók a
török állam ellen több pert indítottak, a német bíróság jog-
hatóságát a szerződésnek arra a kikötésére alapítva, hogy
a teljesítési hely Berlin. Ezt a felperesek úgy magyarázták,
hogy ezzel a török állam magát a német bíróságok jogható-
ságának alávetette. Ezeket a pereket a német bíróságok a
joghatóság hiánya miatt nem szüntették meg, hanem érdem-
ben bírálták el. Az említett kikötést ugyanis ők is akként
értelmezték, hogy ezzel Törökország alávetette magát a német
joghatóságnak. Az ítéletekben azonban a bíróságok részle-
tesen kifejtették, hogy általános szabály szerint a per jog-
hatóság hiányában meg volna szüntetendő, megjelölték
továbbá a szabály alóli kivételeket, az ingatlanokra vonat-
kozó dologi pert és a külföldi állam önkéntes alávetését.
Ezután azt vizsgálták, hogy itt ilyen kivételről lehet-e szó
és csak ennek igenleges eldöntése után foglalkoztak érde-
mileg a kereseti tényállításokkal. Így tehát az a körülmény,
hogy ezekben a perekben a bíróság érdemben döntött, nem
törte át azt az általános német elvet, mely szerint a kül-
földi állam felett joghatóság elvileg nem gyakorolható.21

alapelveiről. 104 l.) Ez az új szokásjog azonban a weimari alkotmány-
nak nem minden rendelkezését helyezte hatályon kívül. Törvényrontó
szokásjog csak ott képződhetett, ahol a weimari alkotmány szabályai
a nemzeti szocialista jogfelfogásnak nem feleltek meg. Egyébként a
weimari alkotmány rendelkezéseit a nemzeti szocializmus is hatályban
hagyta. A weimari alkotmánynak ezek a tételei ma is érvényben van-
nak, bár érvényüket nem alkotmány-jellegüknek, hanem a nemzeti
szocialista kormány részéről az új német jogba hallgatólagosan tör-
tént átvételüknek köszönhetik. (Schmitt: Staat, Bewegung, Volk, 1933,
5. l. Haslinger: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten mit besonderer
Berücksichtigung der Verhaltnisse in Deutschland, 1935, 29. l.) A wei-
mari alkotmány 4. §-ában a német irodalom ilyen hallgatólagosan
továbbra is hatályban tartott jogszabályt lát. (Haslinger, id. m. 55. l.
Stritzke: Was gilt noch von der Weimarer Verfassung, DJZ, 1935,
1163. l.)
21 KG Berlin, 1919. febr. 19. RSprOLG, 1919, 225. l. Gerichtshof zur
Entscheidung der Kompetenzkonflikte, 1920. máj. 29. JW, 1921, 773. l.
RG, 1926. jan. 26. F., 37. l.

Bár más államok gyakorlatában ez az általánosan el-
fogadott német elv nem érvényesült ilyen mereven, a
Reichsgericht változatlanul ragaszkodik már elfoglalt állás-
pontjához. Egy alkalommal az Északamerikai Egyesült Álla-
mok ellen indult kártérítési kereset a német bíróságok előtt
(a károkozás helyének illetékessége alapján), mert a Ship-
ping Board Ice King nevű hajója egy német hajóval össze-
ütközött. Ezt a pert a Reichsgericht joghatóság hiányában
megszüntette, mert szerinte itt csak az a kivétel jöhetett
volna tekintetbe, amely a külföldi állam önkéntes aláveté-
sére vonatkozik, arra pedig nincs adat, hogy az alperes
állam részéről alávetés történt volna. Megjegyezte ezzel
kapcsolatban a legfelsőbb német bíróság, hogy egyes álla-
mok ettől a merev elutasító állásponttól bizonyos mértékig
elhajlanak ugyan, ez a jelenség azonban nem annyira álta-
lános, hogy a külföldi állam mentességét kimondó államközi
jogszabály fenn nem állónak volna tekinthető.22
A német gyakorlat tehát kialakította azt a jogszabályt,
hogy a külföldi állam a belső állami jog rendelkezéseitől
függetlenül ki van véve a német bíróságok joghatósága alól.
E kivételnek oka a német bíróságokra kötelező az az állam-
közi jogi szabály, amely az államok egyenlőségét és függet-
lenségét mondja ki. Ezzel az egyenlőséggel és független-
séggel ellentétben állana az, ha az egyik állam a másik
fölött joghatóságot gyakorolna.23 Kivételnek ez alól az álta-
lános szabály alól csak az ingatlanokra vonatkozó dologi
perek, továbbá a külföldi állam önkéntes alávetése esetében
van helye.24 A német gyakorlat annyira ragaszkodik ehhez
a felfogáshoz, hogy a mentességet egy alkalommal egy
Németországgal hadiállapotban levő államnak is megadta
azzal a megokolással, hogy az államok egymástól való füg-
getlenségén mitsem változtat az, hogy a két állam hadiálla-
potban van egymással.25

21 KG, 1921 dec. 10. JVV, 1922, 160. l. Stumfall, id. mi. 32. l.
22 Gerichtshof für Kompetenzkonflikte Bayern, 1885 márc. 4. D. C.
366. l. RG, 1886 június 21, RGZ, 22. köt. 19. l. KG Berlin, 1893 dec. 7.
Loening: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, 1903. 206. l. RG, 1921
ápr. 16. F., 35. l. RG, 1925 jún. 23. F., 134., 344. l. 
23 Stumfall, id. m. 23. l. Gerichtshof zur Entscheidung der 
Kompetenzkonflikte, Preussen, 1928 márc. 10. JW, 1930, 2100. l.
24 RG, 1885 jún. 26. F., 56., 13. RG, 1921 jún. 7. F., 56., 227. l. RG.,
1921 júl. 1. K. 37, 231. l. RG. 1921 dec. 10. F., 55, 247. l. RG, 1922 júl. 6.
F., 36. 268. l.
25 A keresetet Oroszország ellen indították az 1914. évi lipcsei
vásáron felállított orosz állami pavillon építési munkálatai következ-
tében Oroszország ellen német állampolgár munkások részéről támasz-

Csak egészen szórványosan találhatók a német gyakor-
latban ezzel ellenkező döntések, de ezeket nem a legfelsőbb
bíróság, hanem alsóbíróságok hozták.26
Természetesen a főszabály mellett a német bíróságoknak
különböző, a főszabályból folyó más részletkérdésben is
állást kellett foglalniok. Így a bírói gyakorlat részletesen
foglalkozott az alávetés formainak kérdésével. Kimondotta,
hogy az alávetés nemcsak kifejezetten, hanem hallgatóla-
gosan is történhetik, azonban ekkor is olyannak kell lennie,
hogy az alávetési szándék belőle félreérthetetlenül kitűnjék.
Egy másik döntés szerint az a körülmény, hogy egy állam
a másiknak a területén ipari vagy kereskedelmi vállalatot
tart fenn, még nem jelenti azt, hogy ezzel a területi állam
joghatóságának is alávetette magát.27 Kérdéses volt továbbá,
hogy ha a külföldi állam keresetet indít, aláveti-e már ezzel
magát az esetleges viszontkeresetnek. Eleinte az volt az
álláspont, hogy a kereset megindítása egyértelmű a viszont-
kereset tekintetében való alávetéssel. Később ezzel szemben
azt mondották ki, hogy ez csak az olyan viszontkereset tár-
gyában van így, amely az alapkeresettel összefügg. A Reichs-
gericht legújabban azon az állásponton van, hogy ezt a kér-
dést esetről-esetre kell eldönteni.28 A viszontkereset kérdé-
sében való állásfoglalás változása érdekesen szemlélteti a
német gyakorlatnak azt a törekvését, hogy a külföldi álla-
mot lehetőleg kivegye a német joghatóság alól. Ugyanez a
törekvés nyilvánul meg a nemei bíróságoknak abban a fel-
fogásában is, mely szerint a külföldi állam önkéntes alá-
vetése csak a peres eljárásra vonatkozik, nem terjed azon-

tott igények érvényesítése tárgyában. (OLG Dresden, 1915 ápr. 26.
RSprOLG, 1915, 175. l.) L. ezzel kapcsolatban; Anzilotti: Questioni di
diritto internazionale relative alla presente guerra, esaminare e discusse
nelle principali riviste giuridiche dalla Germania, Riv., 1915, 490. l.
Riese: Der Rechtsweg vor inlandischen Geriehten gegen auslandische
Staaten und den Krieg, DJZ, 1915, 67. l. Az ítélet ellen: Goldschmidt:
Die Gerichtsbarkeit über feindliche Staaten, Recht u. Wirtachaft, 1915,
240. l. és Bondi: Im Kampfe gegen Formalismus und Bureaukratismus,
u. o. 175. l.
26 Így pl.: „Bei den gewöhnlichen fiskalischen Finanzeigentum
bleibt die besondere Stellung des Eigentümers als rein zufallig”, LG I
Berlin, 1881 márc. 29. Droop, id. m. 295. l.
27 Gerichtshof für Kompetenzkonflikte Bayern, 1885. D. C. 405. l.
RG, 1921 dec. 10. K, 37, 247. l.
28 RG, 1905 dec. 12. RGZ, 62. köt. 167. l. RG, 1925 okt. 15. F.
38, 548. l. Preussischer Gerichtshof zur Entseheidung der Kompetenz-
konflikte, 1928 márc. 10. JW, 1930 213. l. RG, 1925 jún, 23. F. 134,
344. l.

ban ki a perenkívüli eljárásokra, így elsősorban a végrehaj-
tási eljárásra.29
B) Az osztrák jogterület.
Az 1938. március 3-án kelt törvény értelmében az osztrák
jogterület beleolvadt a Német Birodalomba. A törvény
2. §-a szerint ezen a területen az előzőleg hatályban volt
jog, amennyiben időközben külön szabályok ettől eltérőleg
nem rendelkeznek, egyelőre hatályban maradt.30 A pol-
gári perrendtartás terén lényegesen új rendelkezések nem
történtek. Ezen a téren az osztrák jogterület jogi külön-
állósága egyelőre még megmaradt.31 Az osztrák jog van
érvényben az ugyancsak a Német Birodalomhoz csatolt
szudétavidéken is, mert a régi osztrák jog ezen a területen
az 1918. október 28-án kelt csehszlovák törvény 2. §-a és az
1938. október 1-én kelt német rendelet 5. §. 1. bekezdése
szerint változatlanul hatályában maradt.32
A volt Ausztria jogrendszere nem tartalmazott oly ren-
delkezést, amely a külföldi állam feletti joghatóság kér-
dését kifejezetten szabályozta volna. Az ilyen esetek fel-
merülésekor az osztrák Oberster Gerichtshof ép úgy az
általános jogelvekre volt utalva, mint a birodalmi német
bíróságok. Az ide vonatkozó legrégibb esetekben az osztrák
bíróságok is ugyanarra az eredményre jutottak, mint a
német joggyakorlat és a külföldi állam ellen indított polgári
pereket azon az alapon szüntették meg, hogy a belföldi
bíróságnak az államközi jog szerint a külföldi állam felett
nincs joghatósága.
Így egy alkalommal az osztrák legfelsőbb bíróság elé
olyan kereset elbírálása került, amelyet Németország ellen
indított a felperes a bécsi német követségi palotának fel-
építésekor beállott szomszédjogi áthatás alapján. Ezt a pert
az alsóbíróságok megszüntették. Döntésüket az Oberster
Gerichtshof helybenhagyta azért, mert a külföldi államot

29 KG Berlin, 1919 febr. 19. RSprOLG, 1919, 225. l.
30 Gesetz V. 3. 3. 1938 (RGBl, I. 237.), 2. §: „Das derzit in Öster-
rcich geliendes Recht bleibt bis auf weiteres in Kraft. Die Ein-
Führung des Reichsrechts in Österreich erfolgt durch den Führer
und Reichskanzler oder den von ihmm hierzu ermachtigten Reichs-
minister.”
31 Huber: Grundfragen der Rechtsangleichung, Z. Ak, 1938, 220. l.
Blomeyer: Österreichs Zivilprozess und die deutsche Rechtserneuerung,
u. o. 462. l.
32 Erlass dos Führers und Reichskanzlers über die Verwaltung
der sudetendeutschen Gebiete v. 1. 10. 1938 (GBl. I. 1331.), 5. §.

nem tekintette közönséges jogi személynek annak eldönté-
sénél, hogy felette lehet-e az osztrák bíróságoknak jogható-
ságot gyakorolni.33
Hasonló álláspontot foglalt el a legfelsőbb osztrák bíró-
ság abban a perben is, amelyet Magyarország ellen indítottak
a lombard–velencei közös vasútépítési munkálatokból Ma-
gyarországra eső hányadrész érvényesítése iránt.34
1895-ben Ausztriában életbelépett a bírói hatalom gya-
korlásáról és a polgári perekben való hatáskörről és illeté-
kességről szóló törvény (Juridiktionsnorm). Életbelépéséről
az 1895. évi augusztus hó 1. napján kelt 110. sz. törvény ren-
delkezik.35 A joghatóságra vonatkozó szabályozást az életbe-
lépési törvény IX. cikke foglalja magában:
„Die Vorschriften der Juridiktionsnorm haben auch auf
bürgerliche Rechtssachen Anwendung zu finden, welche
durch Staatsvertrage oder nach völkerrechtlichen Grund-
satzen der inlandischen Gerichtsbarkeit unterstellt und nicht
durch gesetzliche Vorschriften der Gerichtsbarkeit der or-
dentlichen Gerichte entzogen sind.
Die inlandische Gerichtsbarkeit erstreckt sich auf Per-
sonen, die nach völkerrechtlichen Grundsatzen die Exterrito-
rialitat geniessen, wenn und insofern die sich den inlandischen
Gerichten freiwillig unterwerfen oder die Rechtssache ihre
im, Inlande gelegenen unbeweglichen Güter oder ihre ding-
lichen Rechte an inlandischen Liegenschaften anderer Per-
sonen zum Gegenstande hat.”
Ez az osztrák szabályozás a német GVG-hez hasonlóan
szintén csak a területenkívüli személyekről szól, ezeket
általában kivéve a belföldi bíróság joghatósága alól, azokkal
a kivételekkel (önkéntes alávetés, ingatlanokra vonatkozó
dologi keresetek), amelyeket a német jog is ismer. A kül-
földi állam elleni pereket ez a törvény sem említi, de ép
úgy, mint Németországban, itt is úgy értelmezték a tör-

33 K. K. Oberster Gerichtshof, 1878 Jan, 3.: „Der Oberste Ge-
richtshof bestätigte die obergerichtliche Entscheidung, weil ein frem-
der Staat als eine juristische Person, welche nach der Juridiktions-
norm den österreichischen Gerichten untersteht, nicht angesehen
werden kann.” D. C. 318. l.
34 Ztschr. für int. Privat- und Strafrecht, 1891, 703. l. Allen: The
position of Foreign States before national Courts, 1933, 265. l.
35 Gesetz v. 1. Aug. 1895 über die Ausübung der Gerichtsbarkeit
und die Zuständigkeit der ordentlichen Gerichte in bürgerlichen
Rechtssachen (JN) RGBl, Nr. 111. és Gesetz v. 1. Aug. 1895 betreffend
die Einführung des Gesetzes über die Ausübung der Gerichtsbarkeit
und die Zuständigkeit der ordentlichen Gerichte in bürgerlichen
Rechtssachen, RGBl, Nr. 110.

vényt, hogy bár a külföldi államot kifejezetten nem említi,
az a joghatóság alól mégis ki van véve.36
Később azonban az osztrák bíróságok elhajlottak ettől
a gyakorlattól és ép ellenkezőleg azt mondották ki, hogy
a joghatóság általában külföldi állammal szemben is gyako-
rolható.37
Így 1907-ben kártérítési keresetet indítottak egy vasúti
balesetből kifolyólag a MÁV-ot üzembentartó magyar állam
ellen az osztrák bíróságok előtt. A bíróságok a magyar
államot a perben elmarasztalták. Az Oberster Gerichtshof
ezzel kapcsolatban részletesen kifejtette, hogy az állam,
mint vállalkozó, a magánjogi rend uralma alatt áll és ennek
alapján a felette gyakorolható joghatóság tekintetében is
alá van vetve a magánszemélyekre általában irányadó sza-
bályoknak. Miután pedig a törvény a joghatóság alól a kül-
földi államot ki nem veszi, az osztrák bíróságok a külföldi
állam elleni polgári perben akadálytalanul eljárhatnak.38
1915-ben az osztrák igazságügyminiszter rendeletet adott
ki, amelyben rámutatott arra, hogy az osztrák bíróságoknak
ez a gyakorlata nem felel meg az államközi jog elveinek.39
Ez a rendelet ugyanazon az alapon áll, mint a német jog-
felfogás, azonban nem tudta eltéríteni az osztrák bírósá-
gokat az ezóta szinte már állandóan követett gyakorlattól,
amely szerint a külföldi állam nincs kivéve az osztrák bíró-
ságok joghatósága alól.
Ezen az alapon áll az Oberster Gerichtshof-nak az 1920.
január 5-én kelt ítélete is. Ez a per úgy indult, hogy egy
külföldi állam a követségi épületén javítási munkálatokat
végeztetett és ebből kifolyólag vita támadt közötte és a
munkálatokat végző vállalat közölt. A vállalat által indított
polgári per során az alperes az államközi jogra, az állam-
közi jogilag elismert szuverenitására és függetlenségére
hivatkozott. A bíróság a pert érdemben bírálta el, kifejtvén,
hogy az állam szuverenitásából nem lehet arra következ-
tetni, hogy az állam a külföldi bíróság előtt egyáltalában
nem perelhető. Ez csak akkor van így, midőn az állam mint
szuverén közhatalmi szervezet lép fel. Ott azonban, ahol az

36 Hermann: Die Zivilprozessordnung und die Juridiktionsnorm. 1934, 127. l.
37 Kohler (Klage und Vollstreckung gegen einen fremden Staat,
1910, 516. l.) 1910-ben még azt írhatta, hogy Ausztria a teljes mentesség
alapján áll. Az új osztrák gyakorlat kifejlődésének kezdete azonban
ép Kohler munkájának megjelenésével esik össze.
38 Oberster Gerichtshof, 1907 dec. 17. Walker, TPR, 175. l.
39 Verordnungsblatt des Justizministeriums, 1915, 9. l.

állam magánjogi ügyletek kötésébe bocsátkozik, szuvereni-
tása nem játszik szerepet és éppen ezért arra az állam nem
is hivatkozhatik. Ha pedig az állam a magánjogi ügyleteit
egy másik állam jogrendjében végzi, nem kifogásolhatja
azt, hogy ennek az államnak a bíróságai az ilyen ügyletek
felett is gyakorolják a joghatóságot.40
Ugyanezt az elvet fejtette ki az osztrák legfelsőbb bíró-
ság egy másik ítéletében is. Ezt a keresetet az Osztrák-
Magyar Bank indította Magyarország ellen, mert a magyar
tanácsköztársaság a bank magyarországi intézeténél lévő
bankbetéteket szocializálta. Ezt a pert a bíróság megszün-
tette ugyan azzal a megokolással, hogy itt nem magánjogi,
hanem közjogi ügyletről, az állami felségjog gyakorlásából
eredő kártérítési keresetről van szó, azonban kifejtette,
hogy az általános szabályok szerint a külföldi állam elleni
perben megvan a joghatóság, ha a külföldi államot magán-
jogi jogcím alapján perlik.41
Az 1934. évi osztrák alkotmány 8. cikke a weimari
alkotmány 4. §-ához hasonló rendelkezést tartalmazott az
államközi jog és a belső állami jog egymáshoz való viszo-
nyáról: „Die allgemein anerkannten Regeln des Völkerrechts
gelten als Bestandteile des Bundesrechts.” Ez az osztrák
államjogi helyzetben 1938-ban beállott változás miatt ma
már nem hatályos rendelkezés azonban a fenti gyakorlattal
az osztrák felfogás szerint nem állott ellentétben.
Az osztrák bíróságok mindig elismerték, hogy a belső
állami jog és az államközi jog összhangját vélelmezni kell.
Az osztrák bíróságok azonban azt a gyakorlatot, amely
szerint a külföldi állam elleni magánjogi kereseteket is
érdemben bírálták el, nem tekintették államközi jogellenes-
nek. Szerintük ugyanis az államközi jogilag minden állam

40 Oberster Gerichtshof, 1920. jan. 5. „Die Ansicht, dass der Be-
griff der Souveränität eines Staates auch die absolute Unverantwort-
lichkeit dieses Staates vor dem Forum eines jeden ausländischen
Gerichtes in sich schliesst, ist nicht richtig. Wenn es sich um eine
Angelegenheit handelt, bei der die Souveränität des fremden Staates
in Frage kommt, welche eben die Voraussetzung für die Anwendung
der Grundsätze des Völkerrecht bildet, wird allerdings die inländische
Gerichtsbarkeit nicht eintreten dürfen, wenn jedoch der fremde Staat
im Inlande als Träger von Privatrechten auftritt und Vertrüge eingeht,
welche im Inlande abgewickelt werden sollen, so tritt er in die Rechts-
ordnung des ausländischen Staates ein und kann daher von demselben
nicht völlig unabhängig bleiben. In diesen Fällen muss auch der fremde
Staat den Gerichten des Staates, in dem das Geschäft seinen Sitz hat,
unterworfen sein.” AmtlS, 1920, 3. l.
41 Oberster Gerichtshof, 1919 aug. 27. Niem., 1920, 506. l.

részére biztosított szuverenitással és függetlenséggel nincs
ellentétben az, ha a külföldi állam felett magánjogi ügyle-
tekből kifolyólag más állam bíróságai is gyakorolnak jog-
hatóságot.
Miként az Oberster Gerichtshof egyik határozatából42
kitűnik, az osztrák bíróságok ezt az álláspontjukat az állam-
közi jog szabályainak a német gyakorlattól eltérő értelme-
zése és magyarázata útján alakították ki.
Mind a két felfogás abból indult ki, hogy az államok
államközi jogilag biztosított egyenlősége nem engedi meg
azt, hogy egyikük a másik felett joghatóságot gyakoroljon.
Megegyeznek e felfogások továbbá abban is, hogy a jog-
hatóság gyakorlását a külföldi állam felett is megengedik
többek között abban az esetben, ha a külföldi állam magát
a másik állam joghatóságának akár kifejezetten, akár hall-
gatólagosan önként aláveti. A különbség a két felfogás
között ott van, hogy a német álláspont a hallgatólagos alá-
vetést általában szigorú alapon bírálja el. Szerinte az alá-
vetési aktusból az alávetési szándéknak félreismerhetetlenül
ki kell tűnnie. Így pl. nem elég az alávetéshez, hogy egyik
állam a másik állam területén, annak jogrendjében és
felségjoga alatt kereskedelmi üzletet folytat. Az osztrák fel-
fogás azonban mindazon esetekben hallgatólagos alávetést
lát, amelyben az egyik állam önként, saját akaratából a
másik állam jogrendjében és a másik állam, fennhatósága
alatt álló jogterületen magánjogi ügyleteket köt.
Ez az álláspont legvilágosabban kiolvasható az osztrák
legfelsőbb bíróságnak az 1928. szeptember 11-én kelt ítéle-
téből. Az ítélet alapjául szolgáló tényállás szerint a volt
csehszlovák köztársaság bécsi követségi épületének lépcső-
házában a felperest baleset érte, mert a lépcsőház a kér-
déses időben a rendesnél gyengébben volt kivilágítva. Ez
alapon kártérítési keresetet indított a háztulajdonos cseh-
szlovák állam ellen. A bíróság ebben a perben ítéletében
kifejtette, hogy a joghatóság gyakorlásához a külföldi
állam kifejezett, vagy hallgatólagos alávetésére van szükség.
Hallgatólagos alávetésnek vehető, ha a külföldi állam a
belföldi anyagi jog alá tartozó szerződést köt, mert ezzel
hallgatólagosan belépett a belföldi jog terére. Nem lehet
azonban hallgatólagos alávetésről szó ott, ahol a kereset
alapja nem a külföldi állammal megkötött szerződés, hanem
tiltott cselekmény. Itt ugyanis az állam nem nyilvánította
még hallgatólagosan sem alávetési akaratát.

42 Ob. Gerichtshof, 1928 szept. 11. AmtlS, 1928, 427. l.

A régi Németország és a volt Ausztria bíróságai tehát
ugyanannak az államközi jognak és nagyrészben egyező
belső állami törvényeknek alapján állva a külföldi állam
feletti joghatóság kérdésében egymással teljesen ellenkező
gyakorlatot követtek.
Az Ausztria államjogi helyzetében beállott változás
következtében ez a jogállapot a jövőben valószínűleg meg
fog szűnni. Az azonban még nem dönthető el, hogy a jog-
egységesítő munka során a Német Birodalom törvényhozó
szerve, illetőleg bíróságai melyik felfogást fogják magukévá
lenni.
C) A cseh-morva védnökség.
A cseh-morva védnökséget létesítő, 1939. március 16-án
kelt német rendelet 12. §-a akként rendelkezik, hogy a
védnökségben az eddig hatályban volt jog érvényben
marad, ha nem ellenkezik azzal, hogy e terület felett a
Német Birodalom védnökséget gyakorol.43 A védnökségben
hatályban lévő jog eredete tehát a volt csehszlovák köz-
társaság jogforrásaiban található. A csehszlovák köztársa-
ságnak önálló polgári perrendtartása, illetőleg perjoga nem
volt. Az 1918. október 28-án kelt csehszlovák törvény 2. §-a
szerint azokon a területeken, amelyekből az újonnan
megalakult Csehszlovákia kialakult, hatályban maradtak
mindazok a jogszabályok, amelyek ott az államfordulat
előtt hatályban voltak, kivéve, ha őket a csehszlovák tör-
vényhozás külön hatályon kívül helyezi.
A polgári perrendtartás terén hatályon kívül helyezés
nem történt, ezért a régi magyar és osztrák jogszabályok
a csehszlovák köztársaság megalakulása után is érvényben
maradtak.
E szabályokat a maguk helyén ismertettük.
A cseh-morva védnökségben sincs érvényben olyan ren-
delkezés, amely a külföldi állam feletti joghatóságra vonat-
kozólag kifejezett szabályozást tartalmaz.

43 Erlass des Führers und Reichskanzlers über das Protektorat
Böhmen und Mahren, 1939 március 16. (RGBI. í. 485. l.) Klein: Die
staats- und völkerrechtliche Stellung des Protektorats Böhmen und
Mahren, Arch. öff. R. 1940, 255. skv. l. A cseh-morva védnökség nem
önálló állam, hanem sui generis kapcsolatban áll a német birodalommal,
önálló jogrendszerrel és külön állampolgársággal. Stuckart: Das Pro-
tektorat Böhmen und Mahren, DJ, 1939. 892. l. Huber: Verfassungsrecht
des Grossdeutschen Reiches, 1939, 393. l. Globke: Die Protektoratsange-
hörigkeit, Z. für Ostr. 6. Jg. (1939/40), 447. l. Váli: A cseh-morva protek-
torátus és a német-szlovák védelmi egyezmény a nemzetközi jog
megvilágításában. 1939.

A volt csehszlovák legfelsőbb bíróságok gyakorlatában
megnyilvánuló jogi felfogás szerint azonban a csehszlovák
jog a külföldi állam feletti joghatóság gyakorlását állam-
közi jogellenesnek találta.
Így határozott az egyik csehszlovák legfelsőbb bíróság
egy Ausztria elleni pert megszüntetve, mert a per érdemi
elbírálására csak az alperes külföldi állam kifejezeti alá-
vetése esetében lett volna meg a joghatósága.44
Ugyanezt az elvet tette magáévá a másik csehszlovák
legfelsőbb bíróság abban az ítéletében, amellyel egy Francia-
ország elleni kártérítési pert szüntetett meg. A követelés
jogalapja az volt, hogy a prágai francia katonai misszió
egyik gépkocsija elütötte a felperesek jogelődjét. A kere-
set a gépkocsi üzembentartója, a francia állam ellen indult
és az alsóbíróságok annak helyt is adtak. Ítéletüket azon-
ban a prágai legfelsőbb bíróság megváltoztatta, mert sze-
rinte külföldi állam ellen a belföldi joghatóság nem volt
gyakorolható.45
Ennek az álláspontnak következtében a csehszlovák
bíróságok az államközi egyezményekben a joghatóság alóli
mentességről történi lemondást mint az általános szabály
alóli kivételt szorosan értelmezték. Így abban a perben,
amelyet a német állami vasutak által csehszlovák területen
okozott vasúti balesetből kifolyólag Németország, mint a
vasút üzembentartója ellen indítottak, a bíróság a pert
joghatóság hiányában megszüntette, annak ellenére, hogy
Németország a versaillesi szerződés 281. §-ában mentes-
ségéről lemondott. A csehszlovák legfelsőbb bíróság ki-
fejtette, hogy a versaillesi szerződés 281. §-a ebben a perben
nem alkalmazható, mert az csak az árucsereforgalomra
vonatkozik (ezt a cseh ratifikálás indokolása alapján látta
a bíróság megállapíthatónak), a per pedig nem árucsere-
forgalomból, hanem személyszállításból eredő baleset kö-
vetkeztében támadt, ezért a kivétel jellegénél fogva szorosan
értelmezendő egyezményt reá alkalmazni nem lehetett.46
A csehszlovák gyakorlat ezen általános elvi álláspontja
mellett kivételeket is ismert. Így az önkéntes alávetés esetét
és a belföldi ingatlanokra vonatkozó dologi pereket, ame-
lyek a külföldi állam ellen a mentesség ellenére is meg
voltak indíthatók.

44 Brünni legfelsőbb bíróság, 1920 okt. 12. Z. für Ostr. 1927, 253. l.
45 Prágai legfelsőbb bíróság, 1921 okt. 19. Z. für Ostr. 1927, 254. l.
46 U. az, 1923 jan. 16. Z. für Ostr. 1927, 255. l.

D) A lengyel főkormányzóság.
A lengyel főkormányzóságban érvényes jogra az 1939.
október 12-én kelt rendelet 7. §-a akként rendelkezik, hogy
az ott addig érvényben volt jog továbbra is hatályban
marad, amennyiben nincs ellentétben azzal, hogy a főkor-
mányzóság területe a Német Birodalomba olvadt.47
Lengyelország joga nem volt egységes, minthogy Lengyel-
ország megalakulásakor az egyes jogterületeken hatályban
maradtak azok a szabályok, amelyek ott az önálló lengyel
állam megalakulása előtt is hatályban voltak. E szabályok
a külföldi állam feletti joghatóságot nem rendezték.
A varsói legfelsőbb bíróság egyik ítéletéből arra lehet
következtetni, hogy a lengyel jog álláspontja szerint a kül-
földi állam ki volt véve a belföldi joghatóság alól. E perben
a felperes gépkocsibalesetből eredő kártérítési követelését
érvényesítette a gépkocsi üzembentartója, Csehszlovákia
ellen. Az alsóbíróságok az általános szabályok alapján a
keresetnek helyt adtak, a legfelsőbb bíróság azonban a pert
joghatóság hiányában megszüntette és kijelentette, hogy a
magánjogi szabályok csak a magánszemélyek egymás kö-
zötti jogviszonyait rendezik, de külföldi állammal szemben
nem alkalmazhatók.48

3. Anglia.
Az angol jognak a kontinentális jogrendszerektől tel-
jesen különböző felfogása a külföldi állam feletti joghatóság
kérdésében is megnyilvánul.
Természetes, hogy akkor, amidőn a külföldi állammal
szemben gyakorolható joghatóság kérdésében kifejezett tör-
vényes rendelkezések még a kodifikáció iránt fejlettebb
érzékkel rendelkező államokban sem találhatók, az angol
jogban sem más e téren a helyzet. Itt még olyan egyéb, a
joghatóságra vonatkozó törvényes rendelkezés sem talál-
ható, amelyet a külföldi állam feletti joghatóság kérdésénél
kiinduló pontként lehetne felhasználni.
E helyett az angolszász jogfelfogásnak arra a sajátos
szemléletére kell reámutatni, amely az állam elleni kere-

47 Erlass des Führers und Reichskanzlers über die Verwaltung
der besetzen polnischen Gebiete, 1959 október 12. (RGBl. I. 2077. l.)
A volt lengyel jogra l. Korkisch: Das Privatrecht im ehemals pol-
nischem Staatsgebiet, Z. für ausl. und IPR, 1939. 850. skv. l.
48 Lengyel legfelsőbb bíróság, 1926 márc. 2. Z. für Ostr. 1927. 275. l.

seteket a kontinentális jogrendszerekről teljesen eltérően
konstruálta meg.
A kontinentális jogokban az állam magánjogi ügyletei
tekintetében a közönséges magánjog szabályai alatt áll.
Ennek következtében általánosan elismert az az elv is, hogy
az állam a magánjogi ügyletekből kifolyólag ettől eltérő
törvényes rendelkezés hiányában a rendes bíróságok előtt
ép úgy beperelhető, mint bármely más magánjogi személy.
Rendszerint csak abban nyilvánul meg az állam különleges
jogi helyzete, hogy csak saját bíróságai előtt vonható perbe.
Az angolszász jogterületen az állam magánjogi felelős-
ségére vonatkozólag ettől teljesen eltérő jogi felfogás fej-
lődött ki.
Az angol jog nem ismeri az állam külön jogi személyi-
ségét. Mindazokban a jogviszonyokban, amelyekben a kon-
tinentális felfogás szerint az állam szerepel, az angol jogban
a király áll. Az angolszász jogfelfogás nem ismeri az állam-
fő személye és az állam között azt a szétválasztást, amely
a kontinentális jogrendszerekben is csak a későbbi fejlődés
eredménye. Ennek következtében Angliában a király jog-
állása is lényegesen különbözik a többi államfő jogi hely-
zetétől: Angliában a király és az állam magánjogilag egy
egészként mint szétválaszthatatlan egység jelentkeznek.
Fokozza a helyzet különleges voltát az, hogy az angol
alkotmányjog egyik alaptétele (the king can do no wrong)
szerint a király a maga személyében jogi felelősségre nem
vonható.49
Ennek következtében mindazok a keresetek, amelyek a
kontinentális jogrendszerekben az állam ellen megindít-
hatók volnának, az angol jog szerint jogalapot nélkülöznek
és nem tartoznak sem a rendes bíróságok, sem esetleges más
(közigazgatási) hatóságok elé.
Ennek a konstrukciónak az egyesre nézve rendkívül
hátrányos következményei lehetnek. Az állam elleni igény
ugyanis bírói úton nem lévén érvényesíthető, az állammal
ügyletet kötő vagy az állam jogellenes magatartása követ-
keztében kárt szenvedett fél magánjogi igényét nem érvé-
nyesítheti és így hátrányosabb helyzetbe kerül, mint az a

49 Austin: Crown Practice, The complete Statutes of England,
classified and annotated, V. köt. 1929. 5, skv. l. Brookfield: The immu-
nity of foreign States engaged in private transactions, Journal of Com-
parative Legislation and ínternational Law, 1938. 1. skv. l. Dicey:
Introduction to the study of the Law of Constitution. 1923, 5. l.
Phillimore: Immunité des Etats au point de vue de la juridiction ou de
l’exécution forcée, Cours. 1925 – III. 463. l.

magánszemély, aki hasonló alapon nem az állam, hanem
valamely magánszemély ellen jogosult követelést támasz-
tani.50
Ennek a helyzetnek a felismerése folytán honosodott
meg az angol jogban ú. n. Petition of Rights eljárás.
Ennek az eljárásnak a megkonstruálásánál egyrészt
meg kellett őrizni az államnak, illetőleg a királynak a jogi
felelőtlenségét, másrészt jogvédelmet kellett biztosítani annak
a magánszemélynek, aki az állammal jogviszonyba kerül-
vén az e viszonyból eredő igényét az állammal szemben
érvényesíteni akarja. Ennek a két ellentétes szempontnak
a kiegyenlítése úgy történt, hogy a magánszemély ilyen ese-
tekben jogosult a királyhoz fordulni jogvédelemért (that
right be done). Ennek az eljárásnak a során a magánszemély
követelését a királyhoz intézett kérvény formájában érvé-
nyesíti. A kérelem teljesítése vagy elutasítása azonban a
király mérlegelése, nem pedig jogszabály alapján történik.
A magánszemélynek az állam ellen jogigénye nincs. Termé-
szetesen a király mindazokban az esetekben teljesíteni
szokta a kérelmet, amikor a magánjogi igény bírói úton
lehetett volna érvényesíthető, ha a másik fél nem az állam,
hanem egy másik magánszemély lett volna. Ilyen módon
biztosítva van az állammal jogviszonyba kerülő magán-
személy érdekeinek védelme, a nélkül, hogy át kellett volna
törni azt az elvet, amely szerint az állam jogi felelősséggel
senkinek sem tartozik.51
Az angol jognak az az álláspontja, amely nem engedi
meg az állam ellen a bírói eljárást, érvényesül a külföldi
állam ellen indított polgári perek tekintetében is.52
Az állam jogi helyzetének a fenti felépítése ugyanis
abból indul ki, hogy az állam felett gyakorolt bárminő jel-
legű hatósági eljárás nem egyeztethető össze az állam lénye-
gével. Ez áll természetesen olyan esetekben is, amikor az
eljárást külföldi állam ellen kellene lefolytatni.
Az angol gyakorlat ezt az elvet eleinte ugyan külföldi
államra nem alkalmazta, joghatóságot azonban külföldi
állam felett a nemzetközi udvariasságra hivatkozva akkor
sem gyakorolt.53

50 Phillimore, id. m. 475. l.
51 Az eljárást a Petition of Rights Act 1860 és a Chancery Rules
1862 szabályozzák. L. Austin id. m. 47. l.
52 Westlake: A treatise on private international law, 7. kiad. 1925,
266. skv. l.
53 Az 1926. évi brüsszeli egyezmény (1. III. fejezet, 4. pont) tár-
gyalása során a brit képviselő az állami hajóknak a külföldi jog-

Csak a XIX. század második felében alkalmazzák a
mentességre vonatkozó jogszabályt külföldi állam elleni
perekben is. Erre először azokban a perekben került a sor,
amelyeket a XIX. század hetvenes éveiben Peru állam ellen
indítottak. A keresetek alapjául szolgáló tényállás az volt,
hogy Peru egy társaságnak koncessziót adott az Angliába
irányuló guanó-exportra. Később egy angol államkölcsön
fedezeteként jelzálogul kötötte le az állami guanótelepeket.
Ezért az angol koncessziótulajdonosok kártérítési keresetet
indítottak Peru ellen az angol bíróságok előtt.
Az egyik ilyen perben a Court of Chancellery kimon-
dotta, hogy külföldi állammal szemben az angol bíróságok-
nak nincs joghatósága.54 A Court of Appeal az ítéletben
jellemzően juttatta kifejezésre az angol jognak az állam
magánjogi ügyleteivel szemben elfoglalt álláspontját. E sze-
rint külföldi állammal szemben az angol bíróság nem járhat
el, mert nincs olyan angol jogszabály, amelynek alapján
ezt megtehetné. Államközi bíróság előtt sem lehet az ilyen
igényeket érvényesíteni. Ennek következtében az állam
által elvállalt ilyen kötelezettségek nem is jogi jellegű
kötelmi viszonyok, hanem csak naturális obligációk, ame-
lyeknek érvényesítése nem a magánjogi igény érvényesíté-
sére általában meghatározott módon, hanem legfeljebb az
illető állam saját bíróságai előtt történhetik.55
Az angol gyakorlatnak azonban e tekintetben az ú. n.
Parlement Belge eset adott irányt, amelyet a Court of
Appeal 1880-ban döntött el.
Az irányadó tényállás szerint egy, a belga állam tulaj-
donában lévő és általa üzemben tartott kereskedelmi hajó,
a Parlement Belge összeütközött egy másik hajóval. Az
utóbbi hajó tulajdonosa a Parlement Belge üzembentartóját,
a belga államot kártérítésért beperelte az angol bíróság
előtt. Az alsóbíróság a keresetnek helyt adott, mert szerinte
a Parlement Belge nem állami főhatalmi, hanem kereskedelmi
tevékenység céljából volt üzemben tartva, tehát az állami
főhatalom különleges természetéből folyó kivételes hely-
zetre nem tarthat igényt. A Court of Appeal azonban ezt
az ítéletet joghatóság hiányában megváltoztatta azzal a
megokolással, hogy ha magánjellegű kereskedelmi tevé-

hatóság alól való mentességét is egyszerűen a nemzetközi udvarias-
ságra vezette vissza. (Bulletin 1926, n. 74. de la Comité Maritime Inter-
nationale, 507. l.) L. még: Bosco: Riv. 1929, 50. l.
54 Court of Chancellery, 1869. máj. 27. Clunet, 1876, 125. l.
55 Court of Appeal, 1877 ápr. 18. Clunet, 1878, 46. l.

kenység céljából tart is üzemben a külföldi állam hajókat,
akkor sem perelhető be más állam bírósága előtt. Ez ugyanis
az állam függetlenségével és önállóságával nem volna össz-
hangban. Ezért az ilyen perek az angol bíróság joghatósága
alól ki vannak véve.56
Hasonló álláspontot foglalt el a Court of Appeal az
ugyanilyen tényállás alapján Portugália ellen indított ú. n.
Porto Alexandre esetben is.57
Az angol jog szerint a mentesség az állam lényegével
jár. Ez kitűnik azokból a döntésekből, amelyek a mentes-
séget de facto kormányoknak, illetőleg államoknak is meg-
adták. Így egy alkalommal egy észt, máskor egy szovjetorosz
államhajóra vonatkozólag tagadták meg az angol bíró-
ságok az eljárást, holott az illető alperes állam, vagy annak
kormánya angol részről még nem volt elismerve.58
Ugyancsak megszüntette 1924-ben a Court of Appeal
azt a pert is, amelyet a Jupiter nevű hajó szovjet állami
tulajdonba vétele miatt indítottak a hajó volt tulajdonosai
a szovjet állam ellen. A kereset alapja az volt, hogy a szov-
jet állam állami tulajdonba vette át a cári orosz vállalatok
tengeri hajóit, közöttük a felpereseknek egy angol kikötő-
ben tartózkodó Jupiter nevű hajóját is. A kereset birtok-
háborítás címén indult.59
Az angol bíróságoknak ez az állandó gyakorlata, az
idevonatkozó határozatok többségéből is kitűnik.60
Az angol gyakorlat ez alól az elv alól csak az önkéntes
alávetés alapján tesz kivételt, de azt is szorosan magya-
rázza és csak a peres eljárásra vonatkozólag ismeri el. Ha
a külföldi állam a belföldi bíróság határozatának magát

56 The Parlement Belge (1880), 5. P. D. 197. Az ítélet szerint a
mentesség: „consequence of the absolute independance of every sove-
reign authority and of the international comity.”
57 Court of Appeal, 1919 nov. 10. Cobbett: Leading Cases on inter-
national law, 1922, 266. l.
58 The Gagara (1919) P. 95. Hill. – Court of Appeal, Luther v.
James Sayor & Co (1921). I. K. B. 456, 471.
59 Court of Appeal, 1924. júl. 17. Clunet, 1927, 1139. l.
60 The Tervaete (1922) P. 197. Duke. Court of Appeal (1922) P. 259.
Vavasseur v. Krupp (1878) 9 Ch, D. 351. Compañia Mercantil Argentina
v. U. S. Shipping Board (1924) W. N. 129. G. A. – House of Lords.
1937 márc. 15. Z. für ausl. öff. Recht und VR. 1937, 935. The Charkieh.
High Court of Admiralty, 1875. máj. 7. Clunet, 1874. 36. l.
Az állami hajók mentességére vonatkozó angol gyakorlatot l.:
Matsunami: Immunity of State ships. 1924, 34. skv. l. és McNair: judi-
cial recognition of States and govemments and the immunity of State
ships. B. Y. 1921–22, 68. skv. l.

előzőleg alá is vetette, ez az alávetés angol felfogás szerint
nem vonatkozik az üggyel esetleg összefüggésben lévő, de
nem polgári peres, hanem perenkívüli eljárásra, így külö-
nösen a végrehajtásra sem.61 Ehhez az alperes államnak
újabb alávetési nyilatkozatára van szükség.
Egy másik kivétel a külföldi állam felperes által indí-
tott perben az alperes részéről az állam ellen támasztott
viszont kereset, ha az alapkeresettel összefügg, vagyis ugyan-
azon ténybeli alapon áll.62
Az angol jog ezeket a kivételeket nem tekintve szi-
gorúan azon az állásponton van, hogy a külföldi állam
feletti joghatóságot saját bíróságai részére nem ismeri el.
Ezt az államközi jog azon szabálya alapján teszi, amely
szerint az államok egyenlők és egymástól függetlenek. Az
angol gyakorlat ily irányba fejlődéséhez nagy mértékben
hozzájárult az az angol jogi felfogás, amely az állam külön
jogi személyiségét nem ismeri és az állam ellen indított
bárminő – tehát nem csak bírói – eljárást még akkor is
az állam lényegébe ütközőnek tart, ha az eljárást az állam
saját hatóságai folytatják le. 63

4. Olaszország.
A külföldi állammal szemben gyakorolható jogható-
ságra nézve közvetlen szabályozást az olasz jog sem foglal
magában. Így a külföldi államnak mint polgári perbeli al-
peresnek a helyzetét az olasz jogterületen is csak a bírói
gyakorlatban kialakult szokásjog szabályozza.64
Az olasz jog is ismer olyan illetékességi okokat, ame-
lyek külföldi alperessel szemben is alkalmazhatók,65 arra
nézve azonban az olasz jog szabályozást nem ad, hogy alkal-
mazhatók-e ezek a rendelkezések abban az esetben is, ha a
perbevont alperes külföldi állam.

61 Duff-Development Co. v. Government of Kelantan, 1923 (1, Ch. 285.).
62 South-African Republic v. Comp. Fr.-Belge (1897) Cobbett, id. m.
93. l. – The Newbattle (L. R. 10. P. D. 35.) Brookfield, id. im. – Kings
Bench Division, 1905 okt. 25. Clunet. 1906. 1180. l.
63 Megjegyzendő, hogy az angol jog is tartalmaz olyan szabá-
lyokat, amelyek alapján külföldi alperes a belföldi bíróság előtt is
perelhető. Az angol jognak fentebb ismertetett álláspontja értelmében
azonban arra nem került sor, hogy e szabályok külföldi állam elleni
alkalmazhatóságának kérdésében kelljen a bíróságnak döntenie.
64 Gianzana: Lo straniero nel diritto civile italiano, Vol. I. P. II.
1884. 79. l.
65 C proc. civ. 105. §.

A külföldi államra vonatkozólag csak a végrehajtás
tekintetében tartalmaz rendelkezéseket az 1925. évi augusz-
tus 30-án kelt 1621. sz. törvény a következőkben:
„Non puň procedersi a sequestro, nonche a pignoramento,
vendita ed, in genere, ad atti esecutivi su beni mobili ed
immobili, navi, crediti, titoli, valori ed ogni altra cosa spet-
tante ad uno Stato estero, senza l’autorizzazione del Ministro
della Giustizia. La presente disposizione si applica solo a quegli
Stati che ammnettono la reciprocitá. 66
Ez a törvény első tekintetre azt a látszatot kelti, mintha
a külföldi állam feletti joghatóság gyakorlását általában
tiltó általános szabály kiegészítése volna. Azzal, hogy a tör-
vény a külföldi állam elleni végrehajtást az igazságügy-
miniszter külön hozzájáruláshoz köti, a külföldi államnak
oly különleges mentességet biztosít, amely más alpereseket
általában véve nem illet meg. Az pedig, hogy a külföldi
állam elleni végrehajtásra külön rendelkezések vannak ér-
vényben, nem áll ellentétben a külföldi állam mentességével
a belföldi joghatóság alól, mert a mentesség esetében is elő-
fordulhatnak olyan esetek, mikor a joghatóság a külföldi
állammal szemben mentessége ellenére is gyakorolható. Így
elsősorban az önkéntes alávetés esetében, azután az ingat-
lanokra vonatkozó dologi perekben és esetleg más körülmé-
nyek között is.67
Ennek az értelmezésnek azonban ellentmond az a kö-
rülmény, hogy az olasz bíróságok gyakorlatában szokásjogi
úton határozottan és félreismerhetetlenül ezzel ellenkező
jogszabály alakult ki.
Ennek a gyakorlatnak a kialakulásában a legelső állás-
foglalások a XIX. század végén történtek.
Így a turini semmitőszék az egyik határozatában egy
Dánia ellen indított polgári perben kifejtette, hogy a köz-
jogi és a magánjogi személyiség elválasztása az állam ese-
tében ép úgy megtörténhetik, mint a többi személyeknél.
Az állam, mint gazdasági alany nem közjogi minőségben lép
fel, ennélfogva a közjogi különleges jogállására az ellene
indított polgári per során eredménnyel nem hivatkozhatik.68
A firenzei Corte di Cassazione az egyik ítéletében, ame-
lyet egy Tunisz ellen indított hagyatéki perben hozott,
ehhez hozzáteszi, hogy ha a közjog és magánjog elválasz-
tása általában megtörtént, akkor az elvet alkalmazni kell a

66 Regio Decreto-Legge No. 1621. Raccolta uffiziale, 1926. III. 2930. l.
67 Ilyen értelmezést tulajdonít a törvénynek Provinciali: L’immu-
nita giurisdizionale degli Stati stranieri, 1933, 168. l.
68 Cass. Torino, 1882, D. C. 383. l.

külföldi állam elleni perben is. Ha tehát a külföldi állam
magánjogi viszonylatban lép fel, olyannak kell tekinteni,
mint bármely más külföldi magánjogi természetes vagy jogi
személyt.69
Ugyanezen az állásponton állva marasztalta el a nápolyi
semmítőszék Görögországot abban a perben, amelyet ellene
egy olasz elmegyógyintézetbe felvett görög állampolgár tar-
tási, és gyógyítási költségeinek megtérítése iránt indítottak.70
Ugyanezt az elvet mondta ki a Corte di Lucca is.71
Érdekes indokolással marasztalta el a római Corte di
Cassazione Ausztria-Magyarországot abban a polgári per-
ben, amelyet a velencei partvédő munkálatok vállalkozója
indított követelése fejében a megrendelő Ausztria-Magyar-
ország ellen. (A per azért került az olasz bíróságok elé,
mert közben Velence olasz fennhatóság alá jutott.) Ausztria-
Magyarország elismerte a követelést, azonban hivatkozott
arra az államközi jogi elvre, amely szerint a követelés az
államutódlásra vonatkozó szabályok szerint az utódállamot,
jelen esetben Olaszországot terheli. A bíróság Ausztria-
Magyarországot marasztalta. Ítéletét nem arra alapította,
hogy a külföldi állam alperes perben érdemi védekezést
terjesztett elő, tehát őt olyannak lehetett tekinteni, mint
aki a bíróság joghatóságának magát hallgatólagosan alá-
vetette, hanem e helyett a fentebb közölt határozatokban
is kifejezett gondolatmenettel kijelentette, hogy a külföldi
állam magánjogi kötelezettségéről lévén szó, a külföldi
állam a magánjogi és a külföldi alperesekre vonatkozó
perjogi szabályok alapján felelősséggel tartozik. Az, hogy
az általa megrendelt munkálatok államutódlás következ-
tében olasz állami fennhatóság alá jutottak, mint a magán-
jogi jogviszonytól független és arra ki nem ható államközi
jogi körülmény nem lehet az oka annak, hogy a vállalkozó
és a megrendelő egymás közötti magánjogi viszonyában
változást hozzon létre.72
A legfelsőbb bíróságnak ezt az elvi álláspontját magu-

69 Cass. Firenze, 1886 július 25. Giuririspr. 1886. I. 1 486. l. D. C
398. l.
70 Cass. Napoli, 1886 márc. 16. Annali, 1886. I. 1. 222. D. C. 399.
71 Corte di Lucca, F. it. 1887, I. 477.
72 Cass. Roma, 1895 okt. 12.: „E di vero č perfettamente esatta
distinzionie ricordata dalla sentenza stessa di dover distinguere nello
Stato l’ente politico dall’ente civile per conchiuderne che quando discende
ad atti di amministrazione ed a contrattazioni civili e assume persona-
litŕ privata agisce utendo jure privatorum, e quindi come i privati
va soggetto alla giurisdizione dell’autoritŕ giudiziaria.” Giurispr. 1893,
I. 1–1213.

kévá téve az olasz bíróságok a külföldi állam ellen indított
pereket érdemben bírálják el.
Ezt az álláspontot foglalta el a római törvényszék azok-
ban a perekben, amelyeket az 1917–1918. években olasz
területen felállított francia légi kikötő különböző magán-
jogi ügyleteiből kifolyólag indítottak a francia állam ellen.73
Hasonlókép ítélt ugyanez a bíróság abban a perben, ame-
lyet Mexikó ellen indítottak a követsége számára Olasz-
országban megvett ház vételügyletéből kifolyólag.74
Az olasz jognak az az elvi álláspontja, hogy a külföldi
állam magánjogi viszonyai tekintetében alá van vetve a
belföldi bíróságok joghatóságának, oly erős, hogy még
olyan viszonylatokban is megnyilvánul, ahol vitás lehet,
hogy magánjogi ügyletről van-e szó, pl. a külföldi állam
részére történő hadiszállítások tekintetében. Azokban az
államokban, ahol általában a mentesség elve nyert elfoga-
dást, ezekben a perekben a bíróságok legnagyobbrészt arra
hivatkoznak, hogy a hadsereg szükségleteinek fedezése
nem tekinthető egyszerű magánjogi ügyletnek. Az olasz
bíróságok azonban az ilyen ügyleteket sem tekintik köz-
jogi jellegűnek. Ezt az álláspontot foglalta el a Corte di
Cassazione abban az ítéletében, amelyet Románia ellen
indítottak olyan olasz felperesek, akik Románia részére
történt hadiszállításokban vettek részt.75
Az olasz bíróságoknak az az álláspontja, hogy a kül-
földi állam elleni polgári pereket joghatóság hiánya miatt
nem szüntetik meg, hanem érdemben bírálják el, külsőleg
hasonlóságot mutat az osztrák gyakorlattal, amely az ilyen
keresetek legnagyobb részét szintén érdemileg dönti el.
A kétféle felfogás között azonban nagy elvi ellentét
mutatkozik.
Az osztrák bíróságok gyakorlata abból indult ki, hogy
az államközi jog szerint a külföldi állam a belföldi állam
joghatósága alól ki van véve. Az általános szabály alól
azonban több kivételt ismer. Egyik kivétel a külföldi állam-
nak önkéntes alávetése a belföldi joghatóság alá. Ez hall-
gatólagosan is történhetik. Hallgatólagos alávetésről van
szó osztrák felfogás szerint mindazokban az esetekben,
amikor a külföldi állam azt az akaratát nyilvánítja, hogy
a belföldi állam jogrendjébe óhajt belépni. Ennek az aka-

73 Trib. civ. Roma. 1924 febr. 13. Riv. 1925, 236. l. – Siotto–Pintor:
La dottrina dell’immunitŕ degli Stati esteri dalla giurisdizione interna e la recentissima giudisprudenza italiana, Festgabe für Fritz Fleiner. 1927, 233. l.
74 Tribunale di Roma, 1928 jún. 6. F. it. 1928, 862. l.
75 Cass. 1926 márc. 13. F. it. 1926, 584. l.

ratnak a fennállását meg lehet állapítani, ha az állam az
általa kötött magánjogi ügylet, szerződés vagy egyoldalú
jognyilatkozat útján a másik állam jogrendjében idéz elő
jogi hatásokat. Ott azonban, ahol ilyen akaratnyilvánítás a
külföldi állam részéről nem történt, felette nem lehet a jog-
hatóságot gyakorolni. Ezen az alapon az osztrák bíróságok
a jogügyletekből eredő kereseteket a külföldi állam ellen
is érdemben bírálják el, a magánjogi tiltott cselekményből
eredő perekben azonban, ha azok külföldi állam ellen irá-
nyulnak, nem látják joghatóságukat megállapíthatónak.
Az olasz felfogás ezzel szemben abból indul ki, hogy
az államközi jog nem tiltja a joghatóság gyakorlását kül-
földi állammal szemben. Az államközi jognak azok a sza-
bályai, amelyek az államok egyenlőségét és függetlenségét
mondják ki, helyes értelmük szerint csak az államközi jog
terén érvényesülhetnek és nem lehetnek irányadók ott, ahol
az állam nem mint államközi jogalany, hanem mint magán-
személy szerepel. Az állam személyében egymástól élesen
el kell választani a közjogi, illetőleg államközi jogi jog-
alanyi, a szuverenitással rendelkező legfőbb közhatalmi
szervezetet a magánjogi ügyletekbe bocsátkozó és magát a
többi magánszeméllyel egy színvonalra helyező államtól.
Az utóbbi minőségben az állam nem hivatkozhatik a köz-
jogi szuverenitásra. Ennélfogva a magánjogi ügyletek feletti
joghatóságnak egy másik állam részéről gyakorlása akkor
sem ütközik az államközi jogba, ha az a külföldi állam
beleegyezésétől, illetőleg önkéntes alávetésétől függetlenül
történik. A joghatóság gyakorlásának alapja ugyanis nem a
külföldi állam kifejezett vagy vélelmezett akarat nyilvání-
tása, hanem egyszerűen az ügylet magánjogi minősége.
A két felfogás közti különbség a szerződésből eredő
igények elbírálásánál gyakorlati különbségekkel nem jár,
ellenben más-más eredményre vezet a magánjogi tiltott
cselekményekből eredő keresetek elbírálásánál. A vélel-
mezhető hallgatólagos alávetés a tiltott cselekményekből,
illetőleg a tárgyi felelősségből eredő igények tekintetében
nincs meg, mert ott az állam nem is nyilvánított semmiféle
ügyleti akaratot. Ennélfogva az osztrák felfogás szerint az
ilyen igények érvényesítésének nincs helye a külföldi
állam ellen, hacsak az kifejezetten alá nem vetette magát
a belföldi joghatóságnak. Az olasz jog álláspontja szerint
azonban, minthogy állami akaratnyilvánításra nincs szükség,
az ilyen igények is akadálytalanul érvényesíthetők, fel-
téve, hogy az igény magánjogi természetű és hogy annak
a külföldi bíróság előtt érvényesítése az általános szabá-
lyok szerint megengedett.

Ez az álláspont jut kifejezésre a nápolyi Corte di
Appello egyik ítéletében is. A kereset alapjául szolgáló
tényállás szerint egy francia hadihajón robbanás állott be,
és ennek folytán a felperesek jogelődje életét vesztette.
A felperesek kártérítési követelést támasztottak Francia-
ország ellen. A pert a bíróság a fenti álláspontnak meg-
felelőleg érdemben döntötte el. Ugyancsak érdemben dön-
tött a milánói Corte d’Appello is abban a kártérítési perben,
amelyet a svájci államvasutak, illetve Svájc ellen indí-
tottak, mert az alperes egyik vonata olasz területen fel-
gyújtott egy erdőt.76
Csak elvétve találhatók az olasz gyakorlatban olyan
döntések, amelyek a külföldi állam mentességének állás-
pontját képviselik. Ez a néhány szórványosan előforduló
ítélet főkép az orosz kereskedelmi képviseletek jogállá-
sával foglalkozik és abból az időből való, midőn ezek jog-
állása még nem volt rendezve. Az olasz bíróságok azon
álláspontjukhoz híven, hogy a külföldi állam felett lehe-
tőleg gyakorolni kell a joghatóságot, ezeket a pereket is
érdemben bírálták el ugyan, de a kereskedelmi tevékenység
folytatását hallgatólagos alávetésnek vették, ezzel a men-
tességnek nem a német, hanem az osztrák formáját fo-
gadva el. Későbben azonban már az ilyen kereseteket is az
általános szabályok alapján bírálták el.77
Természetesen olasz álláspont szerint is ki vannak
véve a belföldi bíróságok joghatósága alól azok a perek,
amelyeket nem magánjogi, hanem közjogi, illetőleg köz-
igazgatási jogviszonyból kifolyólag indítanak a külföldi
állam ellen. Ezeknek az ügyeknek kivétele a joghatóság
alól annál is inkább megokolt, mert az ilyen igények pol-
gári per útján még a belföldi, állam ellen sem érvényesít-
hetők. Így utasított el az olasz gyakorlatban a genovai
törvényszék, illetőleg a Corte di Cassazione olyan keresetet,
amelyet Oroszország ellen közszolgálati jogviszonyból ki-
folyólag indított a felperes az olasz bíróság előtt.78
Az említett ítéletekből, amelyekhez még egy egész sor
hasonló értelmű döntés csatlakozik,79 határozottan megálla-

76 Siotto–Pintor: Aspetti vecchi e nuovi della questione dell’immu-
nitŕ dello Stato estero dalla giurisdizione interna, F. It., 1929. 1146. l.
77 Cass. 1925 jún. 12. Siotto -Pintor: Lo Stato estero e la giurisdi-
zione. Riv. di proc. civ. 1926, 93. l.
78 Trib. Genova, 1931 febr, 17. Riv. 1931, 558. l. – Cass. 1933 jan. 18.
Clunet, 1934, 198. l.
79 Trib. civ. Firenze, 1906 jún. 5. Darras, 1910, 527. l. D.C. 323. l. –
Appello Napoli, 1925 dec. 2. D. C. 326. l. – Cass., 1926 febr. 11. Clunet,

pítható az olasz jognak az az álláspontja, hogy a külföldi
állam feletti joghatóság gyakorlata az államközi jog szabá-
lyaiba nem ütközik. Ha külföldi alperes ellen a per az
olasz bíróság előtt egyáltalában megindítható, nincs aka-
dálya annak, hogy az olasz bíróság külföldi állam elleni
kereseteket is érdemben bíráljon el. Ennek csak akkor
nincs helye, ha jure imperii és nem jure gestionis végzett
állami tevékenységről van szó, de a mentesség ilyenkor
sem az alperes különleges jogi helyzetéből, hanem a ke-
reset tárgyát tévő jogviszony természetéből folyik. Ezt leg-
világosabban mutatja az, hogy az ilyen igények polgári
per útján nemcsak a külföldi, hanem a belföldi állam ellen
sem érvényesíthetők.
Nincs ezzel ellentétben az 1925. augusztus 30-án kelt
törvény, amely a végrehajtási eljárásban a külföldi állam
részére különleges helyzetet biztosít. Ez a törvény a kül-
földi állam ellen vezethető végrehajtáshoz az igazságügy-
miniszter hozzájárulását kívánja ugyan meg, de nem teszi
ezzel illuzóriussá azt a jogi védelmet, amelyet az olasz
állam a joghatósága alá tartozó felperesnek a külföldi állam
ellen is megad. A külföldi állam ellen az olasz jog terü-
letén végrehajtható olasz közirat (bírói ítélet) kieszközlé-
sének nincs perrendi akadálya. Hogy a végrehajtás során
a külföldi állam hitelezője a magánszemélyek hitelezőinél
esetleg hátrányosabb helyzetbe kerül azáltal, hogy az ítélet
végrehajtásához külön kormányhatósági hozzájárulásra van
szüksége, az közérdekből megokolt. Nem engedhető meg
ugyanis az olasz felfogás szerint az, hogy a külföldi állam
elleni végrehajtással a külföldi állammal fennálló jóviszony
megzavartassék. Ezért a magánszemély hitelező jogállá-
sának közérdekből való korlátozása itt helyénvaló. Nem
töri át azonban ez az elv azt a főszabályt, hogy a külföldi
állam ellen az olasz bíróságnak a joghatósága megvan, mert
a végrehajtási eljárás során a külföldi államnak tett enged-
mény nem a külföldi állam különleges perbeli helyzetéből,
hanem kizárólag politikai, illetőleg célszerűségi okokból

1926, 780. l. – Appello Genova, 1930 máj. 8. Riv. 1931, 550. l. – Appello
Genova, 1931 febr. 12. Riv. 1931, 555. l. – Cass. 1931 nov. 13. F. it. 1932.
23. l. – Cass. 1935 jan. 18. Riv. 1935. 241. l. – Appello Roma, 1936
jún. 18. Riv. 1937. 226. l. Appello Genova, 1937 jan. 22. Riv. 1937, 81. l.
Az irodalomban: Tosi–Bellucci: Le azioni giudiziarie contro gli
Stati stranieri, 1909, 144. l. Rispoli: Codice di procedura civile 1921
(Komm.), 176. l. Petraconne: Giurisdizione dei tribunali italiani in tema
di controversie di lavoro con enti internazionali o rappresentanti di
Stati esteri, Riv. it. di dir. int. pr. e. proc, 1931, 82. l.

folyik, és a külföldi államot nem államközi jogi helyzete,
hanem egyoldalúan az olasz belső állami jog alapján
illeti meg.80

5. Belgium.
A belga jog a külföldi állam feletti joghatóságra vonat-
kozó közvetlen szabályozást szintén nem tartalmaz.
Azok a belga jogszabályok, amelyekből analógia útján
külföldi állam feletti joghatóságra vonatkozó belga jog-
szabály levezethető, a következők:
A bírói joghatóságot általában szabályozza a belga
alkotmány 92. és 93. cikke:
„Les contestations qui ont pour objet des droits civils
sont exclusivement du ressort des tribunaux.” (92. cikk.)
,,Les contestations qui ont pour objet des droits poli-
liques sont du ressort des tribunaux, sauf les exceptions
établies par la loi.” (93. cikk.)
E rendelkezések szerint a belga jogban általában mind
a polgári jogi, mind a közjogi igények a rendes bíróságok
előtt érvényesíthetők. Előbbiek mindig, utóbbiak akkor,
ha azokat külön törvényes szabály más hatósági eljárásra
nem utalja. A külföldi állam elleni polgári, sőt esetleg
közjogi alapon támasztott igény is érvényesíthető volna
tehát a belga bíróságok előtt, ha külföldi személy általában
belga bíróság előtt perbe vonható.
Hogy ezek az esetek mikor állanak fenn, azt a bírói
hatáskörről és illetékességről szóló 1876. március 25-iki tör-
vény 32–34. §-ai szabályozzák.
E szabályok alapján a belga joggyakorlatnak két egy-
mástól teljesen eltérő iránya fejlődött ki, amelyek időrend-
ben egymást követték, akként, hogy a változás kb. a XX.
század első évtizedére tehető.
A régebbi joggyakorlat alapját azok a XIX. század
elejéről való ítéletek vetették meg, amelyek még a fenti
alkotmányos, illetőleg törvényes rendelkezések hatályba-
lépése előtt keletkeztek.
E határozatok között a legelsők közül való a brüsszeli
Cour d’Appel abban a perben hozott ítélete, amelyet Német-
alföld ellen indítottak egy németalföldi kibocsátású állam-
kölcsönt jegyző belga hitelezők. Az alsóbíróságok ebben a

80 V. ö.: Rocco: Limitazioni agli esecutivi e cautelari contro Stati
esteri. Riv. di dir. proc. civ. 1926, I. – Cereti: Su l’esenzione degli
Stati esteri dalla giurisdizione, Riv. 1937, 82. skv. l.

perben kimondották, hogy joghatóságuk a per érdemi el-
döntésére a külföldi állammal szemben is fennáll. Ezt a
döntést azonban a Cour d’Appel megváltoztatta, kimondván,
hogy az államoknak államközi jogilag biztosított kölcsönös
függetlensége nem engedi meg, hogy egyik állam a másikra
saját törvényeit rákényszerítse, vagy hogy felette jogható-
ságot gyakoroljon.81 E. W. Allen a belga joggyakorlatról
írott monográfiájában megjegyzi, hogy ennek a határo-
zatnak a meghozatalakor nemcsak jogi, hanem politikai
körülményeknek is közre kellett játszaniok, mert nem sok-
kal előbb kötötték meg Belgium és Németalföld békéjét és
a bíróság nem akarta esetleges ellenkező állásfoglalásával a
két állam közöli ép akkor kialakulóban lévő jóviszonyt
megzavarni.82 Ez a megjegyzés – amellyel Allen ennek az
ítéletnek a későbbi belga joggyakorlattal ellentétes állás-
pontját okolja meg, – nem látszik helytállónak, mert ebben
az időben ez volt minden állam bíróságának az elvi állás-
pontja még azokban az államokban is, amelyek később ettől
az álláspontjuktól elhajlottak.
A belga joggyakorlatban egyideig a fenti ítéletben
kifejtett felfogás volt az uralkodó, legalább is ami az érde-
met, t. i. a joghatóság hiányában a per megszüntetését
illeti, ha a megokolás nem is mindig az államközi jognak
az államok egyenlőségét vagy függetlenségét kimondó téte-
léből indult ki.
Így pl. az államközi jognak egy másik szabályából
vezette le a joghatóság hiányát az antwerpeni polgári tör-
vényszék abban az ítéletében, amelyet egy Törökország
elleni perben hozott. Ez a határozat abból indul ki, hogy a
külföldi állam diplomáciai képviselői a belföldi bíróság
joghatóságának általánosan elismert államközi jogi szabály
szerint nincsenek alávetve. Minthogy pedig nem képzel-
hető el, hogy az állam kevesebb joggal, vagy hátrányosabb
jogi helyzettel bírjon, mint egyik szerve, a joghatóság
hiánya magával a külföldi állammal szemben is ép úgy
fennáll, mini diplomáciai képviselőjével szemben.83
Olyan határozat is akad, amely a külföldi állam men-
tességét nem más államközi jogszabályból vezeti le, hanem

81 Cour d’Appel Bruxelles, 1840 dec. 30.: „L’indépendence mu-
tuelle des nations et leur égalité ne permet pas a l’une d’imposer ŕ
l’autre des lois particuličres ou ses tribunaux pour la décision des
contestations.” P. 1841, 2, 33.
82 Allen: The position of foreign States before Belgian Courts,
1929. 6. l.
83 Trib. civ. Anvers, 1876 nov. 11. P” 1877, 3, 28.

mint érvényes önálló államközi jogi szabályt fogja fel,84
bár ez az álláspont nem volt Belgiumban olyan általánosan
elismert, mint pl. Németországban vagy Angliában. Így a
gandi Cour d’Appel egy Peru elleni perben, amelyben Peru
egy guanó-szállítási szerződésből kifolyólag mint alperes
szerepelt, kimondotta, hogy az államok mentességét kimondó
államközi jogi szabály legfeljebb akkor alkalmazható,
amidőn az állam közérdekű tevékenységéről van szó, de
semmiesetre sem hivatkozhatik reá az állam, ha guanót ad
el, vagy más kereskedelmi ügyletet köt.85
A belga joggyakorlat tehát már a múlt században sem
állt olyan határozottan a joghatóság-ellenes állásponton,
mint Olaszországot kivéve a többi állam. Eleinte inkább
határozatlanság és bizonytalanság volt a belga gyakorlat-
ban észlelhető. Érdekesen mutat rá erre a határozatlanságra
a brüsszeli Cour d’Appel egyik ítélete. A pert, amely köz-
szolgálati jogviszonyból származott, az alsóbíróságok meg-
szüntették. A fellebbviteli bíróság megjegyezte, hogy az az
álláspont, hogy magánjogi ügyletek sincsenek a belföldi
bíróság joghatóságának alávetve, vitatható.86
A belga gyakorlatnak ez az ingadozása azonban a jelen
század elején megszűnt.
A változást a belga Cour de Cassation 1903. június
11-én kelt ítélete vonta maga után.
Ezt az ítéletet a bíróság abban a perben hozta, amelyet
a Liége–Luxemburgi vasúti R. T. indított Németalföld ellen
abból a szerződésből kifolyólag, amelyet a felek egy a hol-
land-belga határon épült és közösen használt vasúti állomás
építési költségeinek viselése ügyében kötöttek. A pert a bíróság
érdemben döntötte el, kimondván azt, hogy magánjogi téren
a külföldi államok ép olyan helyzetben vannak, mint a többi
külföldiek. Polgári perben az állami minőségre sikerrel
hivatkozni nem lehet. A külföldi államot a többi külfölditől
legfeljebb a végrehajtás körüli külön jogállása különböz-
teti meg. Ez azonban nem olyan körülmény, amely a jog-
hatóságra, illetőleg érdemi ítélet hozatalára hatással volna.87

84 Cour d’App. Bruxelles, 1902 febr. 7. Jdipr, XXIX. köt. 877. l.
85 Cour d’Appel Gand, 1879 márc. 14. P. 1879, 2, 175. D. C. 392. l.
86 Cour d’Appel Bruxelles, 1891 júl. 1. P., 1891, 2, 419.
87 Cass, 1905 jún. 11.: „Les Etats étrangers sont, en tant que per-
sonnes civiles et un méme titre que les autres étrangers, justiciables des
tribunaix belges. P’our ces Etats, comme pour l’Etat belge, la souve-
raineté n’est pas en jeu quand ils sont en cause, non pas comme pou-
voir, mais uniquement pour l’exercice ou la défense d’un droit privé.”
T., 1903, 2, 294.

Ezt az álláspontot magukévá tették a belga alsóbb
bíróságok is és ezóta a külföldi állam ellen polgári pereket
mind érdemben bírálják el.
Így határozott többek között a brüsszeli Cour d’Appel
egy Bahia állam ellen indított polgári perben, valamint
egy ízben a charleroi-i törvényszék is.88 Abban a perben
pedig, amelyben felperesként a belga állam lépett fel Anglia
ellen, mert a háborúban az angol csapatok a Belgiumban
zsákmányolt hadianyag nagy részét eladták, és ezért Ang-
liától a belga állam kártérítést követelt, a brüsszeli Tri-
bunal de Commerce kimondotta, hogy nincs olyan belga
jogszabály, amely a külföldi államokat a belga bíróság jog-
hatósága alól kivenné, ennélfogva a belga bíróságnak mód-
jában van a külföldi állam ellen érdemben is eljárni.89
Az alól az általános szabály alól azonban, mely szerint
a belga bíróságok külföldi állam perében is eljárhatnak, a
belga gyakorlatban is alakult ki néhány kivétel.
Ilyen kivétel természetesen a közjogi viszonyból eredő
igény, amely külföldi állam ellen a belga jog szerint is
csak a megfelelő külföldi hatóság előtt érvényesíthető. Ez
a kivétel minden állam gyakorlatában megvan, mert az
ellenkező állásfoglalást az egyes államok az államközi
jogba ütközőnek tekintik még akkor is, ha egyébként a
külföldi állam feletti joghatóság gyakorlásában nem látnak
államközi jogba ütköző cselekményt.90
Másik kivételnek tekinti a belga gyakorlat a végre-
hajtási eljárást. Külföldi állam ellen a végrehajtás akkor
sem rendelhető el, ha különben a kérdéses perben a jog-
hatóság gyakorolható. Ezt a nézetet szintén követik más
államok is, mert a végrehajtási eljárással az állam oly erő-
sen nyúlna bele az alperes külföldi állam közigazgatási
viszonyaiba, hogy ezzel a külföldi közigazgatás rendeltetés-
szerű működését is igen nagy mértékben megnehezítené.
Ép ezért a végrehajtásra a joghatóság általános szabályai
nem alkalmazhatók. Végrehajtásnak a külföldi állam ellen
még az ellene hozott belföldi jogerős marasztaló ítélet
alapján sincs helye, ha csak külön alá nem vetette magát
a külföldi állam a végrehajtási eljárásnak.
E két kivételt nem tekintve a belga bíróságok a jog-
hatóságot külföldi állammal szemben is állandóan gyako-
rolják. Az ide vonatkozó hatásköri és illetékességi szabá-

88 Cour d’Appel Bruxelles, 1907. P., 1908, 2, 55. skv. l. Trib. civ.
Charleroi, 1927 ápr. 8. Clunet, 1927, 185. l.
89 Trib. comm. Bruxelles, 1922 febr. 2. Clunet, 1924, 746. l.
90 Trib. civ. Anvers, 1932 júl. 8. Bull. I. J. I. 1937, 87. l.

lyokról több bírói határozat mondta ki, hogy azok akkor
is irányadók, ha az alperes külföldi állam. Míg a többi
államban legalább is vitás, hogy a külföldiek elleni illeté-
kességi okok külföldi állammal szemben is alkalmazhatók-e,
addig a belga bírói gyakorlat ezt kifejezetten kimondotta.
Így a brüsszeli törvényszék kijelentette, hogy a hatás-
körről, illetőleg illetékességről szóló törvény 52–54. §§-ai
az összes külföldiekre alkalmazandók, tekintet nélkül arra,
hogy az illető külföldi fizikai vagy jogi személy, vagy
esetleg épen egy külföldi állam. Más alkalommal pedig
ugyancsak kimondotta, hogy a belga jog olyan szabályt,
amely szerint külföldi állam belga bíróság előtt ne volna
perelhető, nem ismer, ennélfogva az ilyen perek megindítá-
sának Belgiumban nincs akadálya.91
A belga gyakorlatnak a régebbi, a külföldi állam men-
tességét elismerő állásponttól az ellenkező irányba való el-
fordulása az egykorú irodalomban is figyelemmel kísérhető.
A XIX. század végén megjelent munkák Belgiumot még
azok közé az államok közé sorozták, amelyek a külföldi
állam feletti joghatóság gyakorlását nem látják az állam-
közi joggal összeegyeztethetőnek. A XX. század elején meg-
állapították a belga gyakorlat ingadozását, a legújabb iro-
dalomban pedig Belgium már úgy szerepel, mint amely
állam a külföldi állam feletti joghatóságot állandóan és
következetesen gyakorolja.92
A belga gyakorlat a joghatóság fennállását nem a hall-
gatólagos alávetésre, illetve az alávetésre vonatkozó külön-
böző vélelmekre alapítja, mint az osztrák jog, hanem fel-
fogásában inkább az Olaszországban is kialakult azt az
elvet fogadta el, amely tagadja oly államközi jogszabály
fennállását, hogy tilos a joghatóság gyakorlása külföldi
állammal szemben.
Az irodalomban elhangzott olyan vélemény is, hogy
Belgium fenti állásfoglalásának nem szabad túlságosan nagy
jelentőséget tulajdonítani, mert a belga gyakorlat ily irányú

91 Trib. civ. Bruxelles, 1933 máj. 24. Recueil général de la juris-
prudence belge, 1937, I. 129. – Trib. civ. Bruxelles, 1925 okt. 12. U. ott.
92 A belga gyakorlatot joghatóság-ellenesnek látták még: Laurent:
Droit civil international. Tome 111. 1880. Esperson: Condizione giuridica
dello straniero secondo le legislazioni italiana ed estere, I. 1890, 436. l.
Wolste: Dn droit pour une personne morale étrangére de recueillir
par succession un immeuble situé en Belgique. Clunet, 1893, 1125. A gya-
korlat határozatlanságára mutat rá Loening: Die Gerichtsbarkeit über
fremde Staaten, DJZ. 1910, 161. skv. l. Határozottan felismeri már a
jelenlegi gyakorlatnak az előbbitől eltérő voltát Allen: The position
of foreign States before Belgian Courts, 1929, 34. l.

állásfoglalása nem elvi álláspont, hanem tisztára gyakorlati
szempontok eredménye. E gyakorlati szempontok abból
fakadtak, hogy a Belgiumban perbevont külföldi állam
többnyire a Kongó-állam volt. (Egy időben a Kongó-állam
kormánya Brüsszelben székelt és a Kongó-államra vonat-
kozó magánjogi ügyleteinek legnagyobb részét is ott kö-
tötte meg.) A külföldi állam feletti joghatóságot tagadva
igen nagy lett volna azoknak az eseteknek a száma, amikor
a Kongó-állammal Belgiumban magánjogi ügyletekbe bo-
csátkozó belga fél jogvédelemért kénytelen lett volna az
európai színvonalú belga bíróság helyett a Kongó-állambeli
bíróságokhoz fordulni. Ennek elkerülése végett hajlott el a
belga gyakorlat eredeti álláspontjától és fogadta el a kül-
földi állam feletti joghatóság elvét, amelyet később ter-
mészetszerűleg nemcsak a Kongó-állammal, hanem más kül-
földi állammal szemben is egyformán érvényesített.93
Nem helyes azonban a belga gyakorlatnak régebben
vallott felfogásától történi elhajlását kizárólag politikai,
illetőleg célszerűségi okokra visszavezetni. Egyrészt a Kongó
állam megalakulása előtti időből is ismerünk oly belga hatá-
rozatokat, amelyek elismerték a külföldi állam felett gya-
korolható joghatóságot. De ezt nem tekintve sem lehet azt
állítani, hogy a Kongó-állam mint alperes a belga bíróságok
előtt a többi államnál feltűnően nagyobb számban szerepelt
volna, különösen ha azokat a határozatokat tekintjük, ame-
lyek elvi állásfoglalást kifejezve a kérdés tekintetében ki-
alakult felfogás létrejöttéhez döntő módon járultak hozzá.
Így az a nézet, amely szerint a belga gyakorlat a joghatóság
kérdésében politikai és célszerűségi szempontokat vett figye-
lembe, ily mereven nem tartható fenn.94
Egyébként az a körülmény, hogy milyen meggondo-
lások vezették az egyes államokat a joghatóság kérdésében
elfoglalt álláspontjuk kialakításában, a fennálló tételes ren-
delkezések vizsgálatánál amúgy sem vehető figyelembe.
Hogy a belga bíróságok gyakorlati célszerűségből vagy elvi
meggondolásokból változtatták meg az e tárgyban korábban
elfoglalt nézetüket, az a jelen vizsgálatok szempontjából
közömbös. A lényeges egyedül az, hogy ez a gyakorlat meg-
változott és a belga bíróságok jelenleg következetesen és
egyöntetűen azon az állásponton állnak, hogy a külföldi
állam felett a joghatóság gyakorolható, annyira, hogy ebben
a tekintetben a bírói gyakorlatban kialakult szokásjogi
szabály minden kétséget kizáróan felismerhető.

93 Loening: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staaten. DJZ, 1910.
94 De Lapradelle: La saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910,
791. l.

6. Franciaország.
Franciaországban a joghatóságra vonatkozó legrégibb
rendelkezés a forradalmi törvényhozásból származik és a
következőket tartalmazza:
„La Convention Nationale interdit ŕ toute autorité consti-
tuée d’attenter en aucune maniére ŕ la personne des envoyés
des gouvernements étrangers. Les réclamations qui pour-
raient s’élever contre eux seront portées au Comité du Salut
Public qui seul est compétent pour y fairé droit.” (Décret
du 13 ventose an II.)
Ez a törvény a forradalom után azzal az eltéréssel
maradt hatályban, hogy a Comité du Salut Public jogköré-
ben később a külügyminiszter járt el.95
Ez a francia törvény szintén nem említi az állam elleni
polgári pereket, midőn a rendes bíróságok joghatósága alól
kivett perekről beszél. A törvény szerint csak a külföldi
államok diplomáciai képviselői ellen indított eljárások
ilyenek.96
A francia törvény álláspontja megfelelt annak az akkor
már teljesen kialakult gyakorlatnak, amely a területen-
kívüliséggel kapcsolatos mentességeket és kiváltságokat a
maihoz körülbelül hasonló terjedelemben állapította meg.
A francia gyakorlat azonban ezt a törvényt nem hasz-
nálta fel arra, hogy belőle akár a külföldi állam feletti
joghatóságot, akár ennek a joghatóságnak a hiányát le-
vezesse. A francia felfogás az állam diplomáciai képviselői-
nek a területenkívüliségből folyó jogállását az államnak
a polgári perben elfoglalt helyzetétől annyira különállónak
tartotta, hogy még közvetett törvénymagyarázatokkal sem
akart a kettő közötti valaminő összefüggésre ráutalni.
Ilyen körülmények között a francia bíróságoknak még
a fennálló törvényes rendelkezések analógiája, illetőleg
magyarázata útján sem volt módjában a külföldi állam
elleni joghatóság kérdését a fennálló tételes jog alapján
eldönteni. Pedig a külföldi állam ellen indított perek
száma a francia joggyakorlatban elég nagy volt, minthogy
a francia Code civil 14. §-a a külföldi alpereseknek a
francia bíróságok előtt perbevonását a többi állam jogához
képest lényegesen megkönnyíti. A C. c. 14. §-a ugyanis a

95 L. Darras–Lapradelle–Niboyet: Répertoire de droit internatio-
nal, Tome I. 1929, 347. l. Ozanam: L’immunité civile de juridiction des
agents diplomatiques, 1911, 67. l.
96 A törvény szóhasználatára vonatkozólag l. a III. fej. 3. sz. jegy-
zetében mondottakat.

következőket tartalmazza: „L’étranger, méme non résidant
en France, pourra étre cité devant les tribunaux francais
pour l’exécution des obligations par lui contractées avec
un Francais, il pourra étre traduit devant les tribunaux de
France pour les obligations par lui contractées en pays
étranger envers les Francais.”97
Igaz ugyan, hogy a Code civil fenti szabálya alól
eredetileg a külföldi államot ki akarták venni, ez azonban
ép úgy elmaradt itt is, mint Németországban. A kivételt
azzal okolták meg, hogy a par in parem non habet po-
testatem elv alapján egyik állam sem fejthet ki a másik
hozzá hasonló és vele egyenlő rangú állam felett jogható-
ságot, ez ugyanis feltételezné a fölé- illetőleg alárendeltségi
viszonyt.
Minthogy azonban ez a rendelkezés a francia törvénybe
még sem került bele, a jogtudománynak és a francia bíró-
ságoknak e nélkül kellett a kérdésben állást foglalniuk.
A jogtudomány a kérdést nem döntötte el egységesen.
Lapradelle és Marton szerint a C. c. 14. §-át az állammal
szemben is alkalmazni kellene. Hogy azonban ebből diplo-
máciai súrlódások ne keletkezzenek, a gyakorlatnak kell
desuetudo útján a külföldi állam mentességet kimondani.
Politis szerint viszont a C. c. 14. § szóhangzata arra mutat,
hogy ezt a külföldi államra alkalmazni nem lehet, mert az
állam nem olyan személy, amely „külföldön lakik”.97
Az alsóbíróságok gyakorlata kezdetben szintén inga-
dozó volt. Azok a döntések, amelyek a C. c. 14. §-át külföldi
állammal szemben nem látták alkalmazhatónak, ezt az állás-
pontot a külföldi állam szuverenitásával okolták meg. Az
ezzel ellenkező álláspont pedig azzal érvelt, hogy az állam
magánjogi ügyletei tekintetében a szuverenitásnak semmi-
nemű szerepe nincsen.98
A Cour de Cassation elé került legelső ilyen ügy az a
kereset volt, amelyet a bayonne-i cipészek indítottak Spanyol-
ország ellen azért, mert Spanyolország az általa a felpere-
seknél a hadsereg számára megrendelt és átvett cipőszál-
lítmányokat nem fizette ki. Az alsóbíróságok a keresetnek
helyt adtak azzal az indokolással, hogy ebben az ügyben

97 Lapradelle: La saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910,
790. l. – Morton: Les priviléges et immunités diplomatiques, 1927, 38. l. –
Politis: Les emprunts d’Etat en droit international, 1894, 213. l.
98 L. Trib. civ. Havre, 1827 máj. 5. D., 1849–1–6. Trib. civ. Seine,
1828 máj. 2. D., 1849–1–6. és 1847 ápr. 16. D., 1849–1–7. Allen: The
position of foreign States before French courts, 1929, 2. skv. l.

a spanyol állam szuverenitásának nincs szerepe.99 A Cour
de Cassation azonban az alsóbíróságok határozatát megvál-
toztatta és arra az álláspontra helyezkedett, hogy az államok
kölcsönös függetlensége az államközi jog általánosan elfoga-
dott tételei közé tartozik. Ennélfogva egyik állam a másik
fölött nem fejthet ki joghatóságot, mert ezzel a másik
állam szuverenitását sértené.100 Á Cour de Cassation-nak
erre a határozatára hivatkozva a francia bíróságok ettől
kezdve joghatóság hiányában alsó fokon is megszüntették
a külföldi állam elleni polgári pereket.
Így határozott többek között a szajnai polgári törvény-
szék egy Törökország, valamint egy, a Kongó-állam vasútai
ellen indított polgári perben, valamint a rouen-i kereske-
delmi törvényszék abban a perben, amelyet egy, a Shipping
Board kötelékébe tartozó hajó által kötött ügylet alapján
az Északamerikai Egyesült Államok ellen indítottak meg.
Hasonló álláspontra helyezkedett a bresti törvényszék egy
Oroszország ellen indított perben, amelyben Oroszország az
őt az államközi jog értelmében megillető mentesség alapján
pergátló kifogást emelt és ennek a bíróság helyt adott,
továbbá a bordeaux-i törvényszék, amely egy Görög- és
Olaszország között vitás tulajdonjogú hajó tulajdonjogának
megállapítására irányuló pert szüntetett meg ezen az alapon.
A Cour de Cassation-nak pedig ugyancsak módjában állt
az újabb időkben is állást foglalni egy olyan perben,
amelynek körülményei nagyon hasonlítottak ahhoz a per-
hez, amelyben a legfelsőbb francia bíróság ezt a kérdést
első alkalommal döntötte el: az afgán állam részéről Francia-
országban megrendelt fegyverszállítmány ügyében perelték
be a francia felek Afganisztánt, a Cour de Cassation azon-
ban joghatóság hiányában ezt a pert is megszüntette.101

99 Cour de Pau. 1845 máj. 6.: „La souveraineté et l’indépendence
respective des gouvernements entre eux n’est d’aucune considération
dans la cause.” Niboyel: Immunités de juridiction, Rgdip. 1936. 526. l.
100 Cass. 1849 jan. 22.: „Attendu que l’indépendence réciproque
des Etats est l’un des principes les plus universellement reconnus du
droit des gens, que de ce principe il résulte qu’un gouvernement ne
peut étre soumis pour les engagements qu’il contracte, ŕ la juridiction
d’un Etat étranger, qu’en effet, le droit de juridiction qui appartient
ŕ chaque gouvernement pour juger les différends nés ŕ l’occasion des
actes émanés de lui, est un droit inhérent ŕ son autorité souveraine
qu’un autre gouvernement ne saurait s’attribuer sans s’exposer ŕ altérer
leurs rapports respectifs, stb.” D. 1849. 1, 5. – L. bővebben: Weiss:
Compétence ou incompétence des tribnnaux ŕ l’égard des Etats étran-
gers, Cours, 1923. 540. l.
101 Trib. civ. de la Seine. 1875 márc. 3. Clunet, 1876. 271. l. –

A francia gyakorlat tehát a legutóbbi időkig ugyanazt
az elvet tette magáévá, amely a német és angol bíróságok
gyakorlatában is kialakult: a belső állami jog rendelkezé-
seire tekintet nélkül, sőt azoktól függetlenül ki van véve a
külföldi állam a francia bíróságok joghatósága alól. Az
államközi jogban minden állam részére biztosított önállóság
és függetlenség követelményeivel állna ellentétben ugyanis,
ha a joghatóság külföldi állam felett is gyakorolható volna.
A francia gyakorlat is tett ez alól a szabály alól ki-
vételt. Így szerinte is megáll a francia bíróságok jogható-
sága külföldi állam felett a francia állam területén fekvő
ingatlanra vonatkozó dologi keresetek tekintetében.102
Ugyancsak elismeri a francia gyakorlat a joghatóságot a
külföldi állam, mint felperes által indított perben az al-
peres részéről támasztott viszontkereset tekintetében is, ha
a viszontkereset az alapkeresettel összefügg.103 A végrehaj-
tási azonban ilyen esetekben sem rendeli el a francia bíró-
ság a külföldi állam külön beleegyezése nélkül.104
Az önkéntes alávetésre nézve a francia felfogás a
némettel szemben bizonyos eltérést mutat. A francia fel-
fogás szerint ugyanis a külföldi államnak a belföldi jog-
hatóság alól való mentessége közrendi jellegű.105 E felfogás
alapján állva az önkéntes alávetés esetében sem volna
szabad a külföldi állam felett joghatóságot gyakorolni. Ha
a külföldi államnak a joghatóság alól való kivétele a fran-
cia közrend lényeges eleme, akkor a közrendet sérti az is,
ha a külföldi állam saját akaratából jelenik meg a francia
bíróság előtt. A francia közrendi szabály érvényesülése a
külföldi állam elhatározásától függne, ez pedig épen a
szabály közrendi jellegénél fogva nem foghat helyt. A jog-
hatóság alóli mentességet megállapító szabály közrendi sza-
bályként való felfogása azonban következményeiben el-
fogadhatatlan eredményre vezetett, mert akkor sem ad

U. az, 1934 nov. 14. Rgdip, 1936, 492. l.  Trib. comm. Rouen, 1922. Revue internationale du droit maritime, 1922, 1074 l. – Cour de Bor-
deaux. 1914 dec. 4. Darras, 1919, 506. l. – Trib. de Brest, 1908 jun. 3.
Gazette des tribunaux. 1908. 581. l. – Cass. 1933 jan. 23. Darras,
1934, 935. l.
102 Trib. civ. Seine, 1847 ápr. 16. Droop, id. m. 305. l.
103 Trib. civ. Seine, 1914. D. C. 351. l.
104 Cour d’Appel Paris, 1825 jan. 7. Droop, id. m. 304. l. Trib. civ.
Seine, 1828. u. ott. Cass. 1885 máj. 5. IX, 1885. 1, 341. l. Trib. comm.
Le Havre. 1919 máj. 9. Clunet, 1919, 747. l.
105 Cour d’Appel Paris, 1870 aug. 20. Loening, id. m. 288. l.
Trib. civ. Seine, 1933 okt. 18. Clunet, 1934, 636. l.

módot a külföldi államnak a belföldi bíróság előtt alperes-
ként való megjelenésre, mikor ez a külföldi államérdekében
állana és ezért ehhez a külföldi állam is hozzájárulna. Ennek
elkerülése végett a párizsi Cour d’Appel a mentesség köz-
rendi jellegével ellentétben kimondotta, hogy a külföldi
állam maga döntheti el, meg kíván-e jelenni alperesi minő-
ségben a belföldi bíróság előtt.106 Az újabb gyakorlat megint
a felé a nézet felé hajlik, hogy a külföldi állam mentes-
ségét megállapító szabály közrendi jellegű, de ennek nem
tulajdonítja azt az értelmet, hogy a külföldi állam erről a
mentességről egyáltalában nem mondhat le, hanem azt csak
úgy értelmezi, hogy a lemondásnak határozottan felismer-
hetőnek kell lennie. Az ilyen alávetés hatályát a francia jog
elismeri, sőt vissza nem vonhatónak tekinti, azzal a meg-
okolással, hogy a szerződés lényeges rendelkezését utóbb
az egyik fél egyoldalú nyilatkozata nem erőtlenítheti meg.107
Ezt az utóbbi döntést már nem lehet a külföldi állam
mentességét kimondó szigorú felfogásnak tekinteni. Ha az
államnak az államközi jogban biztosított függetlenségét és
önállóságát a joghatóságra vonatkozó szabályokban is el
kell ismerni, akkor ez a döntés nem állhatja meg a helyét.
Az államközi jog szempontjából nézve ugyanis ha az állam
ellen önkéntes alávetés alapján más állam bíróságai el is
járhatnak, ennek az eljárásnak az alapja mindig a szuve-
renitás önkorlátozása, vagyis az alperes-állam saját tetszé-
sétől függő egyoldalú jognyilatkozat. Ha azonban az alá-
vetést az állam és a magánjogi ügyletet kötő másik fél közötti
magánjogi szerződés részének tekintjük, akkor az állam itt
nem mint szuverén államközi jogalany, hanem mint a másik
ügyletkötő féllel egyenlő jogi helyzetben lévő magán-
személy szerepel.
Az újabb időkben a francia bíróságok egyre gyak-
rabban foglalták el azt az álláspontot, hogy a külföldi
államnak a belföldi joghatóság alól való teljes kivétele sok
esetben nem megokolt.108 
Ezek a döntések eleinte szintén az alsóbb bíróságoktól
indultak ki és különösen a jelen század húszas évei óta
fordulnak elő nagyobb számban. Így pl. a rennes-i törvény-
szék az egyik perben, amelyet hajók összeütközése miatt az

106 Cour d’Appel Paris. 1893 dec. 14. Loening, id. m. 290. l.
107 Trib. civ. Seine, 1888 ápr. 10. D. C. 570. l.
108 Ép ezért ma már csak részben áll Böger nézete, aki szerint a
francia gyakorlat az állam jure imperii és jure gestionis végzett ügy-
letei között különbséget egyáltalában nem tesz. (Die Immunitat der
Staatsschiffe, 1928, 83. l.)

egyik összeütközött hajó üzembentartója, Nagybritánnia
ellen indítottak, a pert megszüntette ugyan, de nem azért,
mert az alperes külföldi állam lévén, felette a belföldi bíró-
ságnak nincs joghatósága, hanem azért, mert a hajó üzemben-
tartása közjogi jellegű ügylet (hadseregszállítás) lebonyo-
lítása céljából történt. Minthogy tehát az alperes cselek-
ménye a jure imperii végzett tevékenységi körbe esik, a
nyereségvágy és hasznothajtó kereskedelmi tevékenység
elemei belőle hiányoznak, a joghatóság kereskedelmi jelleg
hiányának okából nem volt megállapítható.109
Ugyanígy döntött egy más alkalommal a párisi törvény-
szék is.110
A marseille-i kereskedelmi törvényszék egy perben,
amelyet Románia ellen állami vásárlásokból kifolyólag
indítottak, annak megállapítása után, hogy a kérdéses tevé-
kenység kereskedelmi jellegű, szintén érdemben ítélt.111
Ezekből a döntésekből kitűnik az újabb francia gya-
korlatnak az az álláspontja, hogy a külföldi állam keres-
kedelmi jellegű tevékenységéből folyó perek a belföldi
bíróság joghatósága alól nincsenek kivéve.
Ezt az általános gyakorlattól bizonyos mértékig eltérő
álláspontot a Cour de Cassation is magáévá tette.
Az alkalmat erre az a kereset adta meg, amelyet a fel-
peresek egy szovjet kereskedelmi képviselet által meg-
kötött ügyletből kifolyólag a szovjet állam ellen indítottak.
Az alsóbíróságok kimondották, hogy nincs hatályban olyan
jogszabály, amely a kereskedelmi képviseletek kereske-
delmi ügyleteit a joghatóság alól kiveszi. Ezért ezeket az
ügyleteket a többi, nem állam által kötött kereskedelmi
ügyletekkel teljesen hasonló módon kell kezelni, mert ben-
nük az állam nem mint szuverén közhatalmi szervezet lép
fel. A Cour de Cassation is arra az álláspontra helyezke-
dett, hogy a kereskedelmi ügyletekben az állami szuvereni-
tásnak és az állam államközi jogi helyzetének megfelelő
polgári perbeli külön jogállásának nincs szerepe.112
Ezt az álláspontját a Cour de Cassation más alkalom-
mal is kifejtette.

109 Cour de Rennes, 1919 márc. 19. Darras, 1922, 741. l.
110 Cour de Paris, 1921 márc. 16. Darras. 1922, 743. l.
111 Trib. comm. Marseille, 1924 febr. 12. Clunet, 1925. 113. l.
112 Cour d’Appel Paris, 1926. nov. 19.: „Les manifestations d’une acti-
vité commerciale qui s’exerce dans tous les domaines ne peuvent appa-
raitre que comme des actes de commerce auxquels le principe de la sou-
veraineté des Etats demeure complčtement étranger.” D. 1929, 2, 161. l.
és Cass. 1929 febr. 19. Clunet, 1929, 1043. l. Ugyanígy: Cass, 1923 okt. 24
D., 1933, 1, 196.

Ennek az állásfoglalásnak következtében a francia gya-
korlat a régebbi felfogástól bizonyos mértékig elhajlott.
Általában elismeri ugyan, hogy a külföldi állam szuvereni-
tása nem engedi meg, hogy alperesként más állam bírósága
elé legyen idézhető. Ez alól azonban kiveszi azokat az ese-
teket, amelyekben a külföldi állam szuverenitása szerinte
nem szerepel. Ilyen esetek pedig a francia gyakorlat szerint
a kereskedelmi ügyletek. Ma már általában elmondható,
hogy a francia joggyakorlat a külföldi állam kereskedelmi
ügyleteiben elismeri joghatóságát.113
A francia gyakorlat ezt az álláspontját nem tekinti az
államközi jog elveivel ellentétesnek.
A francia bíróságokat a szigorú joghatóság-ellenes fel-
fogástól elhajlásra a szovjettel megindult élénk kereske-
delmi összeköttetés késztette. A régi állásponthoz való
merev ragaszkodás következtében ugyanis ez a kereske-
delmi összeköttetés egész terjedelmében kisiklott volna a
francia bíróságok ellenőrzése és a francia állam jogvédelme
alól. Ha Franciaország mereven ragaszkodott volna korábbi
álláspontjához, akkor a kereskedelmi élet egy igen nagy
területén le kellett volna mondania arról, hogy polgárainak
ő nyújtsa a jogvédelmet. Ez annál is inkább nehezen lett
volna elképzelhető, mert a francia jog, mint ezt a C. c.
14. §-ban foglalt szabályozás is mutatja, az átlagon felüli
mértékben kívánja magának biztosítani a magánjogi jog-
hatóság gyakorlását. Fokozta a helyzet súlyosságát, hogy
olyan államnak kellett volna az ügyek jelentékeny részé-
ben átengedni a bíráskodást, amely államnak jogrendje,
különösen magánjogi rendje az európai államok által álta-
lánosan elfogadott alapelvekkel lényeges ellentétben áll.
Mindezek következtében a francia gyakorlat indíttatva
érezte magát, hogy korábbi álláspontjától eltérve, a keres-
kedelmi ügyletek feletti bíráskodást ne adja ki a kezéből.
Természetesen erre elsősorban akkor volt szükség, mikor a

113 Így döntött a Cour de Paris a Saljapin örökösei által a szerzői
jog megsértése miatt a szovjet ellen indított perben, 1932 júl. 28.
Darras, 1932, 671. l. L. még: Trib. Scine, 1933 okt. 9. Darras, 1934,
159. l. – Comm. Seine, 1939 dec. 26. De Visscher, R. dr. int. législ. comp.
1922. – Trib. civ. Seine, 1936 okt. 17. Bull. I. J. I. 1937, 90. l. – U. az:
1933 okt. 19. R. crit. de dr. int. 1934, 156. l. – Cour d’Appel Rouen,
1937 dec. 12. D, 1958, 17. – L. általában: Niboyet: Les immunités de
juridiction en droit francais, des Etats étrangers engagés dans des
transactions privées, Rgdip, 1936, 525. l. és de Visscher: Les gouverne-
ments étrangers en justice, R. de dr. int. et de législ. comp.; 1922, 504. L

szovjetorosz viszonylatban a kérdést egyezményi úton még
nem rendezték. Később azonban ez a gyakorlat Francia-
országban annyira általánossá lett, hogy minden állammal
szemben alkalmazták.

7. Németalföld.
A németalföldi jogban szintén nincs kifejezett rendel-
kezés arra, hogy külföldi állam felett lehet-e joghatóságot
gyakorolni.
A németalföldi jog szerint a bírói joghatóság gyakor-
lására és a bírói határozatok végrehajtására vonatkozó
szabályok csak az államközi jog által meghatározott keretek
között alkalmazhatók.114
Hasonló rendelkezés más államokban is hatályban van,
de az ez alapon kifejlődött joggyakorlat a külföldi állam
perelhetősége tekintetében, mint az az eddigiekből is ki-
tűnik, nem egységes.
Ez a szabály egyaránt lehet kiinduló pontja olyan gya-
korlatnak, amely a külföldi állam feletti joghatóságot nem
látja az államközi joggal összeegyeztethetőnek, viszont ki-
alakulhat belőle olyan nézet is, amely szerint a joghatóság
a külföldi állam felett is gyakorolható és az államközi jog-
gal nincs ellentétben.
A németalföldi jog álláspontja ennélfogva szintén csak
a bírói gyakorlatban megnyilvánuló szokásjogi szabályok
felkutatásával ismerhető meg.
A gyakorlatból említésre méltó a rotterdami törvény-
szék ítélete abban a perben, amelyet kártérítés címén indí-
tottak Németország ellen azért, mert a német csapatok
Belgiumot 1914-ben megszállva megrongálták a felperesnek
belga területén lévő pontonhídját.115 Ezt a pert a bíróság
érdemben döntötte el, és megállapította a joghatóságát,
mert kártérítésből eredő magánjogi viszonyt látott fenn-
forogni.
Ugyanilyen álláspontot foglalt el a rotterdami törvény-
szék, amidőn kifejtette, hogy az államot az államközi jog
alapján megillető mentességre csak a közjogi természetű
ügyletek terén lehet sikerrel hivatkozni, a magánjogi ügy-

114 1917 január 12-én kelt törvény 13/a. §-a.
115 Wbl, 1924. 11269. l.

letek azonban a szuverenitással semmi kapcsolatban sin-
csenek.116
Hasonló határozatokat az amsterdami törvényszék is
hozott.117
Vannak azonban ellenkező elöntések is.
Így az amsterdami törvényszék egy alkalommal köz-
vetve a mentesség melletti álláspontot foglalta el. Ezt a
pert Törökország indította. Az alperes a külföldi felperesnek
perköltségbiztosíték letételére való kötelezését kérte. A bí-
róság ezt a kérelmet elutasította, mert szerinte külföldi
államok kötelezése belföldi bíróság által – még akkor is,
ha a külföldi állam önként vállalt felperesi minőségben lép
fel a belföldi bíróság előtt – az államközi jog szabályaiba
ütközik.118
Ugyanígy ítélt egy ízben a rotterdami törvényszék is.119
Felsőbb bíróság elé külföldi állam elleni polgári per
nem került.
A németalföldi alsóbíróságok gyakorlata nem mondható
egységesnek. Egyes esetekben gyakorolták a joghatóságot,
máskor viszont annak gyakorlását az államközi jogba, ille-
tőleg az államszuverénitásba ütközőnek látták. Minthogy
az ellentétes döntések egyfokú bíróságok között állanak
fenn és számbelileg is körülbelül egyforma arányban osz-
lanak meg, azt kell megállapítani, hogy ezen a téren a
németalföldi jog álláspontja még nem alakult ki, hanem
abban az átmeneti helyzetben van, amelyben a belga gya-
korlat volt a XX. század elején. Csak annyiban mondható
a holland gyakorlat egységesnek, hogy a közjogi viszonyból
eredő igényeknek a rendes bírói joghatóság alól kivételét
általánosan elismeri. Még ennek az elvnek az elismerésével
sem jár azonban együtt a gyakorlat teljes egysége, mert a
különböző ügyleteknek közjogi, illetőleg magánjogi ügyle-
tekké való minősítése tekintetében további ellentétes dön-
tések állanak fenn.120

116 Rechtsbank Rotterdam, 1937 aug. 2. Bull. I. J. I. 1938. 264. l.
117 Van der Flier: Apercu de la jurisprudence néerlandaise en
matiére de droit international privé en 1922, Grot. Ann. Intern., 1923.
118 Wbl, 1921, 10707. Allen: Foreign States before National Courts,
1933, 140. l.
119 Van der Flier: id. m.
120 L. pl. Rotterdam. 1916. nov. 23. Wbl, 1917, 10035., Amsterdam,
1922 jún. 9. Wbl, 1922, 10928., Cass. 1924 márc. 21. Wbl, 1924, 11269.,
Rotterdam, 1922 nov. 24. Wbl, 1923, 10978.

8. Svájc.
A svájci polgári perrendtartás kantononkint külön-
külön van szabályozva. Ezeknek a külön-külön perrend-
tartásoknak a részletes ismertetésére itt felesleges kitérni,
egyrészt azért, mert a joghatóságra, különösen a külföldi
állam feletti joghatóságra vonatkozólag rendelkezéseket
nem tartalmaznak, másrészt azért, mert a külföldi alpere-
seknek svájci bíróság előtt való perbevonását általában a
már ismert elvek szerint szabályozzák.
Hogy a külföldiek perbevonására vonatkozó szabályok
a külföldi állammal szemben is alkalmazhatók-e, arra nézve
sem a kantoni, sem a szövetségi jog nem rendelkezik. Csak
a külföldi állam elleni végrehajtás terén áll fenn az a
szabály, hogy a külföldi állam vagyona viszonosság ese-
tében mentes a végrehajtás alól.121 Hogy a végrehajtási
eljárás terén fennálló ilyen mentességek a joghatóság kér-
désének eldöntésénél nem irányadók, arról fentebb már
többször volt szó.
A svájci jog álláspontja tehát szintén csak a bírói gya-
korlatból ismerhető meg, de ez meglehetősen kevésszámú
esetet mutat fel.
Irányadó a svájci Bundesgericht 1918. március 13-án
kelt ítélete. A keresetet a svájci felperes indította Ausztria
ellen azért, mert Ausztria az egyik svájci frankra szóló és
Svájcban fizetendő államkölcsönének törlesztését elmulasz-
totta. A bíróság úgy látta, hogy határozott államközi jog-
szabály ezen a téren nem alakult ki. Ezért a kérdést az
általános svájci jogszabályok alapján döntötte el, amelyek
a külföldi államnak a joghatóság alól való mentességét ki-
fejezetten sehol sem írják elő. Minthogy pedig a perbevitt
jogviszonyt a bíróság magánjogi kölcsönszerződésnek minő-
sítette, a pert érdemben bírálta el és az alperest a kereseti
kérelem értelmében elmarasztalta.122 A svájci gyakorlat 
tehát szintén azt az elvet tette magáévá, amely szerint a 
joghatóság gyakorlása az államközi joggal nem ellentétes.

121 Beschluss des schweizerischen Bundesrats v. 12. Juli. 1918, Art. 1.
122 Bundesgericht, 1918 márc. 13.: „Wohl folgere eine weit verbrei-
tete Lehre aus dem völkerrechtlich vorausgesetzten Souveranitat 
und gegenseitigen Unabhangigkeit der Staaten, dass ein Staat nicht nur, 
soweit er in Ausübung seiner Hoheitsgewalt (jure imperii) handelt, 
sondern der Regelnach auch soweit er als Subjekt von Privatrechts-
verhaltnissen (jure gestionis) auftritt, keiner fremden Gerichtsbarkeit 
untersteht. Dieser Auffassung huldigen insbesondere die deutsche und

9. Románia.
Romániában több jogrendszer van érvényben. A volt
osztrák, magyar, illetőleg orosz eredetű szabályok további
intézkedésig a kérdéses területeknek Romániához való csa-
tolása után is hatályban maradtak.
Az eredeti román szabályok közül megemlítendő a pol-
gári törvénykönyv 13. §-a, amely francia minta után készült
és a C c. 14. §-ához hasonló rendelkezést tartalmaz.
A külföldi állam Romániában be volna perelhető, mert
a törvény a külföldi állam részére mentességet kifejezetten
nem biztosít. Azt a kérdést, hogy az államközi jog általános
szabályai szerint mentességnek a belföldi jog hallgatása
esetén is van-e helye, a román gyakorlat tagadólag dön-
tötte el.
A kérdés a legfelsőbb bíróság elbírálása alá nem került,
az ilfov-megyei (bukaresti) törvényszék azonban ezt az állás-
pontot foglalta el, és az alperes Lengyelország ellen indított
perben érdemi ítéletet hozott.123
A román gyakorlatban olyan kevés számú eset merült
fel, hogy ezekből az esetekből általános állásfoglalásra csak
óvatosan lehet következtetni. Egy-két elszigetelt döntés,
különösen ha azt nem is a legfelsőbb, hanem alsóbíróságok
hozták, nem alkalmas arra, hogy a bennük kifejtett jog-
szabály az illető állam elvi jelentőségű megnyilatkozásának
legyen tekinthető.

10. Európán kívüli államok.
Az Észak-amerikai Egyesült Államok jogrendszere a kül-
földi államnak szintén mentességet biztosít, még pedig
azoknak az államközi jogi elveknek alapján, amelyek az
államok egyenlőségét és függetlenségét mondják ki.

die österreichische, sowie auch die französische, englische und nord-
amerikanische Gerichtspraxis ... Ihr steht jedoch schon seit 1886 die
italienische und seit 1903 auch die belgische Gerichtspraxis gegenüber,
wonach ein fremder Staat in seiner Eigenschaft als Träger privater
Rechte allgemein gleich einer Privatperson vor dem inlandischen Richt-
ter belangt werden kann... Angesichts dieser Rechtslage darf die
schweizerische Gerichtsbarkeit für den hier gegebenen Tatbestand un-
bedenklich bejaht werden.” (Entscheidungen des Schweizerischen Bundes-
gerichts, 1918, 49. l.)
123 Ilfovi törvényszék, 1921 okt. 18. Clunet, 1923, 663. l.

Az Északamerikai Egyesült Államok legfelsőbb bírósága
ezt az elvet a gyakorlat későbbi fejlődésére irányadó ú. n.
The Exchange esetben mondotta ki.124
Ugyancsak kimondotta a bíróság ezt az elvet abban az
ítéletében is, amellyel az állami kereskedelmi hajózásból
Olaszország ellen igényt bírált el. (Pesaro-eset.) E szerint a
kereskedelmi hajózás terén felmerülő ügyletek tekintetében
a külföldi állam ugyanazzal a mentességgel bír, mint a hadi-
hajók tekintetében. Az pedig általánosan elismert elv, hogy
a külföldi hadihajók üzembentartása állami felségjog, ezért
nem magánjogi, hanem közjogi jellegű és így a joghatóság
alól mindenképen ki van véve.125
A new-yorki legfelsőbb bíróság ezt az elvet egy Mexikó
elleni perben is alkalmazta.126
Az Északamerikai Egyesüli Államok gyakorlata tehát
elismeri a külföldi államnak a belföldi joghatóság alól való
mentességét, mégpedig az államközi jog általános szabálya
alapján.
Ugyanezt az álláspontot tette magáévá az argentínai
Suprema Corte Nacional egy Paraguay ellen127 és a japán
legfelsőbb bíróság egy Kína ellen indított perben.128
Az egyiptomi bíróságok ezzel szemben azon az állás-
ponton vannak, hogy a külföldi államnak az államközi jog-
ban biztosított függetlenségéből és egyenlőségéből eredő
mentessége kivétel az általános joghatósági szabályok alól,
ezért szorosan magyarázandó és ennek alapján nem állapít-

124 Supreme Court, 1811.: „The world being composed of discinct
sovereignties, possessing equal rights and equal independence, whose
mutual benefit is promoted by intercourse with each other, and by an
interchange of those good offices which humanity dictates and it wants
require, all sovereigns have consented to a relaxation, in practice, in
cases under certain peculiar circumstances, of that absolute and complete
jurisdiction within their respective territories which souvereignty confers.”
(The Exchange, A. j. I. L., 1926, 812. l.)
125 Supreme Court. 1926 jún. 7. A. j. I. L, 1926, 811. l. és Revue
de droit maritime comparé, 1926, 272. l.
126 Supreme Court of New-York, 1935 dec. 26. Rgdip, 1936, 605. 1.
127 Suprema Corte Nacional, 1915.: „La demanda interpuesta el
gobierno de la República del Paraguay, según lo expresa el recur-
rente, loque la hace improcedente desde que la Constitución Nacional
en sus artículos 100 y 101, y por consiguente la ley 48 en su art. 1°
al enumerar las causas cuyo conocimiento attribuye e la jurisdicción
originaria de esta Corte Suprema, no incluyen las acciones contra un
gobierno extranjero conforme a los principios del derecho internacional
que reconocen la independencia jurisdiccional de los Estados.” (D. C.
366. l.)
128 Japán legfelsőbb bíróság, 1928. Annual Digest, 1927-29. 107. sz.

ható meg olyan esetben, mikor a külföldi, állam nem mint
szuverén közhatalmi szervezet lép fel, hanem magánjogi
ügyleteket köt. A joghatóság ilyen esetekben való gya-
korlása az egyiptomi bíróság nézete szerint az államközi
jog elveivel nincs ellentétben.129
Az Európán kívüli államok között tehát szintén nincs
összhang a külföldi állam feletti joghatóság kérdésében.

11. Államközi bíróságok.
Az államközi bíróságoknak csak ritkán volt alkalmuk
a kérdésben kifejezetten állást foglalni. A francia-német
vegyes döntőbíróság egy határozatában azt az álláspontot
juttatta kifejezésre, hogy az államközi jog szerint az állam
nem gyakorolhat másik állam felett joghatóságot, még
magánjogi ügyletekben sem. A kérdéses esetben egy Német-
ország elleni keresetről volt szó és vitássá tették a vegyes
döntőbíróság joghatóságát azon az alapon, hogy a kérdéses
igény a Code civil 14. §-a alapján francia bíróságok előtt is
érvényesíthető lett volna. A vegyes döntőbíróság megállapí-
totta, hogy az ügy eldöntésére joghatósága van és kijelen-
tette, hogy a német államnak a Code Civil alapján Francia-
országban beperlése az államközi jog értelmében nem fog-
hat helyt, mert egy állam sem kötelezhető arra, hogy más
állam bírósága előtt bocsátkozzék perbe.130
Ugyanezt az elvet tette magáévá a görög-német vegyes
döntőbíróság is.131
Ezeken a határozatokon kívül a Hágai Állandó Nemzet-
közi Bíróság is többízben tett olyan elvi kijelentéseket,
amelyek, bár nem kifejezetten vonatkoznak az itt tárgyalt
tárgykörre, közvetve mégis a külföldi állam feletti jog-
hatóság kérdésében is irányadók.
Az Állandó Nemzetközi Bíróság kifejezetten hang-
súlyozta az államok egyenlőségének és függetlenségének
államközi jogilag biztosított alapelvét. Kifejtette, hogy az

129 Egyiptomi vegyes bíróság, 1912 máj. 9. D. C. 382. l.
130 Német-francia vegyes döntőbíróság, 1921 ápr. 15.: „L’art. 14 C. c.
francais ne saurait étre invoqué pour soutenir la compétence des tri-
bunaux nationaux francais, parce que d’apres les principes du droit
international, un Etat étranger, en l’espéce l’Allemagne, ne peut pas
étre cité devant les tribunaux d’un autre Etat.” (Recueil des décisions
des TAM, 1922. I. köt. 93. l.)
131 Görög-német vegyes döntőbírósúg, 1926 aug. 23. (Recueil des
décisions des TAM, 1928, VII. köt. 17. l.)

államközi jog a független államok jogviszonyait szabá-
lyozza. Ebből az általános szabályból következik, hogy a
függetlenség korlátozása csak kifejezett és határozott ren-
delkezések útján történhetik, de azt vélelmezni nem lehet.
Ha pedig ilyen korlátozás megállapítható, azt mint az álta-
lános szabály alóli kivételt szorosan kell magyarázni. Az
államok cselekvési szabadsága mindaddig érintetlenül fenn-
áll, amíg őket államközi szerződés vagy határozottan kiala-
kult államközi szokásjog korlátozásoknak alá nem veti.132
Az Állandó Nemzetközi Bíróság által kifejtett és egyéb-
ként is általánosan elismert fenti elvek gyakorlati alkal-
mazása azonban a külföldi állam feletti joghatóság tekin-
tetében nagy nehézségeket mutat. A kérdés ugyanis éppen
az, hogy az államok egyenlőségét, illetőleg függetlenségét
kimondó államközi jogi szabály egyúttal magában foglalja-e
azt a tilalmat, hogy egyik állam a másik felett joghatóságot
gyakoroljon. Tekintettel ugyanis arra, hogy olyan állam-
közi jogi szabály, amely a kérdést közvetlenül rendezné,
nincs, csak az államközi jog egyéb, már határozottan ki-
alakult és általánosan elismert szabályainak analógia útján
való kiterjesztő, vagy megszorító magyarázata útján lehet
az államközi jognak ebben a kérdésben kialakult állás-
pontját megismerni. Ma ez a szabály magában foglalja a
külföldi állam feletti joghatóság gyakorlásának tilalmát,
akkor ez az államközi jogközösség tagjait kötelezi. Ha
ellenben ilyen értelem az államközi jog elismert szabá-
lyaiból nem vezethető le, akkor az államok akadálytalanul
gyakorolhatják a joghatóságot más állam felett is.
Hogy az államközi jog szabályait miként kell értel-
mezni, abban a tekintetben az egyes államok gyakorlata a
legtarkább képet mutatja. Az egyik oldalon állnak a kül-
földi állam mentességét biztosító álláspont képviselői: Ma-
gyarország, Németország, Anglia és az Északamerikai Egye-
sült Államok. A másik végletet azok az államok képviselik,
amelyek a külföldi állam feletti joghatóság gyakorlását az
államközi joggal összeegyeztethetőnek látják: Olaszország,
Belgium, Svájc, Románia. A két felfogás közötti átmenetet

132 „Le droit international régle les rapports entre des Etats indé-
pendants. Les régles de droit liant les Etats procédent donc de la
volonté de ceux-ci... Les limitations de l’indépendance des Etats ne
se présument donc pas.” (Série A, 10, 18. l.) Dans le doute, une limi-
tation de la souveraineté doit étre interpretée restrictivement.” (Série
A/B. 46, 167. l.) „Tout ce qu’on peut demander ŕ un Etat, c’est de ne
pas dépasser les limites que le droit international trace ŕ sa compé-
tence. En decá de ces limites, le titre ŕ la juridiction qu’il exerce se
trouve dans sa souveraineté.” (Série A, 10, 19. l.)

képviselik azok az államok, amelyek a joghatóság gyakor-
lását az államközi jog alapján elvileg nem látják meg-
engedhetőnek, egyes ügyleteket azonban ez alól a mentesség
alól kivesznek (Franciaország), vagy elismerik ugyan el-
vileg a mentességet a joghatóság alól, de gyakorlatilag
mégis lehetővé teszik annak lehető széles körben való meg-
állapíthatóságát (osztrák jogterület).
Általánosan elfogadott szabályként csak két korlátozás
ismerhető fel: egyfelől a joghatóság-ellenes felfogásnak az
a korlátozása, hogy a mentesség az államközi jog értel-
mében sem terjed ki a külföldi állam külföldön fekvő ingat-
lanaira vonatkozó dologi perekre, és arra az esetre, ha a
külföldi állam magát a belföldi bíróság joghatóságának
önként aláveti; másfelől a joghatóságot elismerő felfogás-
nak az a korlátozása, amely szerint a külföldi államnak a
közjogi természetű, illetőleg közigazgatási viszonyból szár-
mazó ügyletei a belföldi bíróság joghatósága alól minden
esetben ki vannak véve.
Annak ellenére, hogy ezek az elvek általánosan el van-
nak ismerve, az egyes államok között a tényleges alkal-
mazás tekintetében nagy és mélyreható ellentétek állanak
fenn. Így pl. minden állam elismeri, hogy a joghatóság
önkéntes alávetés esetében a külföldi állam elleni perben
is gyakorolható. Hogy azonban ennek az önkéntes alá-
vetésnek mi a módja és a formája, arra nézve már annyira
különböznek a vélemények, hogy a gyakorlatban az önkén-
tes alávetésre vonatkozó szabályok elvi azonossága mellett
is egymással jóformán teljesen ellentétes eredményre ve-
zetnek. Ép így van ez az ú. n. közjogi cselekmények esetében
is. Minden állam elismeri, hogy ezek felett nem lehet jog-
hatóságot gyakorolni, de hogy milyen cselekmények minő-
síthetők közjogiaknak, arra vonatkozólag annyira ellen-
tétes nézetek alakultak ki, hogy pl. a hadsereg számára
történt cipővásárlást az egyik állam közönséges adás-vétel-
nek, illetőleg magánjogi ügyletnek, a másik ellenben a
honvédelemmel kapcsolatos legfőbb főhatalmi cselekmény-
nek és az egyik legmagasabb szuverén állami funkciónak
minősítette.133

133 Circuit Court of Appeal, Second Circ. New York, 1918 jan. 11.:
„It seems to us manifest that the Kingdom of Roumania in contracting for
shoes and other equipment for its armies was not engaged in business
but was exercising the highest sovereign function of protecting itself
against its ennemies.” D. C. 391. l. Ezzel szemben teljesen hasonló
tényállás alapján az olasz Corte di Cassazione: „Nell’esercizio della
capacitá di diritto privato, rimanendo integra la sua qualitá di persona

Az államok többségének a külföldi állam elleni jog-
hatóság kérdésében elfoglalt álláspontját annak az eljárás-
nak az anyaga is röviden magában foglalja, amely a Nem-
zetek Szövetsége előtt az 1924–1927. években folyt le.
Ennek az eljárásnak az alapja a Nemzetek Szövetsége
közgyűlésének az az 1924. szeptember 22-én kelt határo-
zata volt, amely elrendelte az államközi jog egyes, szi-
lárdan kialakult és kodifikálásra megérett szabályának
egyezményt úton egységesen való rendezését.134
Azok között a kérdések között, amelyeknek ilyen
módon történő kodifikálása szóba jöhetett, szerepelt a kül-
földi állam feletti joghatóság kérdése is. a következő szöve-
gezésben: „Si el dans ques cas, surtont a l’égard d’actes
accomplis dans l’exercice d’une activité commerciale ou
industrielle, cet Etat peut étre justiciable devant les tri-
bunaux d’un autre Etat.”
Ennek alapján a Nemzetek Szövetsége bizottságot kül-
dött ki, amelynek feladata lett az e tárgyra vonatkozó
különböző állami vélemények, illetőleg javaslatok össze-
gyűjtése és ennek alapján előadói tervezet készítése.
A bizottság által kiküldött kérdőívekre adott válaszok
azonban nagyon tarka képet mutattak.
Németország kifejtette, hogy véleménye, illetőleg bírói
gyakorlata szerint a külföldi állam felett a joghatóság egy-
általában nem gyakorolható, kivéve egyes különleges ese-
teket, így az ingatlanra vonatkozó dologi keresetet, vala-
mint az alapkeresettel összefüggő viszontkereseteket. A ke-
reskedelmi üzem folytatásából eredő igénynek a belföldi
bíróság joghatósága alá való rendelése esetleg szintén szóba
jöhet.
Az akkor még önálló Ausztria hangsúlyozta, hogy a
közjogi és a magánjogi ügyletek szétválasztására biztos
kritérium nincs, és minthogy a közjogi ügyletek más állam
joghatósága alól vitán felül kétségtelenül kiveendők vol-
nának és így gyakorlatilag csak a magánjogi ügyletek
felett gyakorolható joghatóság kérdése volna az egyezményi

pubblica, lo Stato non mette in opera la sua sovranitá, ma agisce come
un particolare a simiglianza di qualsiasi privato... Da essi sorgono
rapporti di diritto privato, a cui rimane estranea ogni idea di sovranita.”
F. it. 1926. 584. l. Hasonló Trib. Firenze. 1934. aug. 2. Riv., 1935, 375. l.
134 SDN. Rapport au Conseil de la SDN sur les questions qui
paraissent avoir obtenu le degré de maturité suffisant pour un regle-
ment international, Publ. de la SDN, V. Questions juridiques, L,. 1927, a részletes anyagot l. a II. részben (Deuxieme rapport... stb., 1928.)

szabályozásnak tárgya, a kérdés megoldása nagy nehézsé-
gekbe ütközik.
Brazília hangsúlyozta, hogy a joghatóság gyakorlása
nem ellenkezik az állami szuverenitással, ha az állam fel-
peresként lép fel, ha magát a másik állam joghatóságának,
önként aláveti, ha ingatlanokra irányuló dologi kereset a
per tárgya vagy ha az alperesként perbe idézett állam a
joghatóság hiányára pergátló kifogás formájában nem hi-
vatkozik.
Magyarország azon a nézeten volt, hogy a közjogi és
magánjogi ügyletek szétválasztásának nehézségei miatt leg-
helyesebb a külföldi államot elvileg kivenni a belföldi
bíróság joghatósága alól. Kivételnek csak a kifejezett alá-
vetés, az ingatlanokra vonatkozó dologi kereset, a hagya-
téki perek és a külföldi állam belföldön folytatott ipari,
illetőleg kereskedelmi vállalataiból eredő igények esetében
lehetne helye.
Svájc ezzel szemben azon az állásponton volt, hogy a
külföldi állam magánjogi ügyletei nehézség nélkül alávet-
hetők a belföldi bíróság joghatóságának.
Ugyanez volt az álláspontja Svédországnak is, ahol a
kérdés a legfelsőbb bíróság döntése alá még nem került
ugyan, az alsóbíróságok azonban ilyen értelmű gyakor-
latot követnek.135
Románia szerint a kérdés még nem érett meg az egyez-
ményi szabályozásra. Dánia véleményében kijelentette,
hogy ott a gyakorlatban ez a kérdés még nem fordult elő
és ezért nem is foglalt állást. Finnország is sok gyakorlati
nehézséget látott ebben a kérdésben.
Ilyen előzmények után a bizottság arra a következte-
tésre jutott, hogy a közjogi ügyletek minden állam szerint
ki vannak véve a másik állam joghatósága alól, ennélfogva
a megkötendő egyezménynek csak a magánjogi ügyletek
tárgyában volna jelentősége. Itt azonban nincs egységes
álláspont, sőt ellenkezőleg, az egyes államok gyakorlatában
két ellentétes véglet figyelhető meg. Ezért a bizottság úgy
látta, hogy egységes felfogás hiányában a kérdés egyez-
ményi szabályozásra még nem érett meg és ennélfogva
előadói tervezet e tárgyban nem készült.
Ennek következtében a külföldi állam feletti jogható-
ságra vonatkozó egyezménytervezet kérdése az 1930-ban
Hágában tartott nemzetközi kodifikációs konferencia tárgy-
sorozatán nem is szerepelt.

135 a svéd álláspontra l. Östen Undén: Rattegang mot utlandsk stat,
1929, különösen 19. és 23. l.

V. FEJEZET.
A jogtudomány álláspontja a külföldi állam feletti
joghatóság kérdésében.

1. Bevezetés.
Az államközi egyezményeket, illetőleg az egyes államok
bíróságainak a gyakorlatát áttekintve a kérdésben kialakult
felfogásoknak igen tarka képe tárul elénk. Az államközi jog
csak nagyon kevés idevágó kifejezett szabályt tartalmaz.
Az ezekből az államközi jog általános szabályára jogmagya-
rázat útján vont következtetések nem egyöntetűek és egy-
másnak ellentmondók. Az egyes államok gyakorlata szintén
nem egységes. Az államok belső joga a kérdésben kifejezett
törvényi rendelkezést nem tartalmaz. Ily rendelkezések
hiányában a bíróságok gyakorlatából kellett az irányadó
jogszabályt kiolvasni. Az egyes államok jogterületein belül
kialakult gyakorlat a legtöbb államban egységes ugyan,
úgy, hogy bizonyos szokásjogi szabályok kialakulásáról is
szó lehet, az ily módon kialakult szabályok azonban a leg-
nagyobb ellentéteket mutatják.
Ily viszonyok között a jogtudomány feladata, hogy
ebben a kérdésben a fennálló tételes joggyakorlatot figye-
lembevéve mind de lege lata, mind de lege ferenda állást fog-
laljon, illetőleg az egyes államok törvényhozását és gya-
korlatát a megfelelő álláspont felé irányítsa.

2. A régi jogtudomány.
A jogtudomány figyelme először a XIV. század körül
fordult a joghatóság kérdése felé. A legrégibb elméletek
azonban még nem látták meg az ide tartozó kérdések lénye-
gét és a joghatóságra vonatkozó fejtegetéseket nem egységes
egészben, hanem a jogrendszer más területeire beékelve,
leginkább a státuskérdésekkel kapcsolatban tárgyalták.

Ennek a kezdetleges szemléletnek a következménye az
volt, hogy a régi jogtudomány nem látta meg, hogy a jog-
hatóság alól tett különböző kivételek nem vonhatók egy és
ugyanazon megítélés alá, hanem sokfélék, más-más alapon
épülnek fel, és ennek következtében nem is tárgyalhatók
egyformán.
A mai jogtudomány világosan látja, hogy a joghatóság
alól tett kivételek nem egyforma jogi természetűek. A terü-
letenkívüliséget élvező személyek jogállása nem hasonlítható
a külföldi államfőnek a polgári perben elfoglalt állásához,
viszont mind a kettő ismét különbözik attól a helyzettől,
amelyet a polgári perben a külföldi állam foglal el. Ezek-
nek a különböző mentességeknek más-más jogi természetét
a jogtudomány eleinte nem látta meg, hanem a kérdést
egységesen, mint joghatóság alól való mentességet tár-
gyalta, tekintet nélkül arra, hogy külföldi állam, államfő,
vagy területenkívüli személy mentességét vizsgálta-e.1
Ennek a jelenségnek az oka abban található, hogy a
polgári joghatóság alól való államközi jogi mentességek nem
egyidőben keletkeztek. Időrendben először a területenkívüli
személy jogállása és mentessége alakult ki. A XVI. és XVII.
század folyamán fordult a jogtudomány figyelme a külföldi
államfő jogi helyzete felé, míg a külföldi állam jogállá-
sának problémája gyakorlatilag csak a XIX. század elején
vetődött fel.2
A joghatósággal először foglalkozó régi jogtudomány
érdeklődésének előterében ennek megfelelőleg az államfő
helyzete és jogállása állt, még pedig nem is magánjogi, ha-
nem büntetőjogi téren. Stuart Mária angol királynő halálra
ítélése és kivégzése szolgáltatta az alkalmat az idevonatkozó
kérdések felmerülésére.3
Az államfő magánjogi helyzetére, közelebbről a kül-
földi polgári bíróságok előtti jogállására vonatkozólag később
kialakult irodalmi felfogások két irányban ágaznak el.
Az első felfogás legtisztább képviselője Bynkershoek,
akinek De foro legatorum c. alapvető műve először tárgyalja
kimerítően és rendszeresen a külföldi államnak a területen-

1 Gabba: De la compétence des tribunaux ŕ l’égard des Souverains
et des Etats étrangers, J. de dr. int. pr. 1888, 180. l.
2 Ozanam: De l’immunité civile de juridiction des agents diplo-
matiques, 1911. Carlino: Genesi e fondamento delle immunitá diploma-
tiche, 1915. A követek mentességének, valamint a külföldi államfő
jogállásának kialakulását l. bővebben a VI. fejezet során.
3 Bar: Theorie und Praxis des internationalen Privatrechts. II. köt.
1889, 660. l.

kívüli személyek felett gyakorolható joghatóságét, illetőleg
az államfő helyzetét külföldi bíróság előtt. Ebben az időben
a területenkívüli személy mentessége már ki volt alakulva.
Ebből kiindulva Bynkershoek szerint az államfőket is ki
kell venni a külföldi állam joghatósága alól. A követek
ugyanis az államfőt képviselik, és minthogy a területen-
kívüliség, illetőleg az ebben foglalt mentesség a követeket
a képviseletből kifolyólag illeti meg, az még inkább meg
kell hogy illesse a külföldi államfőt.4
A külföldi államfő mentességére azonban még más mó-
don is következtettek. Abból indulva ki, hogy a bíráskodást
elvileg az államfő gyakorolja, (ha a fejlettebb állami élet
folytán nem is közvetlenül, hanem az államfő nevében el-
járó bíróságok útján) és az államfők egyenlő rangúak, kül-
földi államiak belföldi bíróság előtt nem vonhatók perbe,
mert annak, hogy a belföldi bíróság joghatóságot, illetőleg
az ezzel járó kényszerhatalmat gyakorolhasson, feltétele az
alárendeltség. Ez azonban az államfő részéről nincs meg más
államfővel szemben. (Arumaieus, Ziegler, Zouchaeus.)5
Ezek a régi elméletek a külföldi állam jogi helyzetével
nem foglalkoztak, gondolatmenetükből kitűnőleg azonban a
külföldi államot is kivettnek tartják a belföldi joghatóság
alól. Ha ugyanis következtetéseiket továbbfolytatva figyel-
mük a külföldi állam helyzetének a vizsgálatára is kiterjedt
volna, arra az eredményre kellett volna jutniok, hogy a
diplomáciai képviselő végsősorban nem is az államfőt, ha-
nem az államot képviseli. E szerint pedig a belföldi állam
joghatósága a külföldi államra sem terjedhet ki.
E mellett a felfogás mellett azonban az ellenkező nézet-
nek is voltak képviselői.
E felfogás kezdeti csirái Grotius-nál találhatók fel. Bár
ő is magáévá teszi azt a nézetet, amely szerint a követ jog-
állásából a követ által képviselt államfő jogállására is
következtetést lehet vonni, mégis éles határvonalat állít fel
az államfő cselekményei között, aszerint, hogy azokat az
államfő közjogi állásából kifolyólag, vagy mint magán-
személy teszi-e meg. Rámutat Grotius arra, hogy az államfő
és az alattvalók közötti magánjogi ügyletek valóságos kö-

4 Bynkershoek: De foro legatorum, C. III. 1761-i kiadás, 126. l.
5 Dominicus Aritmaeus: Discursus Academici de jure publico, I.
1616, 196. l. „par in parem non imperium jurisdictioque sunt.” – U. így:
Ziegler: De juribus maiestatis, I. C. 52.; 18. §. és Zouchaeus: Solutio
questionis veteris et novae sive de legati delinquentis judice compe-
tente, 1657, C. 4. L. még Loening: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten
und Souverane, Festgabe Halle-Wittenberg, 1905.

telmet hoznak létre, belőlük nem naturális obligáció, hanem
„vera ad propria obligatio” keletkezik. Grotius későbbi fej-
tegetéseiből azonban kitűnik, hogy ő mindezt csak anyagi
jogi értelemben mondja. Az ilyen kötelmek érvényesítése
céljából azonban az államfővel szemben perjogi eszközök
szerinte nem vehetők igénybe.6
Grotius az államfő külföldi állambeli helyzetét nem tár-
gyálja részletesen. Mások viszont különösen ezt a kérdést
vizsgálták, bár nem a külföldi államfő megkülönböztetett
államfői jogállása, hanem ép ellenkezőleg, a belföldi államfő
helyzete szempontjából. Ebből a szemléletből kiindulva
pedig arra mutatnak rá, hogy a belföldi államfő impériuma
sérelmet szenvedne akkor, ha nem gyakorolhatna joghatóságot
a saját területén bizonyos ügyekben, így az olyan ügyekben,
amelyekben külföldi állam feje van érdekelve. Ezek szerint
az elméletek szerint az államfőnek egy másik állam területén
nincs államfői jogállása. Ha ő ott magánjogi ügyletekbe
bocsátkozik, magánszemélynek tekintendő. Ép ezért az állam
fejének joghatósága van az ilyen ügyletek felett is, mert
ellenkező esetben szuverenitása nem lenne teljes. (Cocceius,
Wolff, Simon Pistoris, Knichen, Struk.)7
Ezek szerint az elméletek szerint a belföldi bíróságnak
a külföldi állam felett is volna joghatósága. Már ezek a régi
elméletek felismerik a közjogi és magánjogi ügyletek szét-
választásának szükségét és bár ezt kifejezetten nem mond-
ják, következetesen végiggondolva ugyanoda vezetnek, ahová
Olaszország, Belgium és több más állam joggyakorlata
jutott el.
Noha ebben a korban a külföldi állam feletti joghatóság
kérdése tudatosan még nem merült fel, már ekkor kezd ki-
alakulni az a két fő irány, amely e kérdéssel kapcsolatban
mind a joggyakorlatban, mind a tudományban később egyre
határozottabb vonásokat mutat.
A későbbi fejlődés során a jogtudományban kialakult
ezt a két fő irányt szubjektív és objektív irány névvel lehet
megjelölni.
A szubjektív irány a vizsgált ügyletekben szereplő felek
személyes tulajdonságaiból indul ki, az objektív irány viszont
ezt figyelmen kívül hagyva az ügylet minőségét teszi vizs-

6 Grotius: De jure belli ac pacis, II. c. 18; 4. §. és II. c. 14. l. és 6. §.
7 Cocceius: Dissertatio de fundata in territorio et plurium locorum
concurrente potestate, 1684, tit. II. 12. §. Wolff: Jus gentium, 1749,
1059. §. Simon Pistoris: Consilia sive responsa juris, 1596, Cons. 19. n.
29. l. Knichen: De sublimi et regio territorii jure, 1600. C. 4. n. 4.
Stryck: De foro principum et privatorum coimmuni, 1700, II. 38. és 39. §§.

gálata alapjává. A szubjektív irány figyelme az ügyleti fél-
ként szereplő állam személye felé fordulva az egyik ügyleti
fél állam-minőségéből kiindulna keresi a kérdés megoldását.
Az objektív irány ezzel szemben nem tulajdonít jelentőséget
annak a körülménynek, hogy az általa vizsgált jogviszony-
ban szereplő egyik ügyleti fél állam, hanem kizárólag azt
vizsgálja, hogy a kérdéses jogviszony mint ilyen – a benne
szereplő felek egyikének állam-minőségétől függetlenül –,
alávethető-e a másik állam joghatóságának.
E két különböző szempontból kiindulva a két irány
egymástól teljesen különböző és egymással ellentétben álló
eredményekhez jutott.

3. A szubjektív irány.
A) A szubjektív iránynak több ága van. Valamennyi
megegyezik abban, hogy a külföldi állam feletti joghatóság
kérdését az ügyletben szereplő állam különleges állam-minő-
ségéből kiindulva keresi. Különböznek egymástól azonban
abban, hogy a különleges állam-minőséget miben látják és
az ebből eredő következményeket milyen alapokra építik fel.
a) Az első ilyen elmélet az államközi jogi állami alap-
jogokból indul ki. Függetlenül attól, hogy elismerjük-e vagy
sem az államközi jogban bizonyos állami alapjogok léte-
zését, az mindenesetre kétségen felül áll, hogy az államközi
jog az egymástól független és egymással egyenlő rangú
államok közösségének viszonyait rendezi. E közösség hiá-
nyában tulajdonképen államközi jogról sem lehetne beszélni.
Ha két állam egymáshoz való viszonya nem az egyenlő-
ségen, hanem a fölé-, illetőleg az alárendeltségen épül fel,
a közöttük lévő viszony nem államközi, hanem belső állam-
jogi viszony a fölérendelt állam közjogi rendszerében. Mind-
ez az államközi jogot csak annyiban érdekli, hogy kifelé
való, államközi viszonylatban csak az egész szervezetnek
van meg az államközi jogalanyisága, az egyes tagállamok-
nak ellenben nem.
Ha két állam közt ilyen vagy hasonló viszony nem álla-
pítható meg, úgy a köztük lévő viszony a független és önálló
államok egymásközötti viszonya, államközi jogviszony.8

8 A gyakorlatban az egyenlőségen és függetlenségen felépült ez a
viszony az egyes államok hatalmi erőviszonyai folytán az erősebb álla-
mok javára eltolódhatik. Ez azonban nem jogszabályon, hanem poli-
tikai erőviszonyokon alapszik, magát a jogviszonyt tehát nem befolyá-
solja.

A polgári perben alperesként perbevont és a jogható-
ságot gyakorló állam viszonya nem államközi jogi jog-
viszony. E tanulmány kereteit meghaladná, ha a polgári
perben résztvevő felek, illetőleg a felek és a joghatóságot
gyakorló állam közötti jogviszonyok feltárására részleteseb-
ben kitérne. Ugyancsak figyelmen kívül kell hagynia azokat
a vizsgálatokat is, amelyek arra vonatkoznak, hogy a pol-
gári perben ki kivel áll jogviszonyban. Kétségtelen ugyanis,
hogy a polgári perjog tudománya által idevonatkozólag
felállított elméletek akármelyikét fogadjuk is el, minden-
képpen megállapítható, hogy a joghatóságot gyakorló állam
a perben résztvevő felek fölött áll.
Az állami kényszerhatalom gyakorlása a felekkel szem-
ben annyira jellemzője a polgári pernek, hogy ép ez külön-
bözteti meg a polgári pert a hozzá egyébként többnyire
hasonló eljárásoktól, elsősorban a választott bírói eljárástól.9
Csak látszólag mond ennek ellen a polgári perben érvé-
nyesülő az az elv, melyet rendszerint a felek rendelkezési
elvének szokás nevezni. Nem tekintve ugyanis, hogy a pol-
gári per jog újabb fejlődése a rendelkezési elv megnyilvánu-
lásait erősen korlátozni igyekszik,10 a mondott alárendeltségi
viszonyon a rendelkezési elvnek még oly tágkörű értelme-
zése sem változtat. Az ítélet ugyanis akár elutasító, akár
marasztaló, minden esetben hatalmi szóval kötelezése az
egyik félnek.
Még jobban kitűnik az alárendeltségi viszony a polgári
pert követő végrehajtási eljárásban.
A szubjektív irány most ismertetett ága a független és
önálló államok egymásközötti államközi viszonyában, ille-
tőleg a polgári perben alperesként szereplő államnak a jog-
hatóságot gyakorló állammal szemben fennálló viszonyában
összeférhetetlenséget lát. Szerinte nem egyezik az államközi
jog alapelveivel, hogy két állam egymással olyan viszonyba
kerüljön, mint amilyenben a joghatóságot gyakorló állam
az alperessel szemben van. Ez a fölé-, illetőleg alárendeltség
ugyanis ellenkezik az államok egyenlőségével és minthogy
a belső állami jog rendelkezéseit kétség esetén úgy kell
értelmezni, hogy azok az államközi jog elveivel összhang-
ban maradjanak,11 minden állam belső állami perjoga akként

9 L. Fabinyi: Választott bíráskodás. 1926, különösen 37. skv. l. to-
vábbi irodalmi utalásokkal.
10 Richter: Politikai irányeszmék hatása a polgári perjogra, 1938.
11 A belső állami jog ilyen magyarázatára vonatkozólag l. Walz:
Völkerrecht und staatliches Recht, 1933. és Verdross, Verfassung der
Völkerrechtsgemeinschaft, 1926, különösen 54, l. Ugyanott l. a bővebb
irodalmat.

értelmezendő, illetőleg kifejezett ellenkező rendelkezés hiá-
nyában úgy egészítendő ki, hogy szabályai a külföldi államra
nem vonatkoznak.12
Több állam joggyakorlata mutat fel ilyen értelmű dön-
téseket és ott, ahol ez a joggyakorlat fejlődött ki, a fejlődés
mindig ennek a gondolatmenetnek az alapján indult meg.
b) A szubjektív irány másik ága a területenkívüli sze-
mély jogállásából kiindulva véli a külföldi állam jogható-
ságának kérdését megoldhatónak.
Amikor a külföldi állam feletti joghatóság kérdése
először felmerült, a jogtudomány előtt már teljes kifejlő-
döttségében ott állott az államközi jognak talán legáltaláno-
sabban elismert egyik szabálya, a diplomáciai képviselők
területenkívüliségének elve. Kevés olyan szilárdan kialakult
és oly régóta hatályos szabálya van az államközi jognak,
mint az, amely a külföldi államnak a belföldön akkreditált
diplomáciai képviselőjét13 elvileg kiveszi a fogadó állam pol-
gári és büntető joghatósága alól. Ezen az általánosan elismert
elven nem változtat a területenkívüliség fogalmának az a
modern meghatározása, amely szerint a területenkívüli sze-
mély nem tekinthető az államterületen kívül állónak, mint
azt az elnevezés után következtetni lehetne,14 hanem a
területenkívüliségen csak az ilyen személyt az államközi
jog alapján megillető különös személyi kiváltságok és men-
tességek összessége értendő. Nem változtat a mondottakon

12 L. erre vonatkozólag a 4. §. során idézett joggyakorlat vonat-
kozó részét. Az irodalomból különösen: Foelix: Du conflit des lois des
différentes nations, 1856, 395. l. Calvo: Droit international théorique et
pratique, 1881. I. köt. 552. §. Féraud–Giraud: Etats et souverains devant
les tribunaux étrangers, 1895, 31. l. Holtzendorff: Incompétence des
tribunaux nationaux pour ordonner une saisie-arret sur des biens
appartenant aux gouvernements étrangers, Clunet, 1876. Cuvelier: De
l’incompétence des tribunaux nationaux a l’égard des gouvernements
étrangers, Rev. dr. int, 1883, 109. l. Phillimore: Immunité des Etats au
point de vue de la juridiction on de l’exécution forcée, Cours, 1925–III.
Liszt: Das Völkerrecht systematisch dargestellt, 1925, 115. és 124. l.
Sirupp: Grundzüge des positiven Völkerrechts, 1928, 67. l. Provinciali:
L’immunita giurisdizionale degli Stati stranieri, 1933, 58. és 74. l. Oppen-
heim: International law, I. (1928) 239. l.
13 Sőt bizonyos esetekben a nem akkreditált követet is. Így álta-
lában elfogadott államközi jogi tétel, hogy a követ a küldő államból a
fogadó államba utazva harmadik államok területén is élvezi a terü-
letenkívüliséget.
14 A területenkívüliségnek erre az értelmére l. Heyking: L’exterri-
torialité et ses applicalions en extréme-orient, Cours, 1925–II. 258. l. és
Noel–Henry: Une nouvelle critique de la fiction d’exterritorialité des
diplomates, J. d. i. pr. 1927, 983. l.

az sem, hogy bizonyos esetekben a területenkívüli személy
felett is gyakorolható a fogadó állam joghatósága. Ezek az
esetek ugyanis vagy olyan természetűek (pl. a területen-
kívüli személy ellen ingatlanra vonatkozó dologi ügyletből
eredő kereset), amely esetek az általános szabálytól eltérő
kivételként minősülnek, vagy olyanok (pl. a területenkívüli
személy ipari vagy kereskedelmi vállalatából eredő kere-
setek), amelyeknek kivétele a joghatóság alól határozott
szabályként még nem alakult ki.
E kivételes eseteket nem tekintve általánosan elismert
az a szabály, hogy a területenkívüli személy a belföldi állam
polgári joghatósága alól ki van véve.15 Mikor tehát a jog-
tudomány figyelme először fordult a külföldi állam feletti
joghatóság kérdése felé, egészen természetes, hogy az e
tárgyban kialakult több irány egyike ebből kiindulva ke-
reste a kérdés megoldását. A két jogi helyzet ugyanis sok
tekintetben hasonló. A joghatóság gyakorlása mind a két
esetben bizonyos mértékű beavatkozás egy másik állam
ügyeibe, mindkettő többé-kevésbbé erősen befolyásolja egy
másik állam közigazgatásának menetét és mindkettőnél első-
sorban államközi jogi szempontok veendők figyelembe.
Hozzájárult még ehhez az is, hogy a területenkívüli
személy mentessége – általában és elvileg – ekkor már
határozottan el volt ismerve. Ennek megfelelően több állam
belső perrendtartása is megfelelő rendelkezéseket tartal-
mazott, a joggyakorlat pedig már régóta ily értelemben járt
el a területenkívüli személyek elleni perekben.
A szubjektív iránynak most tárgyalt ága ennélfogva
kézenfekvő módon kapcsolta össze ezt a kétféle, bár egy-
mástól minden hasonlóság ellenére is lényegesen különböző
jogi helyzetet és a területenkívüli személy jogállására
vonatkozó évszázados államközi jogi szabályt egyszerűen
átvitte a külföldi államra is.
Eljárásának megokolásául ez az irány arra hivatkozik
– elvileg helyesen, – hogy a területenkívüli személynek
a joghatóság alól az államközi jogban biztosított mentessége
az illetőt nem magánszemély-minőségében, hanem mint

15 Hogy a követ ezt a mentességet nem saját jogán élvezi, az
általánosan elfogadott tétel és okszerűen következik e mentesség jog-
alapjából. (L. később a VI. fejezet során.) Hogy ez a felfogás mennyire
vitán felül áll, arra legjellemzőbb, hogy akadt olyan bírói határozat,
amely a mentességet a követnek akkor is megadta, mikor a követ
egyszersmind a fogadó állam polgára is volt (Trib. de la Seine, 1875.
jan. 21. Jdipr, 1875, 89. l.) és hogy ennek a nézetnek az irodalomban is
akadt követője. (Weiss: Manuel de droit international privé, 1920, 605. l.)

államszervet, köz- illetőleg államközi jogi jogállásánál fogva
illeti meg. Ha tehát az állam diplomáciai képviselőjét ilyen
mentesség illeti meg, épen azon minőségéből kifolyólag,
hogy ő a küldő államot képviseli, magától értetődik, hogy
az állam, amelyet képvisel, szintén részese ennek a mentes-
ségnek. A szubjektív irány most tárgyalt ága így jutott arra
az eredményre, hogy a külföldi államot a polgári perben
mentesség illeti meg a joghatóság alól. Szerinte lehetetlen
és az általános jogi elvekkel ellenkező volna, ha az államot
kevesebb jog illetné meg, mint képviselő szervét. A diplo-
máciai képviselő a mentességet nem a saját jogán élvezi, –
ez az egész idevonatkozó szabályozás összességéből ok-
szerűen következik, – ennélfogva csakis a küldő állam
jogán részesülhet kiváltságos helyzetben. Ezért illeti meg a
küldő államot – illetőleg általában véve az államközi jogi
érintkezésben résztvevő valamennyi államot – a mentesség
más állam joghatósága alól.
Ennek az elméletnek az alapjai már Bynkershoek-nál
megtalálhatók, az újabb irodalomban pedig Anzilotti, Féraud-
Giraud és Seuffert munkái fejtették ki annak egész tar-
talmát.16 Érdekes megemlíteni azonban, hogy ez az elmélet
a joggyakorlatban korántsem talált olyan nagy és általános
elismerésre, mint az államok függetlenségéből és egyenlősé-
géből kiinduló felfogás.
c) A szubjektív irány eddig ismertetett két ága az állam-
közi jog egyes szabályaiból vezette le álláspontját. Ugyan-
ennek az iránynak más változatai a belső állami közjog
szabályainak magyarázatával, illetőleg különböző analógiák
útján való alkalmazásával jutnak el felfogásuk kialakí-
tásához.
A szubjektív iránynak egyik további ága azt hang-
súlyozza, hogy a szuverén, közhatalmi minőségben végzett
cselekményekért egyik állam sem állítható a másik állam
bíróságai elé, majd arra mutat rá, hogy az állam személyi-
sége nem szakítható ketté, benne a közjogi személy a magán-
jogi jogalanytól nem választható el.17 Az állam közjogi és

16 Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri dalla giurisdizione,
Riv. 1910. Féraud–Giraud, id. m. 34. l. Seuffert: Gutachten zur Sache
v. Hellfeld gegen den Kaiserlich Russischen Fiskus, Z,. f. VR u. Bundes-
staatsrecht, 1910, 431. l. Ugyanezt fejtette ki a berlini egyetem jogi kara
a Zappa-ügyben adott véleményével. L. Clunet, 1893, 743. l.
17 L. erről különösen Mayer: Deutsches Verwaltungsrecht, 1924,
I. köt. 142. skv. l. Wach: Zivilprozessrecht, 1885, I. köt. 92. l. és Jellinek:
Verwaltungsrecht, 1928, 26. l. U. i. Stumfall: Die Exterritorialitat nach
den Entscheidungen des RG, 1932, 30.

magánjogi viszonyai csak akkor voltak így szétválaszthatók,
amikor a patrimoniális államszemléletet felváltó modern
szemlélet az állam magánjogi ügyletei számára külön, az
államtól különböző jogi személynek, a fiskusnak, állam-
kincstárnak a szerepét konstruálta meg. A közösség ügyletei
e szerint a konstrukció szerint köz- és magánjogi minősé-
güket illetőleg igen élesen meg voltak különböztethetők
egymástól. A közjogi (a szuverenitással kapcsolatos) cselek-
mények alanya az állam volt, abban a formájában, amely
szerint ma is az. A nem a szuverén jellegből folyó magán-
jogi ügyletek alanya azonban nem az állam, hanem az
államtól különböző másik jogalany, a kincstár. Az államnak
és a kincstárnak ily megkülönböztetése idején a most ismer-
tetett elmélet szerint még lehetett alapja az állam köz-, ille-
tőleg magánjogi ügyletei közötti elválasztásnak. A modern
jogfejlődés azonban ezt a konstrukciót meghaladta. Ma
nincs a kincstárnak, a fiskusnak az államtól különböző jogi
személyisége. A modern felfogás szerint az állam személye
egy és egységes, nem választható szét államra és kincstárra,
hanem minden ügyletben, legyen az akár jure imperii, akár
jure gestionis végzett ügylet, az állam egységes és osztha-
tatlan személye szerepel. Ennek következtében az állami
ügyletek sem választhatók szét köz- illetőleg magánjogi
ügyletekre. Az állam mindig mint szuverén közhatalmi szer-
vezet lép fel, az állam minden ügylete az állami főhatalomból
folyik vagy legalább is azzal áll kapcsolatban. Minden állami
cselekmény végső sorban a szuverenitás gyakorlása, és így
az összes állami cselekményre jellemző ez a közjogi jelleg
szükségszerűen oda vezet, hogy minden állami cselekmény
mentes a másik állam joghatósága alól.
Annak következtében tehát, hogy a modern állam-
tudomány az állam személyiségének a régebben szokásos
szétválasztását elvetve az egységes és oszthatatlan állam-
személyiség elvét fogadta el, közjogi jellegűvé vált az állam-
nak minden cselekménye. A közjogi jelleg megállapítható
még akkor is, mikor egészen egyszerű magánjogi ügyletnek
látszó jogviszonyról van szó. Amikor az állam hadserege
számára magánszemélyektől felszerelést vagy ruházati cik-
keket vásárol, ügylete látszólag egyszerű adásvételnek
minősül, minden közjogi jelleg nélkül. Nem hagyható azon-
ban figyelmen kívül, hogy az ilyenforma állami ügyletek
a magánszemélyek ügyleteitől alapjukban véve külön-
böznek, mert az állam a szuverenitásából kifolyólag, a
honvédelem körében kifejtett legfelsőbb hatalmi tevékeny-
sége körében végzi azokat. Ezek az ügyletek a honvéde-
lemnek a közjogi céljait szolgálják. Az államnak ez az

ügylete tehát abban különbözik a magánszemélyek adás-
vételi ügyleteitől, hogy közjogi célja van. Minthogy az ilyen
ügylet is végsősorban az állami szuverenitásra vezethető
vissza, azt nem lehet a mindennapos adásvételi ügyletekkel
azonosítva a külföldi állam joghatóságának alávetni. Ez a
különleges jelleg az állam valamennyi jure gestionis végzett,
úgynevezett magánjogi ügyletében megtalálható, ezért az
állam valamennyi ügylete ki van véve a külföldi állam
joghatósága alól.
Ez az irány az ellenkező felfogásban egy régi, ma már
meghaladott konstrukció korszerűtlen maradványát látja és
minden állami ügyletet kivesz a másik állam joghatósága
alól.
Ennek az iránynak Bonfils, Fleischmann és Laband
munkáiban található meg a teljes és részletes kifejtése.18
Az elmélet a gyakorlatban is némi visszhangra talált, mert
néhány ítélet kifejezetten ennek az elméletnek az alap-
ján áll.
Az összefüggés okából itt említhető meg az az irány is,
amely elismeri ugyan, hogy a magánjogi ügyletre elméle-
tileg megvolna a külföldi állam joghatósága, azonban sze-
rinte a közjogi és magánjogi ügyletek egymástól való
szétválasztása annyira nehéz és körülményes, hogy ezért
célszerűbb valamennyi állami ügyletet kivettnek tekinteni a
külföldi bíróság joghatósága alól. Azzal ugyanis, hogy a jog
felállítja az állam jure imperii és jure gestionis végzett tevé-
kenységének egymástól eltérő jogi minősítését, örökös dip-
lomáciai viták és megoldhatatlan problémák tömegét veti
fel. Elvileg helyes volna e felfogás szerint is az az álláspont,
amelynek alapján csak a közjogi jellegű ügyletek vannak a
külföldi bíróság joghatósága alól kivéve, de a magánjogi
jelleg megállapítása annyi nehézségbe ütközik, hogy leg-
célszerűbb minden állami ügyletet kivenni a külföldi állam
joghatósága alól.
További nehézségek merülnek fel az egyes ügyletek
köz- vagy magánjogi jellegének megállapítása terén alkal-
mazandó jog tekintetében. Azt, hogy valamely ügylet köz-
vagy magánjogi jellegű-e, az alperes állam joga alapján
kellene megállapítani. Ennélfogva tehát voltaképen az al-
perestől függ, hogy felette gyakorolható-e a joghatóság,

18 Bonfils: Lehrbuch des Völkerrechts (német), 1904, 140. l. Fleisch-
mann a Brie, Fischer és Fleischmann közös Zwangsvollstreckung gegen
fremde Staaten und Kompetenzkonflikt, 1910. c. munkájában, 115. l.
Laband: Rechtsgurachten im Hellfeldfal, Z. f. Vr. und Bundesstaats-
recht, 1910, 337. l.

mert az alperes állam egyszerűen minden ügyletére kijelent-
heti, hogy az közjogi jellegű. Így, ha elvileg arra az állás-
pontra helyezkednénk is, hogy a magánjogi ügylet a kül-
földi állam joghatóságának alá van vetve, az ebből támadó
gyakorlati nehézségek mégis kívánatossá teszik, hogy a
külföldi állam általában kivétessék a belföldi bíróságok
joghatósága alól. Így legalább a jogbiztonság és az egyes
esetek elbírálásának egységessége van biztosítva, míg ellen-
kező esetben az alperes tetszésétől függően volna a jog-
hatóság gyakorolható.19
Mindezek a meggondolások az e nézet követői szerint
feltétlenül arra vezetnek, hogy a külföldi államot nemcsak
elméleti, hanem tisztán gyakorlati és célszerűségi okokból
is legcélszerűbb a belföldi joghatóság alól általában véve
kivenni.
d) Míg az eddig ismertetett irányok elsősorban elmé-
leti alapon álltak és csak kis mértékben vettek figyelembe
gyakorlati és célszerűségi szempontokat, addig a szubjektív
iránynak eddig még nem említett ágai kizárólag célszerűségi,
és gyakorlati szempontokat tartanak szem előtt.
Az egyik ilyen nézet szerint a külföldi állam ügyleteit
azért kell kivenni a belföldi bíróság joghatósága alól, mert
a külföldi államot marasztaló ítéletet gyakorlatilag amúgy
sem lehet végrehajtani, feltéve ugyanis, hogy a joghatóságot
gyakorló állam a külföldi állam-alperest elmarasztalja,
ennek az ítéletnek gyakorlati jelentősége nincs. Az ítélet
meghozatala után a pernyertes felperesnek követelése be-
hajtása végett végrehajtást kellene vezetnie a külföldi állam
vagyonára. Az állam vagyona, legalább is annak a végre-
hajtás szempontjából figyelembe jöhető része azonban rend-
szerint nem a joghatóságot gyakorló állam területén, hanem
az alperes állam területén található. A végrehajtást tehát
ennek megfelelően az alperes állam területén kellene foga-
natosítani. Az alperes állam területén pedig az alperest
elmarasztaló ítélet, mint külföldi ítélet, rendszerint már
ebből az okból sem lesz végrehajtható. Az elmarasztalt al-
peres az ítéletnek saját területén való végrehajtását azonban

19 Triepel: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten und Souverane,
Arch. öff. R. 1912, 225. skv. l. Féraud–Giraud: Etats et souvorains devant
les tribunaux étrangers, 1893, I. köt. 77. l. Cuvelier: De l’incompétence
des tribunaux nationaux a l’égard des gouvernements etrangers, Rev.
de dr. int, 1888, 109. l. Fitzmaurice: State immunity from proceedings in
foreign courts, B. Y., 1933, 102. l. Nys: Droit international, 1912, II. köt.
343. Prudhomme: Détermination de la juridiction compétente a l’égard
des litiges nés a l’occasion des contrats conclus entre Etats et ressortis-
sants d’un autré Etat, Clunet 1926, 311. l.

többnyire még akkor is megtagadhatja, ha általában (pl.
végrehajtási viszonosság folytán) a szóbanforgó külföldi íté-
letet végrehajtani is volna köteles. Hivatkozhatnék ugyanis
olyan közrendi okokra, amelyek a külföldi ítélet végrehaj-
tásának minden esetben útjában állhatnának. Minthogy
tehát így a külföldi állam ellen nyert marasztaló ítélet a
pernyertes felperesre nézve gyakorlati értéket amúgy sem
képvisel, legcélszerűbb általában arra az álláspontra helyez-
kedni, hogy az ilyen ítélet meghozatalára a bíróságnak
alapjában véve sincs joghatósága. Ennek az elvnek a ki-
mondásával egyrészt a felperes lesz az ítélet végrehajthatat-
lansága miatt alaptalan és költséges eljárástól megkímélhető,
másfelől a bíróságok sem lesznek felesleges és már eleve
eredménytelennek mutatkozó perekkel igénybe véve.20
A másik felfogás szerint a külföldi állam elleni polgári
perek azért volnának a belföldi bíróságok joghatósága alól
kiveendők, mert az ilyen pereknek a megindulása és foly-
tatása, de még inkább az alperes állam esetleges elmarasz-
talása diplomáciai súrlódásokra vezethet. Ezek célszerűen
elkerülhetők volnának, ha az ilyen perek megindítása a
külföldi állam ellen már eleve lehetetlenné volna téve. A fel-
peres nem esnék el ekkor sem a joga érvényesítésére szük-
séges eszközöktől, mert rendelkezésére állana egyrészt saját
államának diplomáciai közbelépése, másrészt a külföldi
állam ellen annak saját bíróságai előtt megindítható pol-
gári per.21
Egy harmadik felfogás szerint az állam mentessége a
külföldi bíróság joghatósága alól nem is magyarázható jogi
alapon, mert annak oka kizárólag a külföldi állammal szem-
ben gyakorolt udvariasság.22
B) A szubjektív irány valamennyi ága, akár az állam-
közi jogból, akár a belső állami közjogból indul ki, a kérdés
megoldásánál elsősorban a külföldi állam szuverén hatalmi
jellegét veszi észre. Ennek alapján a szubjektív irány vala-
mennyi ága elveti joghatóság gyakorlásának lehetőségét a
külföldi állammal szemben és a külföldi államot magánjogi
viszonyai tekintetében is megkülönböztetett helyzettel ru-
házza fel.
Nem hagyhatók azonban figyelmen kívül azok a jelen-

20 Chrétien: Principes de droit international public, 247.1. Féraud–
Giraud, id. m. I, köt. 32. l. Liszt: Das Völkerrecht systematisch darge-
stellt, 1925, 124. l.
21 Féraud–Giraud, id. m. 33. l.
22 Marx: Die gerichtliche Exemtionen der Staaten, Staatshaupter und
Gesandten, 1895, 28. l.

ségek, amelyek ezzel az elvi megállapítással ellentétben
állanak ugyan, viszont az államok gyakorlatában – legyen
azoknak bárminő felfogásuk is a külföldi állam feletti jog-
hatóság kérdéséről, – egyformán megtalálhatók, annyira,
hogy azokat egyesek már az államközi jog kialakult szabá-
lyaként fogják fel.
A szubjektív irány ezért bizonyos kivételeket tesz álta-
lános elvi állásfoglalása alól és elismeri, hogy bizonyos
esetekben a joghatóság a külföldi állam felett az általános
szabállyal ellentétben mégis gyakorolható.
Míg e kivételek elismerése ez irány valamennyi kép-
viselőjénél megtalálható, arra nézve már nem egységes
az irodalom, hogy ezek a kivételek milyen természetűek és
jellegűek.
a) Egységesnek lehet mondani a felfogást abban a tekin-
tetben, hogy az ingatlanokra vonatkozó dologi keresetek ese-
tében a külföldi állam mentességének elvét áttörik, mert
ilyen esetekben a joghatóságot külföldi állam felett is
elismerik.
Az ingatlanokra vonatkozó dologi keresetek kivétele az
általános elv alól az összes államok joggyakorlatában el
van ismerve.23 Elméleti magyarázata abban keresendő, hogy
az államterület feletti bíráskodást egyik állam sem enged-
heti át egy másik állam joghatóságának, mert ennek ellen-
kezője az illető állam területi szuverénitásával nem volna
összeegyeztethető. Az államok szuverenitása, amely egyrészt
a külföldi állam joghatósága alól való mentességet kívánja,
követeli meg másfelől, hogy az államterület dologi jog-
viszonyai semmi körülmények között se legyenek átenged-
hetők másik állam hatalmi körébe, másik állam joghatósága
alá. Míg tehát a szuverenitás egyfelől az általános szabályt,
épúgy másfelől az ingatlanokra vonatkozó kivételt is indo-
kolja.24
b) Ugyancsak egységes a felfogás abban is, hogy a jog-
hatóság gyakorlásának akkor sincs akadálya, ha annak a
külföldi állam magát önként alávetette.

23 Féraud–Giraud, id. m. 99. és 105. l. Loening, Gerichtsbarkeit
über fremde Staaten, DJZ, 1910, 161. l. Bonfils id. m. 140. l. Brie, stb.
id. m. 24. l. Liszt, id. m. 125. l. Fauchille, Traité de droit international
public, 1922, I. köt. 457. l. Provinciali: L’immunita giurisdizionale degli
Stati stranieri, 1933, 109. skv. l. Walker: Internationales Privatrecht,
1934. 179. l. Kohler: Klage u. Vollstreckung gegen einen fremden Staat,
Z. für VR u. Bundesstaatsrecht, 1910, 318. skv. l. Anzilotti: L’esenzione
degli Stati stranieri dalla giurisdizione, Rivista, 1910. L. még a IV. feje-
zet során ismertetett gyakorlat megfelelő részét.
24 Nys: Le droit international, II. köt. 1912, 347. l.

Erre vonatkozólag az elméletet az előbbihez hasonló
meggondolások vezették. Ha az államszuverénitás az oka
annak, hogy az állam más állam joghatósága alól ki van
véve, akkor kizárólag a szuverén államra tartozik annak a
kérdésnek az eldöntése, hogy ezt a mentességet meddig és
mily terjedelemben kívánja igénybevenni. Amennyiben a
szuverén állam azt találja jónak, hogy külföldön alperes-
ként perbevonható legyen, jogában áll a szuverenitás önkor-
látozásával magát a külföldi bíróság joghatóságának önként
alávetni, ily esetben a joghatóság felette akadály nélkül
gyakorolható. Ezt az álláspontot a szubjektív irány egy-
értelműen magáévá tette és az államok gyakorlata is hasonló
alapon áll. Csak elvétve találhatók a régebbi francia gya-
korlatban olyan döntések, amelyek a külföldi állam mentes-
ségét közrendi jellegűnek tartják és ennek következtében
a róla való lemondást nem tekintik joghatályosnak.
c) Ezen a két általános kivételen felül egyes írók még
más kivételeket is ismernek. Ezek közül legjelentősebb az,
amely a külföldi állam ellen indított hagyatéki pereket veszi
ki a mentesség alól. Ez a nézet azzal okolható meg, hogy
az egyetemes jogutódlás elvénél fogva szükséges a hagya-
téki perek egységes elbírálása. Ezek tehát nem lehetnek a
különben joghatósággal bíró állam bíróságai elől elvonva
csak azért, mert az örökösök egyike külföldi állam.25
További kivételekként emelik ki egyes elméletek azt,
ha külföldi állam az ellene támasztott követelés fedezetéül
belföldön fekvő vagyontárgyait (pl. belföldön lévő érték-
papírjait vagy bankköveteléseit) köti le,26 ha a belföldi bíró-
ság előtt felperesként jelenik meg,27 vagy ha a belföldi
állam hatalmi körében, jogterületén kereskedelmi ügyleteket
folytat.28 E kivételeket azonban nem célszerű így külön-
választani, hanem legjobb azokat az önkéntes alávetés hall-
gatólagos formáinak tekinteni:
C) A szubjektív irány fő tételei a külföldi állam feletti
joghatóság kérdésében a fentiek szerint a következők:

25 Audinet: L’incompétence des tribunaux francais ŕ l’égard des
Etats étrangers, R. g. d. i. p. 1895 részletesen foglalkozik a hagyatéki
perek jogi helyzetével és kimutatja, hogy elméletileg helytelen az az
ilyen esetekben általában követett gyakorlat, amely a külföldi állam-
nak mentességet biztosít. Hasonlóan: Provinciali, id. m. 107. l. és Fair-
man: Some disputed applications of the principle of State immunity
A. J. 1. L. 1928, 566. l.
26 Kohler, id. m. 318. l. Fairmann, id. m. 9. pont.
27 Bonfils, id. m. 140. l. Fauchille, id. m. 457. l.
28 Oppenheim: International Law. I. köt. 1928. 634. l. Fairman,
id. m. 4, 5, 6 és 7. pont.

A külföldi állam a belföldi joghatóság alól általában ki
van véve.
E szabály alól kivételek:
az ingatlanokra vonatkozó dologi kereset és az önkéntes
alávetés.
Ezzel kapcsolatban több részletkérdést kellett még meg-
oldani. Közülük a legnevezetesebbek:
az önkéntes alávetés formája,
az önkéntes alávetés ideje,
az önkéntes alávetés terjedelme,
végül a külföldi állam ellen a mentesség ellenére hozott
belföldi ítélet hatálya.
a) A szerint, hogy az alávetést kifejezésre juttató állami
magatartás államközi jogi, magánjogi vagy perjogi téren
történik-e meg, az alávetésnek fogalmilag háromféle formája
képzelhető: az államközi jogi, a magánjogi és a perjogi alá-
vetés. Mindhárom formában elképzelhető az alávetés kifeje-
zetten és hallgatólagosan.
Az államközi jogi kifejezett alávetés olyan módon tör-
ténik, hogy az állam a mentességről államközi szerződésben
lemond. Ez történhetik akár általánosságban valamennyi
ügyletre, akár csak pontosan meghatározott ügyletekre nézve,
történhetik továbbá általában több állammal, vagy csak egy
meghatározott állammal szemben.
Olyan államközi egyezmény, amelyben az állam a
részére biztosított mentességről, akár meghatározott másik
állam javára, akár általában több más állam javára álta-
lában lemond, a gyakorlatban nem fordult elő. Egyes ügy-
letekre vonatkozólag történt lemondást azonban több állam-
közi szerződés tartalmaz. Ilyen pl. a III. fejezetben felsorolt
valamennyi kollektív államközi egyezmény, amelyekben
egyes államok egyoldalúan, vagy kölcsönösen bizonyos
ügyleteiket (kereskedelmi ügyleteiket, fuvarozási szerződé-
seiket, stb.) más állam joghatóságának vetették alá. Ezekben
az egyezményekben az alávetés nem meghatározott állam
javára, hanem az egyezményekben részes valamennyi állam-
mal szemben történt. Ugyanitt említettünk néhány olyan
egyezményt, amelyben az alávetés nem általában, hanem
meghatározott állam javára történt, ilyenek a szovjet ke-
reskedelmi képviseletek helyzetét szabályozó egyezmények.
Az államközi jogi hallgatólagos alávetés oly módon tör-
ténik, hogy az állam ráutaló magatartással fejezi ki abbeli
akaratát, hogy felette más állam gyakoroljon joghatóságot.
Az általános érvényű államközi szokásjogi szabályoknak az
államközi jogközösség valamennyi tagjára kötelező ereje
van. E szabályok kötelező erejét az egyes államok hallgató-

lagosan azzal ismerik el, hogy az államközi jogközösségbe
belépnek. Így a szubjektív irány több képviselője az ingat-
lanokra vonatkozó dologi kereset tekintetében fennálló jog-
hatóságot szintén alávetésre, mégpedig az államközi jogi
hallgatólagos alávetésre vezeti vissza. Az államközi jognak
szerintük kialakult azt a szabályát, hogy a külföldi állam
az ingatlanokra vonatkozó dologi kereset tekintetében nem
élvez mentességet a másik állam joghatósága alól, minden,
az államközi jogközösségbe belépő állam a belépéssel hall-
gatólagosan magára nézve kötelezőnek ismert el, tehát e
tekintetben hallgatólagosan alávetette magát a másik állam
joghatóságának.29
A magánjogi kifejezett alávetés olyan formában történik,
hogy a külföldi állam az általa megkötött magánjogi szer-
ződésbe foglalja alávetésre irányuló nyilatkozatát. Ilyen
szerződések voltak a gyakorlatban pl. a Törökország részé-
ről német magánszemélyekkel kötött azok a szerződések,
amelyek részben kifejezett alávetési nyilatkozatot tartal-
maztak, részben pedig azt a szokásos szerződési záradékot:
„teljesítés és perlés helye Berlin.”
A magánjogi hallgatólagos alávetés olyan formában kép-
zelhető el, hogy az állam azzal a tényével, hogy a másik
állam magánjogi rendjébe belépve ott különböző ügyle-
teket köt, úgy tekintetik, mintha ezzel hallgatólag azt az
akaratát is kifejezné, hogy ez ügyletek tekintetében magát
a másik állam joghatóságának kívánja alávetni. Magánjogi
hallgatólagos alávetésnek vették az osztrák bíróságok a
külföldi államnak azt a cselekményét, hogy az osztrák jog
uralmi területén, az osztrák magánjogi rendben kötött szer-
ződéseket.
A perjogi kifejezett alávetés oly módon történik, hogy
a külföldi állam az ellene megindult perben juttatja ki-
fejezésre azt az akaratát, hogy magát aláveti a perbíróság
joghatóságának, pl. úgy hogy államközi jogi, vagy magán-
jogi alávetés hiányában a még alávetés nélkül kibocsátott
idézésre a perfelvételi tárgyaláson megjelenik és ott ki-
jelenti, hogy nem tesz pergátló kifogást a joghatóság hiánya
miatt.
A perjogi hallgatólagos alávetés esete áll fenn, ha a kül-
földi állam annak ellenére, hogy sem államközi jogi, sem
magánjogi alávetés nincs, a perben pergátló kifogást nem
tesz, de az alávetésre irányuló akaratát a perben kifeje-
zetten nem jelenti ki. Ilyen eset pl. az, ha a külföldi állam

29 Fauchille, id. m. 457. l. Bonfils, id. m. 140. l. Ténékides: L’immu-
nité de juridiction des Etats étrangers, Rgdip, 1931, 608. l.

a perfelvételi tárgyaláson a kifogásemelést elmulasztja és
perbebocsátkozik, vagy szabályos idézés ellenére nem je-
lenik meg.30
Az irodalomban nem alakult ki egységes vélemény a
tekintetben, hogy az önkéntes alávetés hat, fogalmilag el-
képzelhető formája közül valamennyi joghatályos-e.
Minthogy a szubjektív irány a külföldi állam mentes-
ségét a szuverenitásból folyó következménynek tartja, és az
önkéntes alávetést a szuverenitásról lemondás formájában
konstruálja meg, az önkéntes alávetés formáinak vizsgá-
latánál abból az államközi jogi szabályból indul ki, hogy
az állam szuverenitásából kifolyólag az államközi jog kor-
látai között mindent megtehet, továbbá abból a másik sza-
bályból, hogy a szuverenitás korlátozása csak kifejezett
módon történhetik, szorosan értelmezendő és nem vélel-
mezhető.
A szubjektív irányt képviselő irodalom azonban nem
egységes a további következtetésekben.
A legmerevebb felfogást Phillimore képviseli. Szerinte
az önkéntes alávetés államközi jogilag biztosított alanyi jog-
ról való lemondás, ezért az csak államközi jogi úton, állam-
közi jogi formák között történhetik. Minthogy pedig a
lemondásnak mindig kifejezettnek kell lennie, az önkéntes
alávetés egyetlen joghatályos formája szerinte csakis az
államközi jogi kifejezett lemondás, vagyis a két állam által
kötött és szabályszerűen mindkét részről ratifikált állam-
közi szerződés lehet.31
Ennek a felfogásnak kevésbbé merev formáját vallja
Niboyet, aki szerint az alávetés formája tekintetében a
lényeges csak az, hogy az kifejezetten történjék. Ennek
következtében Niboyet az alávetésnek valamennyi kifejezett
formáját joghatályosnak ismeri el, így a magánjogi és a
perbeli alávetést is.32
Az általánosan elfogadott álláspont szerint azonban jog-
hatályos minden olyan alávetési forma, amely az államnak
idevonatkozó akaratnyilvánítását határozottan kifejezésre
juttatja. Így joghatályos nemcsak a kifejezett alávetésnek
valamennyi formája, hanem a hallgatólagos alávetésnek az

30 Weiss: Compétence ou incompétence des tribunaux ŕ l’égard
des Etats étrangers, Cours, 1923, 547. l.
31 Phillimore: Immunité des Etats au point de vue de la juridiction
ou de l’exécution forcée, Cours, 1925–III. 480. l.
32 Niboyet: Les immunités de juridiction en droit francais, des
Etats étrangers engagés dans des transactions privées. R. g. d. i. p.
1936, 538. l.

államközi és magánjogi formája is, mert ebből félreismer-
hetetlenül kitűnik az állam alávetésre irányuló akarata.
Csak a perjogi hallgatólagos alávetés egyes eseteinél nem
látszik ez az akaratmegnyilatkozás világosan. Így a bíróság
előtt való meg nem jelenésből az általános nézet szerint
nem lehet arra következtetni, hogy az állam ezzel magát a
másik állam joghatóságának alá akarta volna vetni, sőt
ebből inkább az ellenkezőre kell következtetni. Mulasztási
ítélet hozatalának tehát az állam ellen nincs helye.
Egyébként a perjogi alávetésnek kifejezett formájában
sem tulajdonít mindenki joghatályt. Így hivatkoznak a
német irodalomban pl. arra, hogy az állam perbeli képvise-
lője a német ZPO. 81. §-a szerint (megfelel a magyar Pp.
104. §. 1. bek.-nek) csak perbeli cselekmények végzésére
van feljogosítva, az alávetés azonban nem perbeli cselek-
mény, hanem az államnak államközi jogi ügylete, vagy
legalább is kormányzati intézkedés. (Regierungsakt.)33
A szubjektív felfogás elvi alapjainak ezek közül a meg-
oldások közül csak az felel meg, amely az önkéntes alávetést
lehetőleg nem kívánja külön meghatározott formákhoz kötni
és csak az alávetési akarat kifejezett és határozott megnyil-
vánulását követeli meg.
A formákhoz való kötetlenség következik abból az
államközi jogi alapelvből, hogy az állam az államközi jog
korlátai között szuverenitásából kifolyólag mindent meg-
tehet, minthogy pedig az államközi jog az alávetés formá-
jára nézve határozott rendelkezéseket nem tartalmaz, az
állam akaratmegnyilvánulása ilyen irányban nincs formához
kötve. A kifejezettség és határozottság követelménye pedig
abból a jogelvből folyik, hogy a jogról való lemondást
vélelmezni nem lehet.34
Joghatályosnak kell tehát ezek szerint elismerni a ki-
fejezett alávetés valamennyi faját, valamint a hallgatólagos
alávetésnek azokat az eseteit, amelyekből kétségen kívül
világosan lehet az állam akaratára következtetni. Így pl. a
perjogi hallgatólagos alávetésnek az a formája, ha az állam
a perfelvételi tárgyaláson megjelenik és nem tesz pergátló
kifogást, hanem érdemleges ellenkérelmet terjeszt elő, jog-

33 Fleischrhann, id. m. 84. l.
34 Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri dalla giurisdizione,
Riv. 1910, 536. l. – Heymann: Zur Frage der Gerichtsbarkeit über
fremde Staaten, ArchZPrax. 1923, 150. l. szerint viszont ép a hallga-
tólagos alávetés a szabály és az állam kifejezett akaratnyilvánítására
csak akkor van szükség, ha az magát a joghatóságnak alávetni nem
akarja. Ez a nézet azonban tételes jognak még nem tekinthető.

hatályos alávetésnek tekinthető. A perfelvételi tárgyalásról
szabályos idézés ellenére történő távolmaradást vagy a másik
állam területén és annak jogi rendjében folytatott ipari
vagy kereskedelmi tevékenységet ezzel szemben nem lehet
joghatályos lemondásnak minősíteni.35 Minden ezen túlmenő
megállapítás erőltetett és merev.36
b) Az önkéntes alávetés idejére nézve nehézségek csak
a perbeli alávetés eseten merülnek fel. Nem vitás ugyanis,
hogy a kereset beadása előtt a peren kívül tett akár állam-
közi jogi, akár magánjogi alávetés kellő időben történt.
Ugyancsak ilyen a perfelvételi tárgyaláson történt alávetés
is. Kérdés azonban, hogy a későbbi perszakban van-e joga
az alperes államnak az alávetés tekintetében nyilatkozatot
tenni. Itt nem az a kérdés gyakorlati, hogy az állam az alá-
vetési nyilatkozatot a perfelvételi tárgyalás után is jogosítva
van-e megtenni, hanem inkább az, hogy az állam az alá-
vetésre vonatkozó nyilatkozatait a perfelvételi tárgyalásig
tartozik-e megtenni, vagy van-e joga ilyen nyilatkozatok
megtételére akkor is, ha elvileg előzőleg már alávetette
magát a joghatóságnak és ennek következtében a per a per-
felvételi tárgyalás utáni szakba kerül.
Az alávetésre vonatkozó nyilatkozatok közül legnagyobb
jelentősége az alávetés visszavonásának van.
Az alávetés történhetik szerződésben, akár államközi
egyezményben, akár magánjogi szerződésben. Ilyenkor, mint
a kétoldalú ügylet egyik rendelkezése, az egyik szerződő fél,
az állam részéről egyoldalúan nem vonható vissza. Történ-
hetik azonban az alávetés egyoldalú nyilatkozattal is, (ilyen
pl. a perbeli alávetés) amikor elvileg annak visszavonásáról
is szó lehet.
Loening és Féraud-Giraud, akik a külföldi állam felett
gyakorolható joghatóság eseteit a lehető legkisebb térre
korlátozzák, azon a véleményen vannak, hogy az önkéntes

35 Meili: Die völkerrechtliche Unzulassigkeit von Zivilklagen und
Pfandtugen gegen einen auswartigen Staat, Z. f. V. und Bundesstaats-
recht, 1910, 395. J. Féraud–Giraud, id. m. I. köt. 152. l. Mamelok: Die
juristische Person im IPR, 188. l.
36 Ezeken a főbb véleményeken felül az irodalomban még sok más
felfogással is találkozunk. Ezek azonban többé-kevésbbé határozatlan
elméleti indokoláson nyugszanak. Így pl. Provinciali, id. m. 111. l. sze-
rint az államközi jogi alávetés kifejezett és hallgatólagos is lehet, a
belső állami jogi azonban csak kifejezett. Nys, Le droit international.
1. köt. 1912, 546. l. szerint a lemondás formái: ha az állam felperesként
lép fel, ha államközi jogi egyezményben, illetőleg magánjogi szerző-
désben kifejezetten lemond a mentességről, vagy ha perbe bocsátkozik.

alávetés, ha egyoldalúlag történik is, később már nem von-
ható vissza.37 Hivatkoznak gyakorlati esetekre is, bár el-
ismerik, hogy voltak olyan határozatok is, amelyek az
alávetés visszavonásának későbbi perszakban is helyet
adtak.
Az alávetés visszavonhatatlanságának az elve azonban
ellentétben áll a szubjektív iránynak az alávetés jogi termé-
szetéről vallott felfogásával. Ha az alávetés a szuverenitás
önkorlátozása, illetőleg államközi jogilag biztosított jogról
való lemondás, akkor egyoldalú jogügylet, még ha két-
oldalú ügyletbe (szerződés) van is belefoglalva. Az egy-
oldalú lemondó nyilatkozat visszavonásának pedig nincs
jogi akadálya. Amint kizárólag az államtól függ, hogy
államközi jogi mentességéről le kíván-e mondani, ép úgy
teljesen tőle függ az is, hogy ezt a lemondást meddig és
mily terjedelemben kívánja fenntartani.38
c) Az alávetés terjedelmére vonatkozólag különösen két
probléma körül folytatott a szubjektív irány vizsgálatot, és
pedig egyrészt arra nézve, hogy a perben tett alávetés ki-
terjed-e a pertől különböző végrehajtási eljárásra is, más-
részt a tekintetben, hogy ha a külföldi állam a belföldi
bíróság előtt felperesként lép fel, alá van-e vetve ezen az
alapon a perben esetleg ellene támasztott viszontkeresetnek is.
Hogy a perbeli alávetés a végrehajtási eljárásra is ki-
terjed-e, az a szubjektív irány megítélése szerint attól
függ, hogy a polgári per és a végrehajtási eljárás egy el-
járásnak fogható-e fel. Ha a peres és perenkívüli végrehajtási
eljárás egységes eljárásba olvad össze, akkor az önkéntes
alávetés a végrehajtási eljárásra is kiterjed. Ha viszont a
kétféle eljárást két egymástól különböző hatósági eljárásnak
fogjuk fel, akkor az önkéntes alávetés a végrehajtási el-
járásra nem terjedhet ki, minthogy azt kivétel jellegénél
fogva szorosan kell magyarázni.
Az idevonatkozó fejtegetések Plósz Sándor vizsgálatain
nyugszanak. Ezek szerint a per és a végrehajtási eljárás

37 Loening, id. m. 296. l. Féraud–Giraud, id. m. I. 137. l. Ugyanígy:
Praag: Juridiction, 265. l.
38 A szubjektív iránynak ezt a helyes felfogását fejti ki Loening,
Gerichtsbarkeit über fremde Staaten und Souverane, Festgabe Halle-Wittenberg, 1903, 291. skv. l. Szerinte még a hagyatéki pereknek a jog-
hatóság alá helyezése sincs kellően megokolva, annál inkább, mert az
ilyen perekre rendszerint nem szokott a kizárólagos joghatóság fenn-
tartva lenni és így nincs akadálya annak, hogy az az előtt a bíróság
előtt indíttassék meg, amely valamennyi alperessel szemben eljárhat.
L még: Watkins: The State as a party litigant. 1927, 175. l.

egymástól különböznek és egymástól függetlenül is elkép-
zelhetők.39
Az ezen az alapon továbbhaladó vizsgálatok a kétféle
eljárás közötti különbségei még határozottabban kidomborí-
tották.
Így már Plósz Sándor rámutatott arra, hogy a két el-
járás egymástól szükségszerűen különbözik, mert nem jár
mindig együtt. A polgári pert nem követi minden esetben
végrehajtás. A végrehajtás a polgári per bizonyos fajainál
fogalmilag ki van zárva. Ezekben az esetekben a polgári per
a végrehajtási eljárás nélkül is elérte célját. Másfelől viszont
a végrehajtási eljárást sem kell mindenkor polgári pernek
megelőznie.40 További különbség, hogy a peres eljárás le-
folytatására és a végrehajtás foganatosítására illetékes bíró-
ság nem mindig esik egybe, sőt az is előfordulhat, hogy a
bírói határozatot közigazgatási hatóság, a közigazgatási ha-
tározatot ellenben a bíróság hajtja végre.
A kétféle eljárásnak ezt a szervezeti különválasztását a
kétféle eljárásnak külön célja okolja meg. A polgári per
nem az állami kényszer gyakorlása, hanem egy vitás kérdés,
egy a bíróság előtt feltárt igény jogszerűségének, vagy jog-
szerűtlenségének eldöntésére irányul. A végrehajtási eljárás
célja ezzel szemben az állami kényszerhatalom gyakorlása.41
A végrehajtás elrendelésének a fentiek szerint csak
deklaratív jellege van, az ítéletnek, illetőleg a végrehajt-
ható határozatnak csak a formai jogerejét bizonyítja, konsti-
tutív jellege azonban nincs és semmi esetre sem alapíthat
meg végrehajtásra irányuló joghatóságot ott, ahol ilyen
joghatóság fenn nem áll.42
Mindezekből következik, hogy a perbeli joghatóság és
a végrehajtási joghatóság nem esik egybe. A végrehajtást
foganatosító bíróság a perbíróságnak a joghatóság tekinte-
tében elfoglalt álláspontjához kötve nincs, és a végrehajtási
eljárásban a joghatóság kérdését önállóan vizsgálja.43

39 Plósz: Adalékok a keresetjog elméletéhez. Magyar Igazságügy,
1879. és Beitrage zur Theorie des Klagerechts, 1880.
40 Az 1881 : LX. t. c. t.§-a több ilyen esetet sorol fel.
41 Fischer: Die Verfolgung vermögensrechtlicher Ansprüche gegen
auslandisehe Staaten. Festgabe Brie, 1912. 11. l.
42 Seuffert, id. m. 445. l.
43 Meili, id. m. 599 l. Kohler, id, m. 327. skv. l. Koellreutter: Ge-
richtsbarkeit über auslandische Staaten, WB, 1. köt. 388. l. Ezt az
elméletet különösen a német irodalom fejtette ki, mert a német ZPO
és végrehajtási eljárás szabályaiból ez a gondolatmenet világosan le-
vezethető. A felfogást azonban a szubjektív irány más nemzetiségű

A szubjektív irány szerint a külföldi állam perbeli
alávetési nyilatkozata a végrehajtási eljárásra nem terjed
ki. Az alávetési a végrehajtási bíróságnak önállóan kell
vizsgálnia és ha a végrehajtási eljárásnak a külföldi állam
kifejezetten nem vetette magát alá, a végrehajtási eljárás
megindítását meg kell tagadnia, még akkor is, ha a külföldi
állam ellen a perbíróság az önkéntes alávetés alapján jog-
erős marasztaló ítéletet hozott.
Ezt a felfogást a bírói gyakorlat is nagyrészt magáévá
tette.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a szubjektív irány
felfogása a végrehajtásra is kiterjedő alávetés kérdésében
nem egységes, mert vannak olyan képviselői is, akik szerint
a per és a végrehajtási eljárás egységes, tehát az önkéntes
alávetés kiterjed a végrehajtási eljárásra is.44
Ennek a felfogásnak a követői különösen azzal érvelnek,
hogy a végrehajtási eljárás alóli kivétel esetén tulajdon-
képen a perbeli alávetés is értelmét veszti. Ha a külföldi
államot marasztaló ítélet a perbeli önkéntes alávetés esetén
nem hajtható végre, akkor a marasztaló ítéletnek a fel-
peres részére semmi értéke nincs. Minthogy pedig nem
valószínű, hogy a külföldi állam az ellene foganatosítandó
végrehajtáshoz is beleegyezését adja, ez a konstrukció az
önkéntes alávetés intézményét teljesen feleslegessé, illetőleg
használhatatlanná teszi.
Ez a felfogás azonban ellentétben áll azzal a bírói gya-
korlattal, amely mindig külön alávetéshez köti a végrehajtás
elrendelését külföldi állammal szemben.
Az alávetés terjedelmével kapcsolatosan felmerült azt
a másik kérdést, hogy a felperesként fellépő külföldi állam
ellen az alperes indíthat-e viszontkeresetet, a szubjektív
irány szintén az alávetésnek joglemondásként magyaráza-

képviselői is elfogadták. L. Mattent: Précis du droit des gens de l’Europe,
1858, II. köt. 41. l. Niboyet id. m. 542. l. Féraud–Giraud, id. m. I. köt.
139. l. Fitzmaurice: State immunity from proceedings in foreign courts,
B. Y. 1933, 120. l.
44 Az államközi jogi irodalomból ilyenek pl. Loening, Gerichts-
barkeit, 298. skv. l. Liszt, Völkerrecht,, 125. l. Kann: Die Rechtsver-
folgung gegen auslandische Staaten, JW, 1910, 176. l. Walker, Inter-
tiationales Privatrecht, 1934, 178. l. Roggenkamp: Das Gerichts- und
Vollstreckungsverfahren gegen auslandischen Gesandten, 1934, 8. l.
Praag: Juridiction, 350. l. A perjogi irodalomban: Leske–Loewenfeld:
Rechtsverfolgung, 36. l. Sydow–Busch: Zivilprozessordnung und Ge-
richtsverfassungsgesetz, 1935, 1274. l.

tával és az ebből következő szoros értelmezés elvével pró-
bálta megoldani.
Abból az általánosan elismert tételből, hogy ha a kül-
földi állam valamely belföldi bíróság előtt mint felperes lép
fel, fellépése önkéntes alávetésnek tekintendő, az követ-
kezik, hogy így a külföldi állam aláveti magát a bíróság
mindazon intézkedéseinek, amelyek a felperessel szemben
hozhatók. Ezek közül különösen kettő érdemel különösebb
figyelmet: a külföldi államnak perköltségbiztosíték letéte-
lére kötelezése és a kereset elutasítása esetében a perkölt-
ségben marasztalása. Ezeken a kényszerintézkedéseken felül
természetesen a bíróság a külföldi állam felperessel szemben
általában mindazokat az intézkedéseket alkalmazhatja, ame-
lyek a felperessel szemben általában alkalmazhatók.
Ilyen intézkedésnek tekinthető-e az alperes által a kül-
földi állam felperes ellen a perben támasztott viszontkereset
kérdésében való határozat is?
A szubjektív irány szerint ennek a kérdésnek a meg-
oldása attól függ, hogy a viszontkereset az alperes részére
a perben biztosított egyik védekezési mód-e, vagy önálló ke-
reset, amely egyszerűségi és célszerűségi okokból van az
alapkeresettel egybekötve.
Ha a viszontkereset védekezési mód, akkor azt az alperes
akkor is megemelheti, ha a perbeli felperes külföldi állam.
A külföldi állam ugyanis azzal, hogy felperesként fellép,
aláveti magát mindazoknak a joghátrányoknak, amelyek őt
mint felperest az alperes védekezésével kapcsolatban érhetik.
Az alperes nem lehet védekezésében korlátozva azért, mert
ellenfele külföldi állam. Ennélfogva élhet a rendelkezésre
álló összes védelmi eszközökkel, így a viszontkeresettel is.45
Ha azonban a viszontkereset nem védekezési mód, ha-
nem új kereset, akkor a külföldi állam ellen viszontkereset
nem emelhető. E felfogás mellett ugyanis a viszontkereset
az alapkeresettől különböző, új vitás igény eldöntésére
irányul. Minthogy pedig az alávetés, mint jogról való le-
mondás, szorosan értelmezendő, az alapkeresetre nézve
kijelentett alávetés nem terjed ki az alapkeresettől külön-
böző viszontkeresetre.46
A szubjektív irány nem döntötte el azt a kérdést, hogy
a viszontkereset védekezés-e vagy új támadás. A kereset és
a védekezés közötti különbségre Loening ugyan rámutatott

45 Trib. comm. Marseille, 1984 január 11. Revue Internationale de
droit maritime, 1922, 98. 1. D. C. 343. l.
46 Brie: Zwangsvollstreckung gegen fremde Staaten und Compe-
tenzkonflikt, 1910, 37. l.

és meg is állapította, hogy ez a különbség a kétféle eszköz
által elérni kívánt cél tekintetében tűnik legjobban ki:
a védekezés az alapkereset elutasítására, az önálló kereset
pedig marasztalásra irányul. Ezen az alapon a viszontkere-
setet, amely nem az alapkereset elutasítására, hanem marasz-
talásra irányul, nem lehet védekezési eszköznek minősíteni,
így arra a felperesként történt fellépésben megnyilvánult
alávetés nem terjed ki. A külföldi állam felperessel szem-
ben tehát nem lehet viszontkeresetet támasztani.47
Ezt a felfogást a szubjektív irány több képviselője a
magáévá tette.48
Általánosan elfogadottnak azonban ezt a nézetet sem
lehet tekinteni, mert nagy azoknak a száma is, akik a
viszontkeresetben védekezési eszközt látnak és ezért azt
külföldi állam ellen is megengedhetőnek tartják.49
Ilyen értelmű döntések a gyakorlatban is előfordultak.50
A kétféle felfogás közötti közvetítő álláspont szerint a
külföldi állam elleni viszontkeresetre joghatóság csak akkor
van, ha az az alapkeresettel összefügg, ha ellenben az össze-
függés (connexitas) nem áll fenn, akkor arra joghatóság
nincs.51
Ez a felfogás némely állam bírói gyakorlatával is
megegyezik, bár a viszontkereset az alapkeresettel vala-
milyen módon mindig összefügg és ezért a közvetítő fel-
fogás sem oldja meg véglegesen a kérdést.
Minthogy a viszontkereset nem védekezési eszköz, a
szubjektív felfogás lényegének csak az a megoldás felel
meg, amely a külföldi állam ellen indított perben támasztott
viszontkeresetre vonatkozó joghatóságot csak újabb alá-
vetés esetén ismeri el.
d) A szubjektív felfogás által megoldandó részletkér-
dések között végül az a probléma szerepel, hogy mi a jogi
hatása az olyan ítéleteknek, amelyeket a bíróság a jogható-

47 Loening: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910. 162. l.
48 Laband, id. in. 540. l. Seuffert, 436. l. Kohler, 320. l. Loening:
Gerichtsbarkeit, a Festgabe Halle-Wittenbergben, 1903. 296. l. Koell-
reutter, id. m. WB. 1. köt. 388. l. Strupp: Grundzüge des positiven
Völkerrechts, 1928. 67. skv. l.
49 Provinciali, 119. l. Oppenheim, International Law, 1938, 1. köt.
653. l. Walker, DPR, 180. l. Féraud–Giruud, 109. l. Westlake, A treatise
on private international law, 1925, 272. l. Tosi–Bellucci: Azioni giudi-
ziarie, 1909, 37. l.
50 High Court of Justice, 1897 november 24. (Tosi -Bellucci: Azioni
giudiziarie contro gli Stati stranieri, 1909, 37. l.) New-York District
Court, 1923, D. C. 551. l.
51 Niboyet, id. m. 540. l. Liszt: VR. 125. l.

ságra vonatkozó általános szabályok figyelembe vétele nél-
kül, vagy azok ellenére hozott meg a külföldi állam ellen.
Az ide vonatkozó elmélet a hibás állami cselekmények
jogi hatásainak Jellinek által végzett vizsgálataira épül fel.
Jellinek szerint az érvényes állami cselekmények feltételei
a következők: a cselekményt a megfelelő államszerv kell,
hogy elvégezze (ítélet pl. általában csak a bíróság által
hozható), a cselekmény tárgya alávethető legyen az állami
hatalomnak (Jellinek példaként említi, hogy két nő házas-
sága nem lesz érvényes, ha a házasságkötés összes többi
feltételei hiánytalanul megvolnának is), végül a cselekményt
a hatáskörrel és illetékességgel bíró állami szervnek meg-
felelő helyen és időben, valamint a megállapított formák
között kell elvégeznie.52 Ha e feltételek valamelyike hiány-
zik, az állami cselekmény érvénytelen. Az érvénytelenségnek
ismét többféle – a fennálló tételes jog szerint különböző –
fokozata lehet (semmisség, megtámadhatóság, visszavonha-
tóság).
Ezeket az általános megállapításokat a bírói ítéletekre
alkalmazva érvénytelen az ítélet, ha azt nem bíróság, vagy
nem a meghatározott bíróság hozta (pl. polgári perben bün-
tető bíróság), ha a perbevitt igény nem esik az állami ha-
talom alá (pl. az ítélet a Hold tulajdonjoga iránt indított
keresetre vonatkozik), vagy ha az eljáró bíróságnak nem
volt meg a hatásköre és illetékessége, végül ha a bíróság
az ítéletet nem a megállapított formák között hozta (ide-
értve az ítélethozatalt megelőző eljárás alaki kellékeit is).
A következőkben csak azzal az esettel foglalkozunk,
mikor jogerős, tehát halasztó hatályú perorvoslattal már
meg nem támadható ítélet mutatja fel valamelyik említett
hiányosságot. A nem jogerős ítélet hiányosságai ugyanis a
rendelkezésre álló jogorvoslat útján esetleg még pótolhatók.
Más az eset, ha az érvénytelen ítélet további jogorvoslattal
már nem támadható meg, akár azért, mert annak a fenn-
álló szabályok szerint helye nincs, akár azért, mert a felek
nem éltek a jogorvoslattal a törvényes határidőben.
Ha a bíróság külföldi állam felett jogerősen jogható-
ságot gyakorolt, noha annak helye nem lett volna, ítélete
a szubjektív felfogás szerint érvénytelen.53 Az érvénytelen-

52 Jellinek: Der fehlerhafte Staatsakt und seine Wirkungen. 1908,
29. skv. l.
53 Meili, id. m. 411. l. Triepel: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten,
Arch. Öff. R. 1912, 225. skv. l. Seuffert, id. m. 444. l. Kohler, id. m. 326. l.
Bríe: (Fischer, Fleischmann) Zwangsvollstreckung gegen fremde Staaten
und Kompetenzkonflikt, 1910, 40. l.

ség oka, hogy kifejezett ellenkező belső állami jogi rendel-
kezés hiányában az államközi jog szokásjogi szabályai a
belföldi hatóságokat külön törvényhozási intézkedés nélkül
is kötelezik.
Jellinek a joghatóság hiányát nem említi ugyan fel azok
között az okok között, amelyek az állami cselekmény, köze-
lebbről a bírói ítélet érvénytelenségét eredményezik, a
szubjektív felfogás szerint azonban a joghatóság megköve-
telése abból következik, hogy a jogviszony az állami fő-
hatalomnak kell, hogy alávethető legyen, még pedig nemcsak
fizikai, hanem jogi értelemben is. Külföldi állam felett a
joghatóság az államközi jog szerint más állam által nem
gyakorolható, ha a belföldi állam ennek ellenére mégis gya-
korolná azt, cselekménye ez okból érvénytelen.
Kérdés azonban, hogy ennek az érvénytelenségnek
melyek a további következményei.
A joghatóság hiányában hozott ítélet érvénytelensé-
gének elvileg két fokozata lehetséges, a semmisség és a
megtámadhatóság. A visszavonhatóság, mint érvénytelenségi
jogkövetkezmény Jellinek szerint csak diszkrecionárius ha-
táskörben meghozott közigazgatási határozatoknál fordulhat
elő, bírói ítéleteknél ellenben nem.
Semmisség esetén az ítélet fogalmilag nélkülözi az ítélet-
jelleget és hozzá semmiféle anyagi joghatás nem kapcso-
lódik. A semmis ítéletnek csak alaki jogereje van (további
fellebbvitellel meg nem támadható), de anyagi jogereje
nincs (az ítélet nem szabályoz ítélt dolgot és nem hajtható
végre).
A megtámadhatóság esetében az ítéletnek nemcsak az
alaki jogereje áll be, hanem ideiglenesen az anyagi jogerő
is. Ez azt jelenti, hogy a megtámadható ítélet ideiglenesen
úgy tekintendő, mint amely a per tárgyát ítélt dolog ere-
jével szabályozza és végre is hajtható. Az érvényes ítélettől
csak abban különbözik, hogy meghatározott időn belül és
meghatározott módon megtámadható és ezzel érvénytelenné
válik. A semmisséghez kapcsolódó joghatások ilyen ítéletnél
csak ennek a záros határidőn belül megindítandó eljárásnak
eredményéhez képest állanak be.
E kétféle lehetőség közül a semmisség az államközi jog
szempontjainak jobban megfelel, mint a megtámadhatóság,
mert ez az államközi jogba ütköző ítélettől a jogi hatásokat
teljes egészükben és összességükben tagadja meg, függetlenül
attól, hogy ennek megállapítására az érdekeltek valamelyike
indít-e eljárást. Nem felel meg viszont ez a megoldás a jog-

biztonság követelményeinek, mert lehetővé teszi, hogy for-
mailag jogerős ítéletektől az anyagi jogi hatás minden
további nélkül megtagadtassék. A jogbiztonság kívánal-
mainak a megtámadhatóság formájában szabályozott, érvény-
telenség jobban eleget tesz, mert a formailag jogerős ítélettől
az anyagi jogi hatást csak meghatározott és záros határidőn
belül megindítható eljárás során vonja meg. Az államközi
jog követelményeivel viszont ez a megoldás egyeztethető
össze nehezebben, mert lehetővé teszi, hogy államközi jogba
ütköző ítéletek ideiglenesen, (a megtámadás elmulasztása
esetében véglegesen is) belső állami jogi anyagi joghatá-
sokat fejtsenek ki.
A semmisség ezenfelül maga után vonja azt is, hogy a
végrehajtás elrendelésénél a joghatóság fennállását a végre-
hajtást elrendelő, sőt bizonyos esetekben az azt foganatosító
bíróságnak érdemben kell vizsgálnia. E felfogás szerint a
végrehajtás elrendelése az ítéletnek csak az alaki jogerejét
tanúsítja. Az anyagi jogerő, illetőleg a joghatóság fennállá-
sának vizsgálata azonban ettől függetlenül is szükséges.
A megtámadhatóságnál erre nincs szükség, mert ott az alaki
és anyagi jogerő egyformán megvan, a megtámadhatóság
viszont lehetővé teszi az államközi jogba ütköző ítéletek
végrehajtását, és azt, hogy a joghatóságot az államközi jog
ellenére gyakorló állam államközi jogi deliktumot kövessen
el és államközi jogilag felelősségre lehessen vonható.
Hogy e két elméleti lehetőség közül tételes jogilag
melyik áll meg, arra nézve a szubjektív felfogás követői
nem egységesek.
Az egyik irány abból az államközi jog elsőbbségét valló
felfogásból indul ki, amely szerint a belső állami jogi aktu-
sok érvénye a belső állami jog rendelkezéseitől függetlenül
az államközi jog szerint döntendő el. E felfogás követői
szerint a belső állami jog és az államközi jog között ellentét
nem állhat fenn, mert a cselekmény esetleges belső állami
jogi érvényességét az államközi joggal fennálló ellentéte
lerontja.
E szerint a felfogás szerint a joghatóságot a külföldi
állam felett az államközi jog ellenére gyakorló ítélet semmis.
Alaki jogereje fennállhat ugyan, hozzá azonban anyagi jog-
hatások nem fűződnek és ezért azt az államközi jog szabá-
lyainak megsértése miatt úgy kell tekinteni, mintha meg
sem hozták volna. Az ítélet semmissége közvetlenül az állam-
közi jogból folyik és fennáll, függetlenül attól, hogy az
ítéletet a belső állami jog is semmisnek tekinti-e.
E felfogásnak egy enyhébb változata szerint az ilyen

ítélet belső államjogilag érvényes ugyan, államközi jogilag
azonban – tehát más államban – semmis.54
Ezzel a felfogással szemben Jellinek a joghatóságot az
államközi jog ellenére gyakorló ítéletet csupán megtámad-
hatónak tartja. Arra hivatkozik, hogy a belső állami jogi
perrendtartások a semmis ítélet fogalmát nem ismerik. Jel-
linek mellett szól az is, hogy az ítélet semmissége esetében
a joghatóság fennállását vagy fenn nem állását, illetőleg
az ítéletnek érvényességét vagy érvénytelenségét voltaképen
mindig a végrehajtás elrendelésénél kellene figyelembe
venni. A végrehajtás elrendelésénél azonban ilyen vizsgálat
rendszerint nem történik.
Jellinek felfogása alapítható még arra is, hogy az íté-
leti hiányosságok csak szabályszerű jogorvoslat keretében
orvosolhatók. Jogerős ítélet esetében csak rendkívüli jog-
orvoslat keretében, vagy esetleg nem is jogorvoslati, hanem
más eljárás formájában igazíthatók helyre. Ezek a rend-
kívüli jogorvoslatok, illetőleg külön eljárások azonban nem
tételezik fel az eredeti ítélet semmisségét, hanem csak a
jogerős ítélet által kifejtett és a fennálló jog rendelkezé-
seivel ellentétben álló joghatások megerőtlenítésére irá-
nyulnak.55
Jellinek elmélete szerint ennek elérésére a fennálló
tételes jog szerint két mód lehetséges: azoknál az ítéletek-
nél, amelyek joghatásaikat a jövőben hosszabb ideig, huza-
mosan fejtik ki, a megtámadási kereset, más esetekben
pedig a perújítás.
A szubjektív felfogásnak ez a két iránya túlságos egy-
oldalúsággal a kérdés államközi jogi oldalát tartja csak
szeme előtt. Különösen szembetűnik ez annál az elméletnél,
amely a belső állami jogi ítélet és az államközi jog közötti
ellentétből a legmesszebbmenő következményeket vonja le
az államközi jog javára, midőn az ítéletet belső állami
jogilag is semmisnek tekinti. De a másik felfogás is túl-
ságosan az államközi jog szempontjait állítja előtérbe, az
államközi jogba ütköző ítéletet szintén érvénytelennek
tartva, bár tételes jogilag a fennálló helyzettel, a gyakor-
lati követelményekkel és főként a jogbiztonság elvével szá-

54 Praag: Juridiction, 536. l. Ez a felfogás azonban a gyakorlati
élettel ellentétben áll: annak ugyanis, hogy az ítélet belső államjogilag
érvényes, más államban azonban nem, gyakorlati jelentősége nincs,
mert a külföldi ítéletek elismerése még további feltételekhez van kötve.
55 RG, 1905 okt. 14. (RGZ, 61. köt. 559. l.) és RG, 1900 ápr. 26.
(RGZ, 46. köt. 75. l.)

molva az érvénytelenség fokát a kisebb súlyú megtámad-
hatóságban konstruálja meg.
A szubjektív felfogásnak mind a két iránya túlmegy a
tételes jog szabályozásán, mikor a joghatóságot az állam-
közi jog ellenére gyakorló ítéletet érvénytelennek, (semmis-
nek, illetőleg megtámadhatónak) tartja. Ennek a felfogásnak
a követői abba a hibába esnek, hogy az élő jog tételes
rendelkezéseinek bemutatása helyett előre megszerkesztett
tételekkel dolgoznak, amelyeknek érvényesülését a tételes
jog esetleg szembeszökően ellentétes rendelkezései mellett,
helyesebben annak ellenére is biztosítani akarják. Ezért azt
az általuk megtalálni vélt államközi jogi szabályt, amely
szerint a külföldi állam a joghatóság alól általában ki van
véve, annyira feltétlenül érvényesülőnek tartják, hogy az
ezzel látszólag ellentétes rendelkezéseket vagy nem veszik
észre, vagy azoknak a valóságtól teljesen eltérő joghatást
tulajdonítanak.
A fennálló tételes jog szerint ugyanis, akár az állam-
közi jognak, akár a belső állami jognak a rendelkezéseit
vesszük is figyelembe, a joghatóságot államközi jogellenesen
gyakorló ítélet jogerőssé válva a jogerős ítélet összes jogi
hatásait kifejti.56
A belső állami jog szempontját tekintve ez azonnal
világos. A belső állami jog nem ismer olyan rendelkezést,
amely szerint az ilyen ítélet semmis volna. A semmis ítélet
fogalma különben is eddig még csak a tudományban ala-
kult ki, a gyakorlat, illetőleg a tételes jog azonban ezt a
fogalmat nem ismeri. Belső állami jogilag az ítéleti hiá-
nyosságok, ha a szabályszerű perorvoslatok útján nem
orvosoltattak, az ítélet jogerejét, anyagi értelemben is
– nem érintik. Amennyiben tehát valamely állam bírósága
a külföldi állam ellen olyan jogerős ítéletet hozott, amely
a szubjektív felfogás szerint az államközi jog figyelembe-
vételével nem lett volna meghozható, ez az ítélet a többi
jogerős ítélettel mindenben egy tekintet alá esik. Mivel a
belső állami jogok nem ismerik a semmis ítélet fogalmát,
a kérdéses ítélet semmisségéről tételes jogilag nem lehet
szó. Ugyanez a helyzet a megtámadhatóság tekintetében is.57

56 Ezt a helyes felfogást teszik magukévá a szubjektív irány kö-
vetői közül Loening, Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910,
165. l. Nussbaum, Deutsches internationales Privatrecht, 1932, 392. l.
Hellwig: System des deutschen Zivilprozessrechts I. köt. 1912. 77. l.
Kann: Rechtsverfolgung gegen auslandische Staaten, JW, 1910, 178. l.
57 A semmis ítélet fogalmát a magyar irodalomban először Plósz
fejtette ki. (A semmisség fogalma a polgári perjogban, Akad. Ért. 1898.)

De hasonlóképen áll a dolog az államközi jog szempont-
jából is. Az államközi jog a vele ellentétes állami cselek-
ményeket nem tekinti érvénytelennek. Ha valamely állami
cselekmény államközi jogszabályt sért, ez belső állami
jogilag az államközi jog szerint is érvényes ugyan, legfel-
jebb az állam államközi jogi felelősségét vonja maga után.
Ez viszont független a belső állami jogi cselekmény érvé-
nyességétől. Az államközi jogi felelősség alapja, ha a
cselekmény egyúttal a belső állami jog szerint is érvény-
telen, a belső állami jog téves alkalmazása és az ezzel
elkövetett államközi jogi deliktum. Abban az esetben pedig,
ha a cselekmény csak az államközi jogba ütközik, a fele-
lősség alapja az államközi jogellenes belső állami jogot
létrehozó szerv által elkövetett államközi jogi deliktum.
A külföldi állam ellen a joghatóság hiányában hozott
jogerős belföldi ítélet tehát érvényes. Legfeljebb csak any-
nyiban különbözik a többi jogerős ítélettől, hogy egyes
államok belső tételes joga szerint az ilyen ítéletek végre-
hajtása különleges szabályok szerint történik. Külön tételes
rendelkezés hiányában az ilyen ítéletek jogi hatása, belső
állami jogilag a többi jogerős ítélettől miben sem külön-
bözik, a szubjektív irány felfogása szerint azonban állam-
közi jogilag esetleg az állam államközi jogi felelősségét
vonhatja maga után.58
Az irodalomban felmerült az a nézet, hogy az ily íté-

Már ő hangoztatta, hogy a jogerős ítélet semmisségének vitathatását
közrendi okokból korlátozni kell és hogy az ítélet látszatával bíró ítélet
hatálya lehetőleg fenntartandó. A semmisség következményei Plósz
szerint csak bírói eljárás során volnának kimondhatók. (A közvetlen
szóbeli eljárásban minő jogorvoslatok engedendők meg? Magyar Jogász-
gyűlés. 1874. évk. 224. l.) Roggenkamp, aki a kérdést nem az állam,
hanem a területenkívüli személy ellen hozott ítélet szempontjából vizs-
gálta, szintén hangoztatja, hogy a semmis ítélet fogalmát az újabb
perjogi tudomány teremtette meg, azonban tételes jogilag minden jog-
erős ítéletnek kötelező ereje van. (Das Gerichts- u. Vollstreckungsver-
fahren gegen den auslandischen Gesandten, 1934, 31. l.)
58 L. Provinciali: L’immunitá giurisdizionale degli Stati stranieri.
1933, 140. l. Ennek a felelősségnek részletes vizsgálata tanulmányunk körét
már meghaladja. A törvényhozásért, illetőleg a bírói ítéletért való fele-
lősség kérdésében kialakult államközi jogi szabályokkal más helyen
foglalkoztunk. (Arató: Die völkerrechtliche Haftung, 1937. 34. skv. l.)
Az egész kérdésről kimerítő tájékoztatást ad irodalmi adatokkal: Ker-
tész: Az állam nemzetközi felelőssége. 1938. 116. skv. l. L még: Bibó:
A szankciók kérdése a nemzetközi jogban. 1934 és Búza: A deliktum
fogalma a nemzetközi jogban, 1942.

letek meghozatalánál, illetőleg végrehajtásakor közigazga-
tási eljárás, illetve a diplomáciai út igénybevétele volna
célszerű, csak de lege ferenda szempont, de a fennálló tételes
jogban – egyes kivételeket nem tekintve – alapja nincs.

4. Az objektív irány.
A) Míg a szubjektív irány a külföldi állam feletti jog-
hatóság vizsgálatánál figyelmét elsősorban a jogviszony
alanyára, az államra fordítja és ennek tulajdonságai közül
kiindulópontként – különböző szempontokból, de minden
esetben egyformán – az állam szuverenitását, különleges
közjogi vagy államközi jogi helyzetét tekinti, addig az
objektív irány a jogviszony tárgyi minőségét veszi alapul,
függetlenül a jogviszony alanyától és a joghatóság kér-
dését a jogviszony tárgyi jellege és nem az abban szereplő
alany különleges tulajdonságai alapján igyekszik megoldani.
Az objektív iránynak szintén több változata alakult ki.
a) Az egyik felfogás az állam jogviszonyainak két egy-
mástól jól elkülöníthető csoportra való felosztását veszi
kiindulási alapul. Szerinte az állam bizonyos cselekményei
az állami szuverenitással semmi kapcsolatban nincsenek,
azokat az állam nem mint közhatalmi szervezet, hanem mint
egyszerű magánszemély végzi. Hogy itt az állam egyszerű
magánszemélyként kíván fellépni, azt legjobban az mutatja,
hogy ezekre az ügyletekre nézve az állam aláveti magát a
közönséges magánjogi rendnek.59 De nemcsak a közönséges
magánjogi szabályok irányadók ilyenkor az államra, hanem
a polgári perrendtartás is. Ezekben az ügyekben az állam
a vele szembenálló fél részére ugyanazt a bírói jogvédelmet
adja meg, mint amelyet az ilyen jogviszonyban álló közön-
séges magánfélnek általában megad. Hogy az állam elleni
perek egyes különleges perjogi szabályai a kérdés lényegét
nem érintik, arra már rámutattunk. Ha pedig az állam a
közönséges magánjogi rend uralma alatt áll, nem hivatkoz-
hatik olyan mentességre, amely őt állam-jellegénél fogva
illeti meg. Az állam-jellegből folyó különleges jogi helyzet
ugyanis közjogi eredetű, így a magánjog erre nem lehet
figyelemmel.
Ez a megoldás az objektív irány szerint szükségszerű
következménye annak, hogy az állam nemcsak államközi

59 Fiore: Il diritto internazionale codificato e la sua sanzione
giuridica, 1909, 336. l.

jogi, illetőleg közjogi jogalany, hanem magánjogi alany is.
Ezt különben a szubjektív felfogás hívei sem vitatják. El-
térés a szubjektív és az objektív álláspont között csak ott
mutatkozik, hogy ez utóbbi szerint a magánjogi térre eső
állami ügyletek egyszersmind a joghatóságra vonatkozó
belső állami jogi közönséges szabályozás alá is esnek.
Az objektív irány az állami cselekmények ilyen szét-
választásával nem az állam személyiségét, még kevésbbé az
államszuverénitást akarja kettéosztani. Elismeri tehát, hogy
az állam személyisége ketté nem választható és a kincstár-
nak mint a szuverén közhatalmi államtól különböző magán-
jogi jogi személynek megkülönböztetett jogállása a mai
jogállapot alapján nem tartható fenn. Elismeri azt is, hogy
a szuverenitás is egy és oszthatatlan. A szubjektív felfogás-
nak csak azt a következtetését nem teszi magáévá, hogy az
állam cselekményei is egységesek, oszthatatlanok és egy-
forma jellegűek.60
Az államszemélyiség kettéoszthatatlanságának erősebb
hangsúlyozása céljából az objektív irány egyes követői téte-
lüket olyformán állították lel, hogy az állami cselekmények
nem köz- vagy magánjogi cselekményekre, illetőleg jog-
viszonyokra oszthatók fel, hanem szuverén és nem szuverén
cselekményekre.61 Bár ez a szövegezés az előbbitől csak a
szavakban tér el, mindenesetre világosabban kifejezi, hogy

60 Ennek az elvnek a hangoztatásában azonban az objektív irány
nem egységes. Így Tosi–Bellucci (Le azioni giudiziarie contro gli
Stati stranieri. 1909, 78. l.) a külföldi állam alávetését épen azzal
okolja meg, hogy az államnak kettős személyisége van és az alávetés
„conseguenza logica della duplice personalitá dello Stato”. Ugyanígy:
Laurent: Droit civil international, III.1880, 61. és 80. l. Ezzel a fel-
fogással az objektív irány nagy támadási felületet adott a szubjektív
irány részére, amely azt erősen ki is használta. Természetesen az
nem vitás, hogy az állam a különböző jogrendszerekben, így az állam-
közi jogban, továbbá a belső állami jogban, itt is a közjogban, illetőleg
a magánjogban jogalanyisággal rendelkezik. A szubjektív felfogás csak
azt kifogásolta, hogy az objektív felfogás egyes képviselői az állam
személyiségét is megkettőzték, megkülönböztetve egy nem szuverén
magánjogi államot és egy közjogi, illetőleg államközi jogi személy-
államot. Az objektív iránynak az az ága méltán hívta ki maga ellen
a szubjektív irány elítélését. Ezért hangsúlyozta később kifejezetten
az objektív irány, hogy az államszemélyiség egységét és a szuverenitás
oszthatatlanságát a maga részéről is elismeri. (Böger: Die Immunitat
der Staatsschiffe, 1928, 39. l., amely munka ugyan csak az államhajók
mentességét vizsgálja, azonban idevonatkozó vizsgálatai általános szem-
pontból is jelentősek.)
61 Lapradelle: La saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910,
786. l.

az állam személyisége nem kettőztetik meg (mint ezt Anzi-
lotti állítja62), bár jogügyletei közül egyesek közhatalmi jel-
legűek, mások viszont ezt a jelleget nélkülözik.
Az objektív felfogás szerint az utóbbi cselekményeknél
az állami egyenlőség kérdése fel sem merülhet. Az egyen-
lőség ugyanis az állami szuverenitásból következik, tehát
csak ott érvényesülhet, ahol az állami szuverenitás is jelen
van. Minthogy azonban itt épen szuverenitás-mentes állami
ügyletekről van szó, nem lehet a szuverenitásból levezetett
és azt feltételező egyenlőségre ezeknél az ügyleteknél is
tekintettel lenni. Az, hogy a külföldi állam a belföldi bíróság
elé kerülhet és a polgári perben közöttük lévő alárendelt-
ségi viszony a szuverén államok államközi jogilag biztosított
és elismert egyenlőségen nyugvó viszonyának nem felel
meg, nem sértheti meg a szuverenitás államközi jogi elvét,
mert a külföldi állam magánjogi ügyletéből a szuverén
jelleg hiányzik. A joghatóságot a külföldi állam felett
gyakorló bíróságok gyakorlata is ezen a gondolatmeneten
épül fel.63
E gyakorlati meggondolások kiinduló pontja az a meg-
állapítás, hogy ha az állam magánjogi ügyletek kötésébe
bocsátkozik és ezáltal idegen állam szuverenitása alá tar-
tozó jogterületen is vált ki jogi hatásokat, az idegen szuve-
renitás alatt álló jogterületen saját szuverenitására nem
hivatkozhatik. Ha az állam magánjogi ügyletei nem lépik át
saját jogterületének határait, az államnak szabadságában
áll saját ügyleteit az általános magánjogtól eltérően is sza-
bályozni, sőt esetleg a bírói jogvédelem alól teljesen kivonni.
Egészen más a helyzet, ha az állam tevékenysége saját jog-
területét elhagyva olyan jogterületen is vált ki jogi hatá-
sokat, amelyen másik állam a szuverén. Ha az állam magán-
jogi ügyleteivel erre a területre belép – és ez a belépés
minden olyan esetben megállapítható, amikor az ügylet jel-
legénél fogva a másik állam bíróságai elé kerülhet, – itt
szuverenitásából kifolyólag különleges jogállás őt nem illeti
meg. Jogállása teljesen azonos az ugyanazon a jogterületen

62 Anzilotti: Die Zustandigkeit der italienischen Gerichte gegen-
über fremde Staaten, Z. für IPR und Strafrecht. 1895, 24. l.
63 L. az eddig itt idézett munkákon felül még: Foelix: Traité de
droit International privé, I. köt. 1856, 394. skv. l. Weiss: Manuel de
droit international privé, 8. éd. 1920, 603. l. Paepe: De la compétence
civile a l’égard des Etats étrangers et de leurs agents politiques, diplo-
matiques ou consulaires, j. d, i. pr., 1895, 31. skv. l. Politis: Les em-
prunts d’Etat en dr. int. 1894, 208. l. Spée: De la compétence des tri-
bunaux nationaux ŕ l’égard des gouvernements et des souverains
étrangers, J. d. i. pr. 1876.

azonos módon hasonló jogi hatásokat létesítő más szemé-
lyekével.64
b) Annak oka, hogy az állam más állam jogterületére
magánjogi ügyleteivel belépve az ott érvényesülő jogható-
ságnak alá van vetve, elsősorban a jóhiszeműség és a mél-
tányosság. Ha ugyanis az állam a másik állam területén a
joghatóság alól mentes, ez ügyleti ellenfelére méltánytalan
volna. Az állam ugyanis így minden reá nézve biztosított
jogi előnyt az ezzel járó joghátrányok nélkül élvezne.
A magánjogi ügylet joghatásai beállnának, úgy, amint ezt
az állam az ügylet kötésekor elérni szándékozott. A külföldi
állam jogi rendje ennek az ügyletnek jogi védelmét is biz-
tosítaná. Az állam a vele szembenálló fél ellen bármikor a
másik állam bíróságaihoz fordulhatna jogvédelemért. Az
állammal szembenálló fél azonban hiába fordulna saját
bíróságaihoz jogvédelemért a külföldi állammal szemben,
ezt ott nem kaphatná meg. Ezért kénytelen lenne a vele
jogviszonyban álló államot annak saját bíróságai előtt pe-
relni, holott ez sokszor költséges és nagy nehézségekkel is
jár. A jóhiszeműség és méltányosság kívánja tehát, hogy az
államot a vele jogviszonyban álló külföldi fél hazai bíró-
ságai előtt is ép úgy perelhesse, mint bármely más külföldi
magánszemélyt, már csak azért is, meri az alperes államnak,
mint állandó külföldi képviseletekkel is rendelkező és gaz-
daságilag erősebb félnek sokkal könnyebb külföldön véde-
keznie, mint a felperesnek a pert külföldön megindítania.65
Hangoztatja ez a nézet, hogy ha az állam a külföldi
jogterületen ténykedés előnyeit élvezi, úgy viselnie kell az
ezzel járó hátrányos következményeket is. Annál is inkább,
mert a mentesség a joghatóság alól az állami kereskedelmi
élet mai fejlettsége mellett már sem nem megokolt, sem
nem célszerű. A külföldi államnak a belföldi joghatóság
alól való kivétele elavult és méltánytalan ezenfelül azért is,
mert a felperes külföldi bíróság előtti fellépésének gyakor-
lati nehézségei annyira nagyok, hogy a jogvédelemnek ezt a
módját szinte használhatatlanná teszik. Így a külföldi állam
mentessége a nemzetközi kereskedelem jelentős területein
jogvédelemnélküliséget, illetve valóságos anarchiát jelent.

64 Beitzke: Juristische Personen im Internationalen Privatrecht und
Fremdenrecht, 1938, 193. l.
65 Mamelok: Die juristische Person im internationalen Privat-
recht, 1900, 162. skv. l.; v. Bar: Theorie und Praxis des internationalen
Privatrechts, II. köt. 1889. 666. skv. l.
66 Phillimore: Immunité des Etats au point de vue de la juri-
diction ou de l’exécution forcée, Cours, 1925–III. 470. l. Loening:
Gerichtsbarkeit, Festgabe Halle-Wittenberg, 1903, 245. l.

B) Miként a szubjektív irány a maga állásfoglalását nem
tudta következetesen keresztülvinni, hanem a tényleges gya-
korlatot szem előtt tartva bizonyos mértékű kivételeket volt
kénytelen tenni merev álláspontja alól, úgy az objektív
irány sem tudta felfogását következetesen kiépíteni. Szintén
számolnia kellett ugyanis a gyakorlatnak olyan irányával,
amely az általa felállított tiszta elméleti rendszerbe nem
illik bele.
Ilyen kivétel a külföldi állam ellen hozott ítélet végre-
hajtása.
A végrehajtás a külföldi állammal szemben a külföldi
állam vagyonának általában csak a belföldön fekvő részeire
terjed ki. Legcélravezetőbb volna ugyan a külföldi államot
marasztaló ítéletet magában a külföldi államban végrehaj-
tani, hiszen a legnagyobb valószínűség szerint itt lehet a
legkielégítőbb fedezeti alapot találni. Erre azonban több-
nyire nem kerülhet sor, mert az ítéletek végrehajtása
tekintetében az államok általában nem állanak végrehajtási
viszonosságban. Így az ítélet más állam területén amúgy
sem lenne végrehajtható. De még ha a végrehajtási viszo-
nosság a joghatóságot gyakorló állam és az alperes között
kivételesen fenn is állana, az állam a maga ellen hozott íté-
letet közrendi okokból többnyire ekkor sem hajtaná végre.
A külföldi államot marasztaló ítéletnek az alperes jog-
területén való végrehajthatatlansága természetes következ-
ménye a külföldi ítéletek végrehajtása tekintetében jelenleg
fennálló jogi helyzetnek. Ezt az objektív irány is fenntartás
nélkül elfogadja. Az objektív felfogás következetes érvé-
nyesítése azonban azt már megkívánná, hogy a végrehajtás
a külföldi államnak a belföldön lévő vagyonára akadály
nélkül foganatosítható legyen. A külföldi állam belföldi
vagyonának a foglalás alól mentessége ugyanis az objektív
felfogás szerint nem nyugszik jogi alapon, sőt ellentétben
van a joghatóságot gyakorló állam szuverenitásával. Nem
lehet e tekintetben az államközi jog korlátozásaira sem hi-
vatkozni, mert a joghatóságot gyakorló állam és az alperes
állam között nem államközi jogi, hanem belső államjogi
viszony áll fenn, sőt a végrehajtás nem is a két állam, hanem
az alperes állam és egy magánszemély közötti jogviszony
következménye, és így semmi esetre sem államközi jogi,
hanem magánjogi alapokon nyugszik.67

67 Paepe: Compétence civile, 37. l. A diplomáciai képviselőkre
nézve hasonlóan: Slatin: De la juridiction sur les agents diplomatiques,
Clunet, 1884, 472. l. Feine: Die völkerrechtliche Stellung der Staats-
schiffe, 1921. 71. l. szintén megállapítja, bár csak az állami hajókra

Az objektív iránynak ezt a következetes álláspontját
azonban az objektív felfogást követő államok gyakorlata
nem fogadta el. A belga joggyakorlat szerint a joghatósága
külföldi állam magánjogi ügyleteire általában véve kiterjed
ugyan, de a végrehajtási eljárásra nem. Érthető tehát, hogy
épp a belga Laurent mutatott rá arra, hogy az objektív fel-
fogás a gyakorlatban nem érvényesül a maga merevségében.68
Ennek oka szerinte politikai természetű és így a jelenlegi
jogállapot jogi eszközökkel nem is orvosolható. Laurent az
államközi szervezkedés kezdetlegességével és tökéletlensé-
gével okolja meg a végrehajtás tekintetében fennálló ezt a
kezdetleges jogi helyzetet.
Laurent megállapításai azonban túlságosan egyoldalúak.
Kizárólag a belga jogállapotot tartják szem előtt, holott pl.
az olasz jogban elvileg el van ismerve a külföldi állam ellen
hozott ítélet végrehajthatósága.
Az olasz és belga gyakorlat közötti különbséget egyesek
azzal magyarázzák, hogy a joghatóságnak alávetettség csak
a bírói eljárásra vonatkozik. Ott, ahol a végrehajtás is bírói
eljárás (Olaszország), ez akadálytalanul foganatosítható, ott
ellenben, ahol a bírói ítélet végrehajtása közigazgatási úton
történik (Belgium), végrehajtásnak a külföldi állam ellen
nincs helye.69
A külföldi állam elleni végrehajtásnak egy további gya-
korlati korlátja (amely megtalálható a szubjektív felfogást
követő államok gyakorlatában is, ha a joghatóságot kivéte-
lesen mégis elismerik) abban áll, hogy ha a külföldi állam
ellen végrehajtásnak helye van is, a külföldi államvagyon
bizonyos része a végrehajtási eljárás alól mindenképen
mentes.
Így pl. a külföldi állam tulajdonában lévő és diplomá-
ciai képviseletének elhelyezésére szolgáló épület még akkor
sem vonható végrehajtás alá, ha a végrehajtásnak az állam
ellen különben helye volna.70 Ezt az általánosan elfogadott

vonatkozólag, hogy azok a közönséges magánszemélyek hajóihoz ha-
sonlóan kiváltságokat nem élveznek, de nem lehetnek végrehajtás
tárgyai.
68 Laurent, id. m. 87. l.
69 Böger: Die Immunitat der Staatsschiffe. 1928, 42. l.
70 Ez a tétel az újabb gyakorlatban a prágai magyar követségi
épületre 1928-ban vezetett végrehajtás során érvényesült. Ezt a végre-
hajtást a csehszlovák-magyar vegyes döntőbíróság határozata alapján
a brünni törvényszék rendelte el. E végrehajtás során lefoglalták a
prágai magyar követség elhelyezésére szolgáló épületet is, azonban a
magyar kir. kormány diplomáciai úton tett tiltakozására a végrehajtást

tételt az objektív irány kiterjesztette a diplomáciai kép-
viselet céljait szolgáló valamennyi külföldi állami vagyon-
tárgyra, sőt azokra a vagyontárgyakra is, amelyeket a
külföldi állam a másik állam területén nem diplomáciai
képviselete céljaira, hanem egyéb közjogi célra tart fenn.
C) Az objektív irány állásfoglalása a külföldi állam
feletti joghatóság kérdésében ezek szerint a következő:
A külföldi állam a belföldi joghatóság alól csak közjogi
jellegű ügyleteire nézve van kivéve, magánjogi ügyletei te-
kintetében azonban annak alá van vetve.71
E szabály alól kivételek:
Bizonyos esetekben a végrehajtási eljárásnak a külföldi
állam nincs alávetve (vitás!).
Végrehajtás esetében sem vezethető foglalás a külföldi
állaim közjogi használatra rendelt vagyontárgyaira. 
Miként a szubjektív felfogás esetében, úgy itt is több
részletkérdés megoldása vált még szükségessé.
a) E részletkérdések közül az első az, hogy mikép hatá-
rozható meg egy ügylet közjogi jellege.
A perbevitt jogviszony köz-, illetőleg magánjogi jelle-
gének eldöntését az objektív irány egyes képviselői nagyon
egyszerű elv segítségével végezték. Azok az ügyletek, ame-
lyeket az állam mint legfőbb hatalmi szervezet végez,
kizárólag az állam által végezhetők. Csak az állam tarthat
közalkalmazottakat, csak ő tarthat fenn hadsereget, így a
közszolgálati jogviszony, vagy a védkötelezettség közjogi
jellegű viszonyok. Az állam magánjogi ügyleteit ellenben
magánszemélyek is végezhetik. Adás-vételi ügyletet nem-
csak az állam, hanem bárki köthet, kártérítésre nem csak
az állam lehet kötelezve, hanem akármelyik magánjogi
jogalany is.
Ennek a meggondolásnak az alapján a közjogi ügy-
letek kritériuma abban állna, hogy ezeket az ügyleteket csak

a csehszlovák igazságügyminisztérium felfüggesztette. (Deák: Immunity
of a foreign mission’s premises from local jurisdiction. A. J. 1. L. 1929,
512. l.) A csehszlovák törvényhozás hozott ugyan hasonló esetek el-
kerülése végett törvényes rendelkezést, ez azonban a foglaláskor még
nem volt hatályban. Ugyanezt a mentességet biztosítja a magyarországi
külföldi követségi épületek részére az 1937 : XVIII. t. c. 5. §-a.
71 Tosi–Bellucci, Azioni giudiziarie contro gli Stati stranieri, 1909,
346. l. Bar: id. m. II. köt. 677. l. Mamelok: id. m. 193. l. Esperson:
Condizione giuridica dello straniero secondo le legislazioni italiana ed
estere, 1890, 444. l. A diplomáciai képviselőkre nézve ez az elv már
Bynkershoek-nál megtalálható, De foro legatorum C. XVI.

az állam kötheti meg, illetőleg ilyen jogviszonyokban csak
az állam állhat. Azok az ügyletek, illetőleg jogviszonyok,
amelyekben a jogosított vagy a kötelezett nemcsak az
állam, hanem a tételes magánjog idevonatkozó korlátai
között bárki lehet, magánjogi ügyletek.72
 A gyakorlatban annak a kérdésnek az eldöntése, hogy
valamely állam ügylete közjogi vagy magánjogi jellegű,
illetőleg szuverenitással kapcsolatos vagy szuverenitás nél-
küli-e, nagyobb nehézségekkel szokott járni. Ennek oka az,
hogy az ilyen ügyletek jellegét az egyes államok pozitív
jogrendszere más és más alapon állapíthatja meg.73 Az, hogy
valamely állami ügylet az egyik, vagy a másik csoportba
tartozik-e, nem jár az illető ügylet természetével, nem el-
választhatatlan velejárója az illető jogviszonynak, hanem a
fennálló tételes jog rendelkezéseihez képest ítélendő meg s
ezért hely és idő szerint változó.74
További kérdés, hogy milyen jog rendelkezései szerint
kell az ügylet köz- vagy magánjogi jellegét eldönteni és hogy
milyen módon bizonyítható az ügylet köz- vagy magánjogi
jellege.
Az első kérdés a nemzetközi magánjognak a minősí-
téssel kapcsolatos kérdései közé vezet. Az objektív irány
képviselői, bármennyire sokoldalúan és minden részletre
kiterjedően világították is meg felfogásukat, ennek a kér-
désnek a megoldásával részletesen nem foglalkoztak. Csak
annyit jegyeznek meg, hogy ennek a kérdésnek a megíté-

72 Foelix: Traité de droit international privé, 1. köt. 1856, 396. l.
Walton: State immunity in the laws of England, France, Italy and
Belgium, J. of comp. legisl. and int. law, 1920, 257. l. Lapradelle: La
saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910, 784. l. Paepe, id. m. 33. l.
73 Moór: Öffetliches und privates Recht, Rev. int. de la théorie
de droit, 1938.
74 A nagyjából azonos elveken felépülő európai jogok között az e
téren fennálló eltérések aránylag kisebb terjedelműek. Így a kontinen-
tális jogrendszereket az angol joggal összehasonlítva a kontinensen
közjogi jellegűnek minősített ügylet Angliában igen sok esetben magán-
joginak minősül, már csak azért is, mert ott a közjog és magánjog
közötti megkülönböztetés a kontinentális elveknek megfelelően nem
tehető meg. (Dicey: Introduction to the study of the law of the consti-
tution, 1923, 326. l.) De különösen szembetűnő ez a különbség a konti-
nentális jogrendszereknek a szovjetorosz joggal való összehasonlításakor,
mert a szovjet jog szerint az ügylet igen sok esetben állami közjogi
ügyletnek minősül akkor, mikor az a kontinentális jogok szerint egy-
szerű magánjogi ügylet. Ilyen különbség áll fenn pl. az összes szovjet-
külkereskedelmi ügyletek jogi jellegének megítélése terén.

lése nem történhetik a lex fori szerint, hanem általában az
alperes állam joga szerint döntendő el.75
Azt azonban az alperes államnak az objektív irány
szerint nem szükséges perrendszerűen bizonyítania, hogy
saját joga szerint a kérdéses ügylet valóban közjogi, illetőleg
szuverenitás-gyakorlással kapcsolatos ügyletnek minősül.
Elegendő ezt a perben egyszerűen kijelentenie. Kijelentését a
perbíróságnak az anyagi jogszerűség vizsgálata nélkül el
kell fogadnia.76
Ha tehát a perbevont állam azt a kijelentést teszi, hogy
a perbevitt jogviszony az ő joga szerint közjogi természetű,
a perbíróságnak az eljárást joghatóság hiányában meg kell
szüntetnie. Ez az elv ismét engedmény a szigorú objektív
felfogás részéről a szubjektív irány javára, mert a külföldi
állam alperes részére olyan kedvezményt engedélyez, amely
kedvezmény a nem állam-alperest nem illeti meg.
Ezt az elvet az antwerpeni kereskedelmi törvényszék
egy ízben kifejezetten kimondotta és egy Finnország ellen
indított kereset elbírálásánál ténylegesen alkalmazta.77
b) A másik kérdés, a külföldi állam megidézésének és
perbeli képviseletének kérdése, nemcsak az objektív felfogás
megoldandó kérdései közé tartozik, hanem az idevonatkozó
jogszabályra a szubjektív felfogásnak is szüksége van. Ez
utóbbi is elismeri ugyanis bizonyos esetekben a jogható-
ságot a külföldi állammal szemben. Minthogy ilyen ese-
tekben a külföldi állammal a perbíróság lép érintkezésbe,
neki kell megállapítania a külföldi államnak azt a kép-
viselőjét, akihez külön meghatalmazás nélkül fordulhat és
akinek az idéző végzéssel ellátott keresetlevelet is kézbe-
síttetheti.
Ez azért okoz nehézséget, mert az állam perbeli kép-
viseletére rendszerint külön hatóságok vannak hivatva. Ezen

75 L. Cobbett: Leading cases of international law, 1922. I. köt. 271. l.
A kereskedelmi hajók jogállására nézve: Beitzke: juristische Personen
im IPR im Fremdenrecht, 1938, 194. l. U. ő: Die Reichsbahn vor aus-
landischen Gerichten, DJZ, 1936, 1269. l. Hellburg: Lehrbuch der deut-
schen ZPO, 135. l.
Egyébkent ez a nézet nem általános. Egyes vélemények szerint a
minősítés a lex fori szerint történik: Miele: In tema di giurisdizione
dei tribunali italiani sullo Stato russo, Riv., 1937. 218. l. Niboyet, Immu-
nités de juridiction, Rgdipr, 1936, 533. l.
76 Weston: Actions against the property of sovereigns. Harward
Law Rewiew, 1918, 275. l.
77 Tribunal de commerce, Anvers, 1920 febr. 9. Clunet, 1923, 275. l.
Ugyanezt az elvet fejti ki Fairman: Some disputed applications of State
immunity. A. J. I. L. 1928, 466. l. és Cobbett id. m. 271. l.

felül az állam külföldön politikai és kereskedelmi képvise-
letére külön diplomáciai és konzuli szervezetet tart fenn.
Kérdés, hogy az idézéssel ellátott keresetlevelet a perbeli
képviseletre általában hivatott különleges rendeltetésű állami
szervnek, vagy a diplomáciai, illetőleg konzuli képviselőnek
kell-e kézbesíteni.
Az irodalom ezzel kapcsolatban csak annak a megálla-
pítására szorítkozott, hogy az államot képviselője útján kell
megidézni.
Részletesebben tárgyalja a kérdést Tosi-Bellucci, aki rá-
mutat arra, hogy a külföldi bíróság az államot csak az
államközi jogi képviseletre hivatott szervei útján idézheti
meg. A perbeli képviseletre általában hivatott szervhez a
külföldi bíróság közvetlenül nem fordulhat, mert az állam
ép azért tart fenn az államközi érintkezés lebonyolítása
végett külön szerveket, hogy más államok vele ezeken ke-
resztül érintkezzenek.78
Ilyen általános képviseletre hivatott államközi szerv
elsősorban a külföldi államfő volna és így az állam ellen
indított kereseteket neki kellene kézbesíteni. Ez azonban
nem szokásos. Helyette általában a diplomáciai képvisele-
tekhez fordulnak.
A gyakorlat a diplomáciai képviselőn felül a konzuli
képviselőnek történő kézbesítéseket is joghatályosnak fo-
gadja el.79

78 Tosi–Bellucci, id. m. 525. l. Paepe, id. m. 107. l. Féraud–Giraud,
id. m. I. köt. 125. l.
79 Tosi–Bellucci, id. m. 352. l.

VI. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóságra vonatkozó
elméletek bírálata.

1. Bevezetés.
A külföldi állam polgári pereiben gyakorolható jog-
hatóságról felállított elméletek egyike sem hivatkozik az
államközi, illetőleg belső állami jog közvetlen rendelkezést
tartalmazó szabályaira, mert ilyen szabályt sem az állam-
közi jog, sem az egyes belső állami jogok nem tartalmaznak.
Az elméletek a klasszikus magyarázati szabályok útján a
meglévő jogszabályok analógiájával törekedtek arra, hogy
a tételes jog álláspontját levezethessék. Ezenfelül különböző
gyakorlati meggondolásokat is tekintetbe vettek a kérdés
megoldásánál.
Az előző fejtegetések során azonban kitűnt, hogy ezek
az elméletek az általuk követett módszer azonossága ellenére
sem jutottak el a kérdés egységes megoldásához, sőt épen
ellenkezőleg, két egymással ellentétes felfogást alakítottak
ki: a szubjektív irány szerint a külföldi állam felett jog-
hatóság általában véve nem gyakorolható, az objektív irány
szerint viszont ép ellenkezőleg, a szabály a joghatóság fenn-
állása.
Egyik felfogás sem érvényesül teljes következetességgel.
Mindegyik kénytelen volt a gyakorlatra tekintettel kivéte-
leket tenni az általa felállított főszabály alól és így a való-
ságban közöttük fennálló ellentét korántsem érvényesül a
maga teljes merevségében.
Ennek ellenére azonban elméleti szempontból még min-
dig nyitott kérdés, hogy a külföldi állam felett gyakorolható
joghatóság kérdésében a fennálló tételes jog miként ren-
delkezik.
A következő fejtegetések rámutatnak az előző fejezet
során ismertetett elméleti felfogások elfogadható és kifogá-
solható pontjaira, hogy a helyt nem álló és a kérdés meg-
oldását csak megnehezítő szempontokat kiküszöbölve a
helyes elméleti megoldás jobban megközelíthető legyen.

2. A szubjektív irány bírálata.
A) a) A szubjektív irány elsőnek ismertetett ága az
államközi jognak abból a szabályából indul ki, hogy az
államok egymással egyenlők. Ebből vezette le, hogy a kül-
földi állam ellen polgári perben a belföldi állam jogható-
ságot nem gyakorolhat.
A „Par in parem non habet imperium” elv fejezi ki
legvilágosabban ennek az elméletnek a lényegét.
Nem ismerte fel azonban ez az elmélet azt, hogy az
államközi jogilag biztosított állami egyenlőség valójában
nem a minden tekintetben merev individualista álláspontot
teszi magáévá.
A modern jogfejlődés során mindenütt kialakult az
egyenlőségnek az az alakja, amely a különböző jogrend-
szereknek és így az államközi jognak is egyik alapjává
vált. A belső állami jog az egyenlőségi elvet olyként fogal-
mazta meg, hogy az egyes jogalanyok a jog szempontjából
általában véve egyforma jogi helyzetben levőknek tekin-
tendők, illetőleg, hogy amennyiben különös, a jog által
előre meghatározott körülmények fenn nem állnak, mind-
egyikükre nézve egyformán megvan annak a jogi lehetősége,
hogy a többi jogalanyokkal azonos jogokban és kötelessé-
gekben részesüljenek. Az egyesek törvény előtti egyenlő-
ségének elve azonban nemcsak a belső állami jogban, hanem
az államközi jogban is határozott kifejezésre jutott. Az
államközi jog által biztosított állami egyenlőség itt azt
jelenti, hogy eltérő rendelkezés hiányában az államközi jog
alanyai számára az államközi jogrend egyformán biztosítja
azt, hogy államközi jogi jogosítványokat szerezhessenek,
illetőleg államközi jogi kötelezettségeket vállaljanak.1
Nem jelenti ez az elv azonban azt, hogy az egyes belső
állami jogi, illetőleg államközi jogi jogalanyok anyagilag is
teljesen egyforma jogosítványokkal, illetőleg kötelezettsé-
gekkel rendelkeznek. A belső állami jog a jogok megszer-
zését és kötelezettségek vállalását, amely az általános elv
szerint mindenki részére egyformán lehetővé van téve, kü-
lönböző szempontokból korlátozhatja és korlátozza is. Az
államközi jog a belső állami jog ilyen természetű korláto-
zásait csak kisebb mértékben alkalmazza ugyan, azonban
ennek ellenére az egyes államközi jogalanyok jogi helyze-
tében igen lényeges különbségeket tesz.

1 Gidel: Droite et devoirs des bations. La théorie classique des
droits fondamentaux. Cours, 1925–V. 544. skv. l. Cavaglieri: I diritti
fondamentali degli Stati nella societá internazionale. 1906, 48. és 107. l.

Az egyes jogalanyok egyenlősége mind a belső állami
jogban, mind az államközi jogban csak a különböző alanyi
jogok, illetőleg kötelezettségek megszerzésére való elvi lehe-
tőség egyenlőségét jelenti. A valóban megszerzett alanyi
jogok, illetőleg kötelezettségek tárgya és terjedelme azon-
ban természetszerűén különbözik a szerint, hogy az egyes
jogalanyok ezt a részükre a jogrend által biztosított elvi
lehetőséget milyen mértékben vehetik és veszik igénybe.
Így általában nincs ellentétben az államközi jognak az
államok jogi egyenlőségét kimondó szabályával az, ha az
egyik állam az általában szokásos kötelezettségnél többet
vállal magára vagy az őt általában megillető államközi jogi
jogosítványokon felül még más jogokat is szerez.2
Az állami egyenlőség elvének ezen az értelmezésén
kívül annak még más jelentést is lehet tulajdonítani. Egye-
sek szerint az államközi jogi egyenlőség azt jelenti, hogy
minden állam részére egyaránt biztosítva van az a lehetőség,
hogy az államközi jog keretei között szabadon mozoghassék.
Egy másik értelmezés szerint viszont az államközi jogi
egyenlőség azt jelenti, hogy minden állam egyformán hivat-
kozhatik az államközi jogra.3
A jelen vizsgálatok szempontjából teljesen közöm-
bös, hogy az egyenlőség fogalmának melyik értelmezését
tesszük magunkévá. Kétségtelen ugyanis, hogy az állam-
közi jog által minden állam részére egyformán megadott
egyenlőséggel nem áll ellentétben az, ha konkrét esetben, az
egyik államot a másiknál több jogosítvány vagy kötele-
zettség illeti meg. Ezeknek a jogoknak, illetve kötelezettsé-

2 Természetesen figyelmen kívül kell hagynunk az egyes államok
között a tényleges hatalmi viszonyokon alapuló különbségeket. Ezek a
hatalmi különbségek a tényleges helyzetnek, de nem a jogrendnek a
következményei. Jogi jelentőségük e vonatkozásban azonban épen
abban áll, hogy az egyes államok közötti hatalmi súlybeli különbség a
forrása lehet annak, hogy egyes államok a részükre államközi jogilag
biztosított keretek között a rendesnél több kötelezettséget vállalnak,
illetőleg jogosítványt szereznek. Amennyiben ez államközi egyezmé-
nyekben kifejezésre jut, az egyes államok közötti tényleges súlybeli
különbség jogi különbséggé lesz. Ez azonban az általános államközi
jogi egyenlőség elvével – legalább is formailag – nincs ellentétben.
Az az elmélet pedig, amely az államok között fennálló tényleges ha-
talmi súlybeli különbségeket általános államközi jogintézménnyé óhajtja
tenni (Schmitt: Völkerrechtliche Grossraumordnung, 1959 és Freitagh–
Loringhoven: Völkerrechtliche Neubildungen im Kriege. 1941. 64. skv. l.),
ma még nem tekinthető államközi jognak.
3 Ezt a két értelmezést fejti ki Politis: Les nouvelles tendances du
droit international, 1927, 24. skv. l.

geknek forrása külön államközi egyezmény. Ilyen egyez-
mények megkötésének lehetősége minden államra nézve
egyforma.4
Az állami egyenlőség ilyen értelmű felfogásával nincs
ellentétben az, ha az egyik állam a joghatóságot a másik
állam felett gyakorolja. Mindaddig, míg valamennyi állam
részére egyformán biztosítva van az, hogy a joghatóságot a
másik állam felett gyakorolhassa, az államközi jogi egyen-
lőség elvén sérelem nem esik. Teljesen biztosítva volna az
államközi jogi egyenlőség akkor is, ha valamennyi állam
kötelezve volna arra, hogy a másik állam bíróságai előtt
perbe bocsátkozzék.5
Maga az a meggondolás, amelyre a szubjektív irány
hivatkozik, t. i, hogy államközi jogellenes a polgári perben
a joghatóságot gyakorló állam és az alperes állam között fenn-
álló viszony, amúgy sem állja meg a helyét. Az alárendeltség
ugyanis abban mutatkozik meg, hogy a fölérendelt állam az
alárendelt államot jogi eszközökkel valaminek a megtevé-
sére vagy meg nem tevésére kényszerítheti. Az államközi
jog pedig nem tiltja azt, hogy két állam egymással olyan
viszonyba kerüljön, amely szerint az egyik a másiktól vala-
minek a megtevését kényszer alkalmazásával is követelheti.
Mindezekből következik, hogy az államoknak államközi
jogilag biztosított egyenlőségéből okszerűen nem folyik az a
szabály, hogy a külföldi állam felett a belföldi joghatóság
nem gyakorolható.
A szubjektív iránynak az államok egyenlőségére fel-
épített elmélete végső sorban az államszuverénitásra, mint
az egyenlőség végső alapjára hivatkozik. Mendelssohn–
Bartholdy azonban érdekes fejtegetésekkel a szuverenitásból
ép ellenkezőleg azt vezeti le, hogy az állam bizonyos ügy-
letei más állam joghatósága alá vonhatók. Szerinte ugyanis
ép az sértené az állam szuverenitását, ha számára lehetet-
lenné volna téve, hogy a magánszemélyek módjára tulaj-
dont szerezhessen, birtokvédelemben részesüljön, szerződjék
vagy örököljön.6 Ha ez a felfogás nem is állja meg minden-
ben a helyét, mindenesetre figyelemreméltó módon mutat
rá arra, hogy az államszuverénitásra vonatkozó jogszabá-
lyok analógia vagy egyéb magyarázat kapcsán csak rend-
kívül óvatosan értelmezhetők, mert igen sokszor egymással

4 L. Phillimore: Droits et devoirs fondamentaux des Etats, Cours,
1925, 63. l.
5 Hold–Ferneck: Lehrbuch des Völkerrechts, I. köt. 1953, 171. l.
6 Mendelssohn–Bartholdy: Die Gerichtsbarkeit über fremde Staa-
ten, JW, 1926, 2407. l.

teljesen ellentétes eredmények látszólag egyaránt megmagya-
rázhatók velük.7
A szubjektív irány ide vonatkozó fejtegetéseit más
oldalról is kifogásolták.
Anzilotti kifejti, hogy a polgári perben joghatóságot
gyakorló állam és az alperes állam viszonyának vizsgála-
tánál az államközi jogi elemeket általában véve ki kell
kapcsolni. Rámutat arra, hogy az állam államközi jogala-
nyisága és belső állami jogi jogalanyisága nem esik szükség-
képen egybe. Az államközi jogilag el nem ismert állam pl.
nem államközi jogalany, annak ellenére, hogy magánjogi
jogképessége megvan és azt általában véve elismerik azok
az államok is, amelyek az államközi jogi elismerést meg-
tagadták. Minthogy így az állam belső államjogi helyzete
államközi jogalanyiságától teljesen szétválasztható, nem
lehet a belső állami jog alá eső ügyletek tekintetében állam-
közi jogi elveket érvényesíteni, illetőleg belső állami jog-
viszonyok megítélésénél az államközi jogot alapul venni.
A joghatóságot gyakorló állam nem mint államközi jog-
alany, hanem mint a belső állami impérium hordozója cse-
lekszik. A perbevont külföldi állam ugyancsak nem állam-
közi jogalanyi minőségben, hanem mint egyszerű külföldi
alperes szerepel. Viszonyuk ennélfogva teljesen a belső állami
jog terén játszódik le. Erre a jogviszonyra az államközi jog
elveit alkalmazni logikai lehetetlenség. Anzilotti szerint
ugyan az állam más állam felett nem gyakorolhat jogható-
ságot. Ezt az álláspontját azonban nem az államközi jogi
egyenlőségből, hanem más gondolatmenetből vezeti le, ki-
fejezetten utalva arra, hogy a joghatóság alóli mentesség
nem logikai következménye az államközi jogi egyenlőségnek.8
Ezzel kapcsolatban még egy körülményre szükséges
rámutatni.
Az államközi jog azért biztosítja minden állam számára
az egyenlőséget – a fentebb kifejtett értelemben, – mert
az államközi jogközösség szuverén államok közössége, ame-
lyek épen szuverénitásukból kifolyólag nem lehetnek egymás-
nak alárendelve. A szuverenitásnak azonban csak államközi
jogi értelemben van meg ez az értelme. A belső állami jog

7 Pillet: Recherches sur les droits fondamentaux des Etats dans
l’ordre des rapports internationaux et sur la solution des conflits qu’ils
font naitre, 1891, 84. l. – Heymann: Zur Frage der Gerichtsbarkeit über
fremde Staaten, ArchZPrax, 1923, 151. l.
8 Anzilotti: L’esenzione degli Stati stranieri dalla giurisdizione,
Riv. 1910.

terén a szuverenitás ép ellenkezőleg azt jelenti, hogy itt
az állam mindenki fölé van rendelve. Míg tehát az államközi
jog terén az állami szuverenitás azt kívánja meg, hogy az
államok egyenlősége biztosítva legyen, addig belső állami
jogi téren arra irányul, hogy az állami felségjog minden
vonatkozásban zavartalanul érvényesülhessen. Minthogy
pedig a joghatóság gyakorlása belső állami jogi téren tör-
ténik, itt ez utóbbi szempontnak kell érvényesülnie. A szub-
jektív irány a joghatóság alóli mentesség hangsúlyozásával
az alperes állam szuverenitását védi és erre való tekintettel
állítja fel szabályozását. Ezzel szemben azonban a jogható-
ságot gyakorló állam szuverenitását teljesen figyelmen kívül
hagyja. Pedig itt belső állami jogi viszonyról van szó és
így elsősorban ennek a szuverenitásnak védelmét kellene
biztosítani. Ezt a szuverenitást sérti, ha nem gyakorolhat
joghatóságot olyan polgári perben, amely általában jog-
hatósága alá esnék. A szubjektív iránynak az államközi jogi
egyenlőség elvéből kiinduló ága megokolatlanul és egy-
oldalúan csak az alperes állam szuverenitására van tekin-
tettel, elfelejtvén azt, hogy a joghatóság gyakorlására hiva-
tott állam szuverenitásának követelményeit szintén nem lehet
figyelmen kívül hagyni.9
b) A szubjektív irány másik ága a területenkívüli sze-
mélyek mentességét vitte át az államra, abból az elgondo-
lásból indulva ki, hogy az állam diplomáciai képviselőinek
biztosított mentessége meg kell, hogy illesse az államot is.
Ez az irány helyesen látta meg azt, hogy a területenkívüli
személy a területenkívüliségből őt megillető mentességeket
és kiváltságokat nem saját jogán, hanem mint államának
képviselője élvezi, azonban helytelen következtetésekre ju-
tott, midőn a diplomáciai képviselő jogi helyzetét minden
további vizsgálat nélkül analógia útján az államra is átvitte.
A diplomáciai képviselők mentességének az államra
való átvitelét nem az a körülmény okolta meg, hogy az
elmélet a kétféle jogi helyzet között hasonlóságot talált,
hanem kizárólag az, hogy abban az időben, mikor a külföldi
állam mentességének kérdése felmerült, a diplomáciai kép-

9 Erre a gondolatra különösen az olasz-belga irodalomban mutat-
tak rá. L. pl. Siotto–Pintor: Lo Stato estero e la giurisdizione, Riv. di
dir. proc. civ. 1926, 93, l. Spée: De la compétence des tribunaux, etc. J. d. i. pr. 1876, 329. l. és Gianzana: Lo straniero nel diritto civile ita-
liano, Vol. I. 1884, 81. l. Ugyanígy: Krückmann: Inlandische Gerichts-
barkeit über auslandische Staaten, Z. für Ostr., 1927, 165. l.

viselők mentességére vonatkozó szabályozás már általánosan
elismert államközi jogi intézménynek volt tekinthető.10
Már az államközi jogi irodalom klasszikusai foglal-
koztak azzal a kérdéssel, hogy a diplomáciai képviselő pol-
gári perbeli mentességének mi a jogalapja. Grotius szerint
a diplomáciai képviselő mentességének egyik oka az, hogy
a diplomáciai képviselő egy másik állam szuverén uralko-
dójának a személyét képviseli és minthogy a szuverén
uralkodók általában véve perbe nem vonhatók, okszerűen

10 Mint a IV. fejezet során kifejtettük, az állam mentességének a
kérdése a bíróságokat gyakorlatilag a XIX. század eleje óta foglalkoz-
tatja. Ezzel szemben a diplomáciai képviselők területenkívüliségének
elve már évszázadok óta el van ismerve. Ennek oka abban keresendő,
hogy a diplomáciai képviselők jogi helyzetére vonatkozó szabályozás
szükségessége sokkal előbb felmerült, mint az állam mentességének
kérdése. (Strisower: L’exterritorialite et ses principales applications,
Cours, 1923, 266. l.)
A követeknek a polgári joghatóság alóli mentességére vonatko-
zólag már a római jog tartalmazott szabályozást. (Non datur actio
[adversus legatum] ne ab officio suscepto legationis avocetur, ne impe-
diatur legatio, Ulpianus, 1. XXIV. §. 2. De judiciis.) Ezek a követek
azonban nem voltak a mai értelemben vett diplomáciai képviselők.
Már Bynkershoek kimutatta, hogy a római jog legatus-a nem államközi
jogi, hanem belső állami jogi képviseletre hivatott szerv volt. (Byn-
kershoek, De foro legatorum, c. VI. 8. és 9. §.) Figyelemreméltó azonban,
hogy a római jog a belső állami jogi képviselőkre is szükségesnek
látta a ne impediatur legatio elv alkalmazását.
A mai értelemben vett diplomáciai képviselők jogi helyzetére
vonatkozó fejlődés voltaképen a westfáliai béke után, az állandó diplo-
máciai képviseletek felállításával kezdődik. Ennek a fejlődésnek a
folyamatában Carlino három fokozatot különböztet meg: először csak
esetről esetre ad hoc adták meg a diplomáciai képviselőnek a polgári
joghatóság alóli mentességet, később a belső állami jogi mentesség-
ellenes álláspont és az államközi jogi mentesség melletti elv egymás
mellett konkurrálnak, míg a fejlődés végső fokán kizárólag az állam-
közi jogi, a mentességet biztosító elv érvényesül. (Genesi e fondamento
delle immunitá diplomatiche, 1915, 117. l.)
A diplomáciai képviselők polgári perbeli mentességére vonatkozó
joggyakorlat a XVII. sz.-ban kezdődik. A fejlődés első szakában még
nem ismerték el az államok a mentességet a mai formájában, csak
annyi engedményt tettek, hogy a diplomáciai képviselők elleni el-
járást különleges anyagi jogi, illetőleg eljárási feltételekhez kötötték.
Így 1608-ban Franciaországban Velence párisi követe ellen indított pol-
gári perben a francia álláspont az volt, hogy a diplomáciai képviselő
ellen a francia joghatóság érvényesíthető, de nem a rendes bíróság,
hanem különleges bíróságok által. (Carlino, id. m. 83. l.) IV. János
portugál király egy 1640. évi törvénye szerint diplomáciai képviselő
ellen polgári pernek csak az akkreditálás előtti követelésekből kifolyó-

következik ebből az, hogy ilyen eljárás a személyüket kép-
viselő diplomáciai szerv ellen sem indítható.11
Grotius fejtegetésein erősen érezhető az akkori idők
abszolút monarchiájáról vallott felfogás hatása. Ebben a
korban a szent és sérthetetlen uralkodó és az állam fogalma
még egybeesik. Az uralkodó jogi helyzete egyszersmind az
állam helyzetét is meghatározza. Minthogy pedig az ural-
kodó ellen még saját államában sem volt per indítható,
természetes, hogy külföldi állam bíróságai előtt ilyen per
megindításának még kevésbbé volt meg a lehetősége. A dip-
lomáciai képviselő mentességének az államfő mentességére
való visszavezetése ebben a konstrukcióban logikus és ok-
szerű. A diplomáciai képviselő mentessége ezek szerint nem
más, mint a küldő államfő mentességének reflexhatása. Ezt

lag volt helye. (Ozanam: L’immunité civile de juridiction des agents
diplomatiques. 1911, 9. l.) Az 1679. évi szeptember 9-én kelt holland
törvény azonban a mentességet már a mai értelemben szabályozza.
Ugyancsak a mai értelemben vett mentesség egyes szabályait tartal-
mazza IV. Frigyes dán király 1708 október 8-án kelt rendelete is.
(Heyking: L’exterritorialité, 1889, 98. l.) A modern értelemben vett sza-
bályozást teszi magáévá az 1709 április 21-én kelt angol törvény. (An
act for preserving the privileges of ambassador and other public
minister of foreign princes and States, röviden: Statute of Anna.) Az
Északamerikai Egyesült Államok 1787 szeptember 17-i alkotmánya sze-
rint a joghatóságra az államközi jog szabályai irányadók.
Ebben az időben a diplomáciai képviselők mentessége már állam-
közi jogi szabály volt. Csak ritka esetekben találkozhatunk ellentétes
felfogással. (Így a spanyol V. Fülöp 1734 június 15-i rendelete még
általában megengedi a diplomáciai képviselő ellen az eljárást és csak
a végrehajtás tekintetében állít fel korlátokat. Novissima recopilation
de las legas de Espana, tit. IX. 1. III., Ozanam, id. m. 16. l.)
A XIX. század során a diplomáciai képviselők mentességét a leg-
több államban kodifikálták. (Ozanam, id. m. 25. skv. l. Carlino, id. m.
105. l.)
A diplomáciai képviselők mentessége tehát már régóta általá-
nosan elfogadott szabály és az ide vonatkozó újabb tervezetek (így pl.
az Institut de Droit International 1895. évi cambridge-i tervezete, Adatci-
nak és de Visscher-nek ugyancsak az Institut-ben tett 1924. évi javaslata,
az 1924-i washingtoni tervezet vagy az ú. n. Mastny-féle javaslat,
(valamennyinek a szövegét l. Morton: Les privileges et immunités diplo-
matiques, 1927.) inkább csak az elv gyakorlati alkalmazása során fel-
merülő kérdéseket szabályoznak, magán az elven azonban nem kívánnak
változtatásokat tenni.
11 Grotius, De jure belli ac pacis, 1. II. C. XVIII. de legationum
jure, 4. §.

a nézetet a modern irodalom egyes képviselői,12 úgyszintén
egyes – különösen angolszász – bírói ítéletek13 is követik.
Ezen az alapon egészen következetes volt az a további
lépés, amely akkor következett be, mikor a modern állam-
fejlődés során az abszolút monarchia helyét közjogi, ille-
tőleg közigazgatási jogi vonatkozásokban az állam váltotta
fel. Ekkor azonban a helyzet megfordult. Míg Grotius a dip-
lomáciai képviselő mentességének a vizsgálatánál az ural-
kodó mentességének már kialakult és elismert intézményét
vette alapul, addig a későbbi fejlődés során új konstruk-
cióként jelentkező állam jogi helyzetének megítélésénél a
diplomáciai képviselő mentességének szilárdan kialakult
szabályai szolgáltak a kiindulás alapjául.
Így az elmélet circulus vitiosusba jutott, amidőn az
állam mentességét a diplomáciai képviselők jogállásából
vezette le, a diplomáciai képviselők mentességét viszont az
őket kiküldő államfő, illetőleg később az állam mentessé-
gével magyarázta.
Annak, hogy az idevonatkozó vizsgálatok ezt nem vették
észre, az az oka, hogy a diplomáciai képviselő mentessé-
gének jogalapját a későbbi vizsgálatok ekkor már más
irányban találták meg.
Már Bynkershoek rámutatott arra, hogy a diplomáciai
képviselő mentességének oka a küldő uralkodó szuverén
jellege.14 Ez a gondolat következetesen kifejtve oda vezet,
hogy a diplomáciai képviselő mentességét csak a képviselet
körén belül végzett cselekményeire lehetne elismerni. A men-
tesség tehát így tulajdonképen csak a jure imperii, vagyis
a képviselettel összefüggően végzett ügyletek tekintetében
állana meg. Az ezzel össze nem függő, jure gestionis végzett
cselekmények tekintetében a diplomáciai képviselő sem
volna kivéve a fogadó állam joghatósága alól.15 A képvise-
leti elv következetes keresztülvitele tehát olyan eredmény-
hez vezetett, amelynek a fennálló tényleges helyzet ellent-
mondott.
Ezenfelül a területenkívüliség intézményében mutat-

12 Így megtalálható ez a nézet az újabb irodalomban pl. Watkins:
The State as a party litigant, 1927. Gabba: De la compétence des tri-
bunaux a l’égard des souverains et des Etats étrangers, J. d. i. pv. 1889,
547. l. Hatschek: Völkerrecht, 1923, 88. l.
13 Így pl.: Magdalena Steam Nav, Co V. Martin, – The Exchange
v. Mc Paddon. L.: Suits against ambassadors and consuls, U. S. Law-
Rewiew, 1936.
14 Bynkershoek, de foro leg., C. VII.
15 Carlino, id. m. 157. l. Ozanam, id. m. 46. l.

kozó néhány részletjelenség, így különösen a diplomáciai
képviselők családtagjait megillető mentesség sem volt a
képviseleti elvvel megmagyarázható.
Mindezek a meggondolások oda vezettek, hogy a diplo-
máciai képviselő mentességének jogalapját a jogtudomány
más irányban kezdte keresni.
Legkézenfekvőbb megoldásnak mutatkozott az a már
Grotius-nál, Vattel-nél és Bynkershoek-nál megtalálható gon-
dolat, amely a diplomáciai képviselők megkülönböztetett
jogállására általánosan használt „területenkívüliség” kifeje-
zés szószerinti értelmezésével vélte a mentesség jogalapját
megtalálni.16
E felfogás szerint a követnek a fogadó államban csak
tényleges lakóhelye van. A jogi értelemben vett lakóhelye
a területenkívüliség elvéből kifolyólag továbbra is a küldő
állam területén marad. A területenkívüliség lényege e fel-
fogás szerint abban áll, hogy a diplomáciai képviselőnek a
fogadó állam területével fennálló tényleges kapcsolata jogilag
nem jelentős.17
Ennek a nézetnek a téves volta azonnal szembetűnik.
Elsősorban helytelen ez az elmélet azért, mert a jog-
hatóság és illetékesség fogalmát nem választja el egymástól.
Lehet, hogy a perre a belföldi állam joghatósága annak
ellenére áll fenn, hogy az alperesnek nincs a belföldön
általános illetékessége. Előfordulhat viszont, hogy a fennálló
általános illetékesség ellenére sem gyakorolható a jog-
hatóság.
Nem veszi ez az elmélet továbbá tekintetbe azt sem,
hogy ha a területenkívüli személyt úgy kellene is tekin-
teni, mintha a lakóhelye a küldő állam területén maradt
volna, ellene valamely különös illetékességi ok alapján a
fogadó államban még mindig lehetne pert indítani. Pedig a
területenkívüli személy mentessége ilyenkor is fennáll,18

16 Grotius. De jure belli ac pacis, I. II. c. XVIII. 4. és 9. §. Byn-
kershoek, De foro leg. C. X. Vattel: Le droit des gens, livre II. chap. VIII.
17 Heyking: L’exterritorialité et ses applications en extreme-orient,
Cours, 1925–II. 272. Slatin: De la Juridiction sur les agents diploma-
tiques, J. dr. i. pr. 1884, 355. l. Bonfils, Lehrbuch des Völkerrechts,
1904, 580. Weiss: Traité théorique et pratique du droit International
privé, 1905, V. köt. 119. Marlens: Précis du droit des gens moderné de
l’Europe. 1854, IV. k. 105. l. Calvo: Traité de dr. int. 1896, III. köt.
1479. 5. Liszt: Das VR systematisch dargestellt, 1925. 198. l.
18 Noel–Henry: Une nouvelle critique de la fiction d’exterrito-
rialité des diplomates. J. d. i. pr. 1927, 983. l. Ozanam, id. m. 35. l.
Slatin: De la juridiction des agents dipl. J. d. i. pr. 1884. 553. skv. l.

így a területenkívüli személy mentességet nem lehet a kül-
földi lakóhely fikciójára visszavezetni.
Ugyancsak nem fogadhatók el azok az elméletek sem,
amelyek a diplomáciai képviselők mentességét régi vallási
okok maradványaira,19 vagy pusztán a nemzetközi udvarias-
ságra20 vezetik vissza. A diplomáciai képviselők mentessége
ugyanis jogi jellegű, annak megsértése államközi jogi de-
liktum, míg pusztán vallási vagy udvariassági tény esetén
csak barátságtalan cselekmény volna.
Nem lehet a területenkívüli személyek mentességét a
diplomáciai képviselők sérthetetlenségének elvére sem vissza-
vezetni,21 mert a sérthetetlenségre, illetőleg a kényszeresz-
közök alkalmazása alóli mentességre vonatkozó jogszabályok
a joghatóságra vonatkozó szabályoktól teljesen függet-
lenek.22
Ugyancsak nem magyarázza kellőkép a diplomáciai
képviselők mentességét az az elmélet sem, amely gyakorlati
okokra és különösen a viszonosságra hivatkozik.23 Gyakor-
lati okokkal ugyanis nem magyarázható meg az, hogy miért
tesz az állam a saját felségjoga alól olyan nagy terjedelmű
kivételt, mint a területenkívüliséggel járó mentesség, hiszen
a gyakorlati okok nem egy esetben ennek ép az ellenkezőjét
kívánnák meg. Ugyancsak nem ad ez az elmélet feleletet
arra a kérdésre sem, hogy mi az oka annak, hogy az állam
csak a diplomáciai képviselői számára kívánja a területen-
kívüliséget biztosítani, a többi külföldön működő szervei
részére ellenben nem.
A területenkívüliség intézményének jogalapjára vonat-
kozó felfogások között egyetlen egy van csak, amely ennek
az intézménynek elméleti alapját és jogi szerkezetét el-
fogadhatóan magyarázza.

19 Martens: Précis de droit des gens moderne, 1864, 60. Deák:
Classification, immunités et priviléges des agents diplomatiques, R. dr.
int. législ, comp, 1928, 178.
20 Slatin, id. m. 338. l. Praag: juridiction en droit international
public, 1915, 218.
21 Massé: Le droit commercial dans ses rapports avec le droit
civil et le droit des gens, 3. éd. 1874. Phillimore: Commentaries upon
international law, 1885, II. köt. 40.
22 Tosi–Bellucci: Sulle immimita diplomatiche, Arch. giur. 1908,
312. l. Ozanam, id. m. 43. l.
23 Ozanam, id. m. 50. l. szerint a diplomáciai képviselő mentessé-
gének jogalapja az „opportunité politique”, de Roche du Teilloy szerint
az „Indépendance réciproque”. (De la compétence civile ŕ l’égard des
Etats, des souverains, des agents diplomatiques et consulaires étrangers.
1906, 96. l. U. i. Bonfils, id. m. 368. l.)

Már Montesquieu megjegyzi, hogy a diplomáciai kép-
viselő területenkívülisége arra vezetendő vissza, hogy a
diplomáciai képviselet működésének zavartalansága biztosít-
tassék.24 Ugyanezt az elvet hangsúlyozza Vattel is.25 Ezt a
felfogást tovább vezetve dolgozta ki az államközi jogi
elmélet a diplomáciai képviselő mentességének jogalapjául
a „ne impediatur legatio” elvét.26
E szerint az elmélet szerint a diplomáciai képviselő
mentességének az az alapja, hogy az államközi jog ezzel
az intézménnyel a diplomáciai funkciók zavartalan és a
fogadó állam belső szerveitől független lefolyását akarja
biztosítani. A diplomáciai funkció zavartalan lefolyásának
védelme megköveteli, hogy az azt ellátó szerv ellen ne legye-
nek alkalmazhatók azok a kényszerítő eszközök, amelyeket
területi felségjogából kifolyólag a területén tartózkodókkal
szemben minden állam alkalmazhat. A területenkívüli sze-
mélynek ez a különleges jogállása a fogadó állam által
gyakorolható kényszerintézkedések alóli mentességből áll.27
Ez a mentesség természetesen az állam által alkalmazható
kényszerrendszabályok sokféleségéből kifolyólag igen sok-
rétű és több irányba elágazó. Minthogy az állam a jogélet
igen sok, egymástól távoleső területein gyakorolja az állami
kényszert, a területenkívüliséggel járó mentességek is ki-
terjednek a belső állami jognak sokszor egymástól igen
messze fekvő területeire is. Ezek a különböző, egymástól

24 „Ils sont la parole du prince qui les envoie et cette parole doit
étre libre” Montesquieu, l’esprit des lois, l. XXVI. ch. XXI.
25 Vattel: Droit des gens, t. III. 1. IV. ch. VII. § 81, ch. VIII. § 110.
26 A „ne impediatur legatio” kifejezés először: Dig. de judiciis, 1.
XXIV. p. 2. Damiron: De l’incompétence des tribunaux francais dans
les litiges concernant les agents diplomatiques, 1908. Frisch: Gesandten-
u. Gesandschaftsrecht, WB. I, 400. Oppenheim: International law, I.
(1928) 629. l. Gand: Code des étrangers, 1853. 41. l. Carlino: Genesi e
fondamento delle immunitá diplomatiche, 1915, 159. skv. l., Ogdon:
Juiridical Basis of Diplomatic Immunity, 1936. Ogdon: The growth of
purpose in the law of diplomatic iminunity, A. J. I. L., 1937, 449. l.
Csak elvétve található a mai irodalomban olyan felfogás, amely a
területenkívüli személy mentességét nem erre az alapra vezeti vissza.
Praag szerint (Juridiction en droit International public, 1915, 208. l.)
a „ne impediatur legatio” római jogi elvét Grotius és Bynkershoek vit-
ték bele az államközi jogba, a diplomáciai képviselő mentességének
alapja ezzel szemben nem ez, hanem történeti maradvány, vagy nemzet-
közi udvariasság.
27 Nem mond ellent ennek a megállapításnak az, hogy a területen-
kívüliség más jogosítványokat is foglal magában. Az intézmény lényegét
ugyanis ennek ellenére a fentebb említett mentességek teszik ki, a
többi jogosítvány (tiszteleti előjogok) inkább csak járulékos jellegű.

távoleső és egymással okszerű kapcsolatban nem álló men-
tességek kizárólag egyetlen összefűző kapoccsal vannak
egymáshoz kötve: ez a közös jogalap a diplomáciai funkció
zavartalan lefolyásának védelme. Ez az egyetlen érintkező
pont tette lehetővé, hogy az egymástól független és külön-
böző jogterületeken észlelhető mentességeket ebbe a közös
intézménybe, a területenkívüliség intézményébe lehetett
összefoglalni. A mai jogtudomány a területenkívüliség fogal-
mában ezeknek a különböző mentességeknek összefoglaló
gyűjtőnevét látja. A területenkívüliség nem a szuverén
állam képviseletéből, sem a „területenkívüli” kifejezést szó-
szerint vevő fikcióból következik, hanem az csupán egyszerű
összefoglalása azoknak a mentességeknek, amelyek a diplo-
máciai képviselői hivatásának zavartalan ellátása végett
megilletik.
Ez a felfogás magyarázatot ad azokra a jelenségekre is,
amelyeket más úton nem lehetett megoldani. A „ne impe-
diatur legatio” elv mellett érthető csak meg, hogy a terü-
lelenkívüli személy mentessége nemcsak a diplomáciai
funkcióból eredő, hanem minden jogviszonyra vonatkozólag
fennáll, még ha azok a diplomáciai működéssel semminemű
kapcsolatban nincsenek is. Ugyancsak így magyarázható
meg az is, hogy a területenkívüliséggel járó mentességnek
miért kell kiterjedni a területenkívüli személy családtag-
jaira is, akik pedig diplomáciai funkciót nem végeznek.
E felfogás mellett lesz érthető továbbá az is, hogy a terü-
letenkívüli személy a lakóhelyre vonatkozó elméletileg és
gyakorlatilag egyaránt helytelen és logikailag sem egészen
kifogástalan fikciók felállítása nélkül is ki van véve a
fogadó állam joghatósága alól. Ugyancsak kizárólag ez az
elmélet tudott magyarázatot adni arra, hogy a többi kül-
földön működő államszervvel szemben miért csak a diplo-
máciai képviselőket illeti meg a területenkívüliség kedvez-
ménye. Minthogy a területenkívüliség csak a diplomáciai
funkció védelmét kívánja szolgálni, az egyéb szervek arra
természetszerűleg nem tarthatnak igényt. Ez különösen a
konzulokra vonatkozik, akik területenkívüliséget csak abban
az esetben élveznek, ha diplomáciai jelleggel vannak fel-
ruházva.
Az előzőleg ismertetett elméletek által meg nem magya-
rázott ezeket a jelenségeket ez az elmélet okszerűen magya-
rázza. Minthogy pedig csak ez az elmélet oldotta meg
elfogadhatóan ezeket a kérdéseket, kétségtelenül ebben kell
látni a diplomáciai képviselő területenkívüliségének jog-
alapját.
A „ne impediatur legatio” elve bizonyos túlzott követ-

keztetésre is adott alkalmat, ezek a következtetések azon-
ban nem alkalmasak arra, hogy az elmélet helyes alapjait
megdöntsék. Azok az államok ugyanis, amelyek a jogható-
ság kérdésében az objektív felfogást teszik magukévá, a
ne impediatur legatio elvét arra igyekeztek felhasználni,
hogy vele a diplomáciai képviselő területenkívüliségét, ha
egészen meg nem is szüntethetik, legalább is szűkebb térre
korlátozzák.
Belgiumban ez a törekvés csak az irodalom terén mu-
tatkozott meg. Laurent a területenkívüliség egész intézmé-
nyét megtámadta és a mai idők jogi felfogásával ellentétben
álló avult intézménynek minősítette. Felfogása szerint a
területenkívüliség már csak azért is idejét múlta, mert az
általa elérni szándékolt eredmény, t. i. a diplomáciai funk-
ciók zavartalanságának biztosítása ma már nélküle is el-
érhető. A mai kor diplomáciai képviselői általában véve
eleget tesznek magánjogi kötelezettségeiknek, nem követnek
el bűncselekményeket és így őket hivatásuk gyakorlásában
polgári perekkel vagy büntető eljárásokkal akkor sem
lehetne akadályozni, ha a területenkívüliség nem volna
részükre intézményesen biztosítva.28
De még ha el is ismerte a belga elmélet a területen-
kívüliség intézményét, azt a lehetőséghez képest minél
szűkebb térre igyekezett szorítani.29
Az olasz irodalomban képviselt egyes felfogások, továbbá
az olasz bírói gyakorlat néhány döntése a diplomáciai kép-
viselők mentességét: a gyakorlatban is igyekezett megszorí-
tani.
E szerint a polgári perbeli mentesség a diplomáciai
képviselőt csak e minőségében kötött ügyleteire nézve illeti
meg, magánjogi ügyleteire vonatkozólag csak akkor, ha az
ügylet megkötése diplomáciai funkciója ellátásához szük-
séges. Ellenkező esetben a mentesség őt nem illeti meg, mert
a diplomáciai funkcióval semminemű kapcsolatban nem álló
ügyletből kifolyólag felette gyakorolt joghatóság őt diplo-
máciai működésében nem zavarja.30

28 Laurent: Droit civil international, T. III. 1880, 14. skv. l.
29 Paepe: De la Compétence civile a l’égard des Etats étrangers,
etc, Jdipr, 1895, 42. l.
30 Esperson: Condizione giuridica dello straniero secondo le legisla-
zioni italiana ed estere, 1890, 461. l. Bosco: Immunitá diplomatiche della
moglie di un agente diplomatico accreditato presso la Santa Sede, Riv.
1931, 564. l.

Ez a felfogás nem csak az irodalomban, hanem az olasz
legfelsőbb bíróság joggyakorlatában is megtalálható.31
A diplomáciai képviselő területenkívüliségét megszorító
irányzat azonban elszigetelt jelenség maradt. Ez világosan
mutatja, hogy a diplomáciai képviselő mentességének jog-
alapját helyesen találta meg a jogtudomány a „ne impe-
diatur legatio” elvben. Ezek a helyt nem álló megszorítások
ugyanis a mentesség jogalapjára vonatkozólag felállított
valamennyi elmélettel összhangba hozhatók, csak éppen a
„ne impediatur legatio” elvvel nem. Elterjedettségük csekély
voltát ép az magyarázza, hogy az intézmény általános alap-
elvével és célkitűzésével ellentétben állanak.
Mindebből az következik, hogy a területenkívüli személy
mentességének a jogalapja az állam ügyleteire nem alkal-
mazható. A területenkívüli személyt az államközi jog dip-
lomáciai tevékenységének zavartalan ellátása céljából védi:
erre a védelemre azonban az államnak nincs szüksége. Az
állam jogviszonyaira nem is alkalmazhatók azok az elvi
meggondolások, amelyek a diplomáciai képviselő jogviszo-
nyainál természetszerűleg felmerültek. Minthogy a terü-
letenkívüli személy és az állam helyzete között ilyenformán
semmi analógia nem állapítható meg, nem lehet a területen-
kívüli személy jogviszonyaira vonatkozó szabályozási jog-
hasonszerűség útján az állam jogviszonyaira átvinni. A szub-
jektív iránynak a területenkívüliségből kiinduló ága analógiát
alkalmaz ott, ahol az analógia alkalmazásának a feltétele, a
jogviszonyok hasonlósága hiányzik. Ép ezért a szubjektív
iránynak ez a felfogása elméletileg megalapozatlan.32
c) A szubjektív irány harmadik ága az államszemélyi-
ség egységével és oszthatatlanságával magyarázta a külföldi
államnak a joghatóság alóli mentességét. Azt hangoztatta,
hogy az államnak tulajdonképeni magánjogi ügylete vagy
nincs, vagy ha van is, csak nehezen ismerhető fel.
Igaz ugyan, hogy az állam és a kincstár különállása
megszűnt és az állam, mint a magánjogi ügyletek alanya a

31 Cass. 1915 ápr. 20. Riv. 1915, 215. l. (Anzilotti megjegyzésével.)
Cass, 1922 jan. 31. Riv. 1924, 175. (Anzilotti megjegyzésével.) L. még:
Cavaglieri megjegyzését, F. it. Vol. XLVII. Fasc. VIII.
32 Lapradelle: Le saisie des fonds russes a Berlin, Revue Darras, 1910.
Visscher: Les gouvernements étrangers en justice, R. dr. int. législ.
comp., 1922, 312. l. Mamelok: Die juristische Person im internationalen
Privatrecht, 1900, 159. l. Hartmann, De la compétence des tribunaux
dans les proces contre les Etats ét souverains étrangers, R. dr. int.
législ. comp., 1890, 425. l.
A gyakorlatból: Trib. Roma. 1930 júl. 3. Riv. 1931, 563. l. és 1928
jún. 6. F. it. 1928. 857. l.

mai jogállapot szerint azonos a közjogi értelemben vett
szuverén hatalmi állammal. Helytelen azonban az ebből le-
vont az a következtetés, hogy ennek alapján az állam min-
den ügylete közjogi jellegű.
Annak ugyanis, hogy az államszemélyiség egy és oszt-
hatatlan, csak az a következménye, hogy a közjogi értelemben
vett állam magánjogi ügyletekben is állhat.
Az, hogy a régebbi jog szerint különálló közjogi állam
és magánjogi kincstár jogi személyisége a szuverén állam
személyiségében olvadt össze, csak akkor jelentené azt,
hogy ezzel az állam valamennyi ügylete közjogi ügyletté
lett, ha nem volna lehetséges, hogy egy és ugyanazon sze-
mély – jelen esetben az állam – mindkét jogrendszernek
alanya legyen.
A szubjektív irány most ismertetett változata szerint az
állam által kötött és magánjoginak látszó ügylet alapjában
véve azért nem azonosítható a közönséges magánjogi ügyle-
tekkel, mert az állam minden ügyletének közjogi célja van
és ez a minden állami ügyletben fellelhető közjogi elem
akadálya annak, hogy az állam ügyletei a hozzájuk tel-
jesen hasonló, de ezt a közjogi elemet nélkülöző magán-
ügyletekkel azonosítva egyforma jogi minősítés alá kerül-
jenek.
Ez a gondolatmenet azonban egyformán helytelen, akár
a jure imperii és jure gestionis végzett tevékenységi kör
megjelölésére, akár tételes jogi értelemben használjuk is a
„közjogi” illetőleg „magánjogi” kifejezéseket.
A jure imperii és a jure gestionis végzett cselekmények
szétválasztásánál nem a tételes jogi minősítés, hanem az
ügylet célja az irányadó. A közvetlenül jogszabályalkotásra
vagy végrehajtásra irányuló ténykedés jure imperii végzett
tevékenység. Ilyen tevékenységnek – annak céljára való
tekintettel – magánszemély nem lehet alanya. A jure
gestionis végzett állami tevékenység fogalmi meghatározása
szerint szintén irányulhat ugyan jogszabály alkotására,
vagy annak végrehajtására, azonban nem közvetlenül, ha-
nem csak közvetve. E cselekmények közvetlen célja magán-
személyek hasonló cselekményeinek is célja lehet. Az állam
pl. a hadsereg fenn tartására szükséges dologi felszerelést
megszerezheti közigazgatási úton (hatósági igénybevétellel)
és magánjogi úton (adásvételi ügylettel) is. Mindkét esetben
a hadsereg fenntartása az állami tevékenység célja, vagyis
végső sorban a jogszabályok érvényesítése. A szóbanforgó
szolgáltatások közigazgatási úton történő igénybevétele
esetén az ügylet célja közvetlenül erre irányul. Ez az
ügylet tehát a jure imperii végzett tevékenység fogalmi

körébe esik. A második esetben azonban ez a közjogi cél
csak közvetett: az ügylet közvetlen célja tulajdonátruházásra
irányuló kötelmi igény létesítése. Ilyenkor jure gestionis
végzett ügylettel állunk szemben.
Helytelen tehát a szubjektív iránynak az a felfogása,
hogy minden állami ügylet jure imperii végzett ügylet, mert
minden állami ügyletnek közjogi célja van. Helyesen csak
azok az állami ügyletek esnek a jure imperii végzett tevé-
kenységi körbe, amelyeknek közvetlen közjogi céljuk van.
De nem áll meg a szubjektív iránynak ez az álláspontja
akkor sem, ha a „közjogi” és „magánjogi” kifejezéseket
tételes jogi alapon vesszük. Tételes jogilag ugyanis az ügy-
let köz- vagy magánjogi jellegének elbírálásánál az ügyleti
cél nem irányadó, jellemzően mutat rá Mamelok, hogy ha
az ügyleti cél az ügylet jellegének meghatározásánál tételes
jogilag is irányadó volna, akkor a képviselőházi ülésen
való részvétel céljából a fővárosba utazó képviselőnek a
vasúti vállalattal kötött fuvarozási szerződése szintén köz-
jogi, nem pedig magánjogi ügyletnek minősülne.33 Tételes
jogilag az ügylet köz- vagy magánjogi jellegét nem az ügy-
leti cél, hanem az ügylet tárgyi minősége határozza meg.
Ezen az alapon pedig az állam jure gestionis végzett ügyle-
teinek legnagyobb része magánjogi ügyletnek lesz minő-
síthető.34
Lapradelle szerint a köz- és magánjogi ügyletekre való
elkülönítés tárgyunk szempontjából egyébként is felesleges.
Szerinte ugyanis itt nem az a lényeg, hogy az ügylet tételes
jogilag a köz-, illetőleg a magánjog szabályai alá esik-e,
hanem csak az, hogy a kérdéses ügyletben a szuverenitás
fellelhető-e vagy sem.35 A Lapradelle által tett ez a – nem
lényegbevágó, hanem csak terminológiai – megállapítás
valójában nem mond újat, mert a szuverenitás gyakorlá-
sával összefüggő ügyletek elvileg megfelelnek a közjogi, a
szuverénitásnélküli ügyletek pedig a magánjogi ügyle-
teknek. Annyiban azonban mégis figyelemreméltó Lapradelle
megjegyzése, hogy ezzel a terminológiával a szubjektív
iránynak az objektív iránnyal szemben ezen a téren tett
ellenvetései tárgytalanokká váltak.

33 Mamelok: Die juristische Person im internationalen Privatrecht,
1900, 165. l.
34 De Visscher: Les gouvernements étrangers en justice, Rev, dr.
int. législ. comp.. 1922, 310. l. Mamelok, id. m. 164. l. Tosi–Bellucci, 82. l.
Paepe, id. m. 33. l. Laurent, id. m. III. köt. 66. l. Westlake: International
law, 1910, 1. köt. 265. l. Weiss: Compétence, Cours, 1923, 545. l. Mérignhac:
Traité de droit public international, I. köt., 259. l.
35 Lapradelle, id. m. 786. l.

Az ügylet köz- vagy magánjogi jellegét nem a benne
szereplő jogalany természete, szuverén vagy nem szuverén
volta, nem is az ügyleti cél, hanem kizárólag a fennálló
tételes jog szerinti minősítés adja meg. Természetesen az
más kérdés, hogy a közjog és magánjog ilyen megkonstruá-
lása következtében az ügyleti minőség térben és időben a
mindenkor fennálló jogrendszer függvénye lesz. Ez azonban
nincs ellentétben azzal, hogy egy és ugyanazon személy
ügyletei lehetnek közjogiak is és magánjogiak is.
Hogy ez így van, azt az egyes államok belső tételes
jogai is többnyire elismerik. Az angolszász jogrendszerek
a köz- és magánjog szétválasztását elvileg nem ismerik, így
ott ez a kérdés ilyen formában nem gyakorlati. A kontinen-
tális jogok szerint azonban az állam köz-, illetőleg magán-
jogi ügyletei egymástól az esetek legnagyobb részében
határozottan megkülönböztethetők. Annak ellenére, hogy
mind a közjogi, mind a magánjogi jogviszonyokban egy és
ugyanaz az állam áll, a belső állami jogi gyakorlatban leg-
többször nem okoz nehézséget annak a megállapítása, hogy
az állam ellen érvényesíteni kívánt igény magánjogi vagy
közjogi igény-e. Hogy ez a szétválasztás az egyes államok
belső joga szerint legtöbbször könnyen elvégezhető, ez a
leghatásosabban cáfolja a szubjektív iránynak azt az állí-
tását, hogy az ilyen szétválasztás lehetetlen vagy nagy
nehézségekbe ütközik.
Az már további kérdés, hogy ha az állam belső állami
joga szerint egyes ügyleteket közjogiaknak, másokat viszont
magánjogiaknak minősít, e minősítés hatálya csak belső
állami jogi-e, vagy tekintetbe veendő-e a külföldi hatóságok
által is. Van olyan nézet, hogy ez a megkülönböztetés csak
belső állami jogi jellegű és a külföldi hatóságnak nem azt
kell vizsgálnia, hogy a szóbanforgó ügylet az alperes állam
belső állami joga szerint közjogi vagy magánjogi-e, hanem
inkább azt, hogy az ügylet szuverén vagy nem szuverén
jellegű-e. Hogy pedig ez a kérdés, ilyen formában feltéve
eldönthető a nélkül, hogy az állam személyisége kettéosz-
tatnék, az kétségen felül áll.
Ismét már csak további kérdés, hogy a köz-, illetőleg
magánjogi jelleg eldöntésére melyik jog tekintendő irány-
adónak. Erre a kérdésre itt nem szükséges már kitérni.
Elég annak a megállapítása, hogy valamely személy ügyle-
teinek egy fennálló tételes jog szerint köz-, illetőleg magán-
jogi ügyletekre való felosztása még nem jelenti az illető
személy személyiségének megkettőzését, hanem csak annak
a megállapítását, hogy egyugyanazon személynek köz- és
magánjogi ügyletei egyaránt lehetnek.

Helytelen tehát a szubjektív iránynak az a következ-
tetése, hogy az állam ügyletei azért nem oszthatók fel köz-
és magánjogi ügyletekre, mert az állam személyisége egy
és oszthatatlan. Az állami ügyleteknek a mondott értelem-
ben való felosztása az állam személyiségének egységes és
oszthatatlan mivoltát nem érinti, hanem csak azt jelenti,
hogy az egységes és oszthatatlan állam egyformán állhat
közjogi és magánjogi jogviszonyokban.
d) A szubjektív irány az eddig tárgyaltakon felül, gya-
korlati szempontokkal is támogatja álláspontját. Ilyen gya-
korlati szempontok szerinte a külföldi állam ellen hozott
marasztaló ítélet végrehajthatatlansága, továbbá az a körül-
mény, hogy az ilyen ítéletek diplomáciai súrlódások okozói
lehetnek. Ezzel kapcsolatban arra kell rámutatni, hogy az
ilyen okfejtések legfeljebb de lege ferenda jöhetnek figye-
lembe. A gyakorlat és a célszerűség még nem jogszabály.
Ezek a szempontok nem a tételes jog tartalmának megálla-
pításánál, hanem csak a tételes jog értékelésénél, jogpolitikai
alapon vehetők tekintetbe.
A szubjektív irány által hivatkozott ezek a célszerűségi
szempontok tehát még helyességük esetén sem volnának a
fennálló tételes jogi helyzetre nézve irányadók. Csak a
teljesség kedvéért szükséges arra is rámutatni, hogy ezek a
célszerűségi meggondolások még de lege ferenda sem állják
meg a helyüket.
Így nem helytálló az a felfogás, hogy a külföldi állam
ellen azért nem lehet a joghatóságot gyakorolni, mert az
ellene esetleg hozott marasztaló ítélet nem hajtható végre.
Elsősorban is ez ilyen feltétlenül nem áll. Igaz ugyan, hogy
a külföldi állam vagyona rendszerint külföldön található
és minthogy az államok között általában véve nincs végre-
hajtási viszonosság, a külföldi államot marasztaló ítélet a
pernyertes felperesre vajmi kevés értéket képvisel. Jogilag
azonban fennáll annak a lehetősége, hogy az államnak
vagyona legyen a másik állam területén. Ennélfogva meg-
volna a mód arra, hogy a külföldi állam ellen hozott ma-
rasztaló ítélet végrehajtható legyen. Ennek azonban elvi
szempontból nagyobb jelentőséget már csak azért nem
szabad tulajdonítani, mert az abszolút értelemben vett jog-
hatóság és a végrehajthatóság kérdése egymástól teljesen
független. A joghatóság megállapításánál az, hogy az eset-
leg meghozott marasztaló ítélet végrehajtható lesz-e és ha
igen, mily mértékben, egyáltalában nem irányadó.36 Egészen

36 Laurent: Droit civil international, III. 1880. 88. l. Mamelok: Die
juristische Person im internationalen Privatrecht, 1900, 161. l. Watkins

más kérdés, hogy az ítéletet egyáltalában meg lehet-e hozni,
és megint teljesen különböző kérdés, hogy amennyiben ítélet
hozható, azt mennyiben lehet végrehajtani. Hiszen ha nem
így volna, akkor minden egyes polgári perben meg kellene
vizsgálni, hogy az alperesnek van-e végrehajtás alá vonható
vagyona és csak akkor lehetne marasztaló ítéletet hozni az
alperes ellen, ha előzőleg ez a kérdés igenlőleg eldöntést
nyert.37 Annak vizsgálata tehát, hogy a konkrét esetben
van-e a külföldi államnak végrehajtás alá vonható vagyona,
az érdemi ítélet meghozatalának nem feltétele.
Azok, akik azt a felfogást hangoztatják, hogy a kül-
földi államot marasztaló ítélet nem hajtható végre, a
végrehajtásnak de facto lehetőségét vizsgálják. A de facto
végrehajthatóság – amelynek feltétele a végrehajtás alá
vonható vagyon – nincs meg, ha az alperesnek nincs
végrehajtás alá vonható vagyona.38 Ettől azonban élesen
el kell választani a jogi értelemben vett, de jure végre-
hajthatóságot, vagyis azt a kérdést, hogy az alperesnek
jogilag lehet-e végrehajtás alá vonható vagyona. A de facto
végrehajthatóság sokszor hiányzik nem állam alperes ese-
tében is. A de jure végrehajthatóság ezzel szemben mindig
fennáll. Fennáll a fentiek szerint a külföldi állam-alperes
esetében is. Így a külföldi állam feletti joghatóság hiányára
azon az alapon következtetni, hogy az ellene hozott ítélet
nem hajtható végre, még akkor sem lehetne, ha a jog-
hatóság és a végrehajthatóság között összefüggés volna is
megállapítható.39
Hasonló ellenvetést lehet felhozni azzal a felfogással
szemben is, amely a külföldi államot a diplomáciai súrló-

The State as a party litigant, 1927, 179. l. Weiss: Compétence, Cours,
1923, 534. l. Diena: Il fallimento degli Stati e il diritto internationale,
1898, 89. l.
37 Természetesen közömbös az, hogy az ítélet fizikai vagy jogi
okokból nem hajtható végre. Ép úgy nincs az alperesnek végrehajtás
alá vonható vagyona, ha vagyonnal egyáltalában nem rendelkezik, mint
ha vagyonnal rendelkezik ugyan, arra azonban jogszabály alapján nem
lehet végrehajtást vezetni (pl. azért, mert mentességet élvez, vagy mert
külföldön van).
38 Loening: Gerichtsbarkeit über fremde Staaten und Souverane,
Feslgabe der Univ. Halle-Wittenberg, 1903, 261. l.
39 Lapradelle (La saisie des fonds russes à Berlin, Darras, 1910, 75.
és 779. l.) rámutatott még arra is, hogy a végrehajthatatlanság már
csak azért sem lehet akadálya a joghatóságnak, mert az ítéletnek
végrehajthatatlanság esetén is van hatása: t. i. az erkölcsi érték, az
önkéntes teljesítésre és a diplomáciai védelemre való alap. (787. l.)
Matsunami (Immunity of State ships, 1924) is hangoztatta, hogy az
állam ellen hozott ítélet végrehajthatósága lényegtelen kérdés, mert

dások elkerülése okából akarja kivenni a belföldi bíróságok
joghatósága alól. A diplomáciai súrlódások elkerülésének
politikai szempontjai a joghatóság kérdésének eldöntésénél
már csak azért sem játszhatnak szerepet, mert politikai
célszerűségi szempontok jogforrásként nem vehetők figye-
lembe.
B) Az elméleti bírálat a szubjektív felfogás valamennyi
kiindulópontját helytelennek és ebből kifolyólag a reájuk
felépített következtetéseket is tarthatatlanoknak mutatta
ki. Az elmélet azonban nemcsak alapjaiban, hanem felépí-
tésében is megbírálta a szubjektív felfogást.
Ezek a vizsgálatok főkép arra terjedtek ki, hogy a
külföldi állam feletti joghatóságot tagadó nézet részletei is
összhangban vannak-e egymással.
Itt legfőkép arra a két kivételre vonatkozó elvi állás-
pont vonta magára a figyelmet, amelyet a szubjektív irány
kénytelen volt megtenni, nehogy a gyakorlatban kialakult
helyzettel teljes ellentétbe kerüljön.
Ez a két kivétel a külföldi állam belföldön fekvő ingat-
lanaira irányuló dologi keresetre, továbbá az önkéntes alá-
vetésre vonatkozik. Ezekben az esetekben a szubjektív
irány az általános elvi szabállyal ellentétben elismeri a
belföldi állam joghatóságát a külföldi állammal szemben.
A belföldi ingatlanokra vonatkozó dologi keresetnek a
belföldi állam joghatósága alá való rendelését a szubjektív
felfogás nem tudta rendszerébe kellően megmagyarázva
beleilleszteni. Nincs ugyanis elfogadható alapja annak,
hogy a belföldi állam területén fekvő ingatlanra a belföldi
államnak megvan a joghatósága akkor is, ha az alperes
külföldi állam, általában viszont a külföldi állam feletti
joghatósága nincs elismerve. Nem okolja meg kellően ezt a
kivételt az, hogy a belföldi államnak szuverenitásánál
fogva területe minden része felett gyakorolnia kell a jog-
hatóságot. Ha ugyanis ez az államszuverénitásból követ-
keznék, akkor annak nem csak az ingatlanokra vonatkozó
dologi ügyletek, hanem az ingatlanokra vonatkozó kötelmi
ügyletek, sőt az államterületen fekvő ingókra vonatkozó
ügyletek tekintetében is fenn kellene állania. Ez pedig az
általános gyakorlat szerint nincs így. A szubjektív irány
ezt a belső ellentmondást kellőképen nem tudja megokolni.

az állam az ilyen ítéleteknek mindig önként is eleget tesz és így annak
végrehajtására gyakorlatilag sor soha sem kerül (98. l.). Ezek a meg-
gondolások azonban már túlzottak. A Lapradelle által megjelölt ítéleti
hatások ugyanis nem jogi hatások, a Matsunami által említett önkéntes
teljesítés pedig merő ténylegesség.

Ugyancsak nem tudta a szubjektív irány megfelelően
megmagyarázni a joghatóság elismerését az önkéntes alá-
vetés esetén sem. A szubjektív irány mindegyik ága – a
gyakorlati meggondolásokból kiinduló elméleteket kivéve –
általában mindig az állam természetéből és lényegéből véli
a külföldi állam mentességét levezethetni. Egészen világos
ez annál a felfogásnál, amely az államok egyenlőségén alap-
szik. De ugyancsak az állam lényegéből folyónak tartja a
mentességet az az álláspont is, amely a területenkívüliség
intézményéből próbálta levezetni a külföldi állam mentes-
ségét a joghatóság alól. Hasonlókép lényeges állami tulaj-
donságként tünteti fel a mentességet az a nézet is, amely
az államszemélyiség szétválaszthatatlanságából és az állam-
személyiség egységéből indul ki.
Ha azonban a külföldi államnak a joghatóság alóli men-
tessége az állam személyiségéből folyik és attól elválaszt-
hatatlan, akkor arról az állam még önként sem mondhatna
le. Ha az államszuverénitás lényegéből következik a men-
tesség, akkor az arról való lemondás a szuverenitásról való
lemondást jelentené és ezzel az állam ép arról a jogállásáról
mondana le, amely őt hasonló szervezetektől megkülönböz-
tetve épen állammá teszi. Ez pedig az állam lényegével
összeegyeztethetetlen. Ha az elmélet következetes akar lenni,
akkor egyáltalában nem ismerheti el az önkéntes alávetéssel
megalapozható joghatóságot. Ennek el nem ismerése viszont
a való helyzettel hozná az elméletet kiegyenlíthetetlen ellen-
tétbe. Ezért arra a következtetésre kell jutni, hogy ez az
elmélet alapjaiban téves.40
Hogy az önkéntes alávetés nem lehet a joghatóság
alapja, azt mutatja az is, hogy az ellenkező felfogás helyes
volta mellett a külföldi állam joghatályosan alávethetné
magát a közjogi ügyletekre nézve is a belföldi állam jog-
hatóságának. Ez azonban nincs így. A közjogi ügyletekben
a belföldi állam akkor sem gyakorolhatja a joghatóságot,
ha különben annak a külföldi állam alá is vetette volna
magát.41
Mindebből következik, hogy a szubjektív felfogás elmé-
letileg megalapozatlan és részleteiben ellentmondó.

40 Krückmann: Inlandische Gerichtsbarkeit über auslandische Staa-
ten, Z. für Ostr. 1927, 175. l. Mamelok, id. m. 158. l. Bar: Theorie u.
Praxis des IPR, II. köt. 1889, 681. l. Siotto-Pintor: Lo Stato estero e la
giurisdizione, Riv. di dir. proc. civ. 1926, 96. l.
41 De Visscher: Les gouvernements etrangers en justice Rev. dr.
int. législ. comp., 1922, 317. l. A gyakorlatban előfordult ilyen esetek
megemlítésével. L. KG Berlin, 1908 okt. 19. Clunet, 1911, 619. l.

3. Az objektív irány bírálata.
A) a) Az objektív irány egyik elméleti ága a jogható-
ságot a külföldi állam magánjogi ügyleteire nézve azon az
alapon látja megállapíthatónak, hogy ha az állam magát
bizonyos körben a többi, nem-állam magánszemélyekkel
egyformán a magánjogi rend uralma alá helyezte, akkor
ezzel természetszerűleg a nem-állam magánszemélyek ha-
sonló ügyleteire irányadó összes szabályok reá is alkalmaz-
hatók kell, hogy legyenek.
Ez az elmélet szintén alapvető hibában szenved. Feltéte-
lezi ugyanis azt, hogy az anyagi magánjogi szabályok alá
esés a joghatóság alá esést is magában foglalja. Ez azonban
korántsem áll. Abból, hogy az állam bizonyos ügyleteire
ugyanazok az anyagi magánjogi szabályok állanak mint a
magánszemélyek hasonló ügyleteire, még nem következik
az, hogy ez az egyezés az eljárási jogi szabályok terén is
fennáll.42
Az állam annak ellenére, hogy magánjogi jogviszonyai-
nak anyagi jogi hatásait többnyire a közönséges magánjog
szabályai szerint ítéli meg, eljárási jogi tekintetben más
téren sincs a magánszemélyekkel teljesen azonos helyzetben.
(Így külön szabályok irányadók pl. a magyar polgári per-
rendtarás szerint az állam elleni hatáskörre, az állam pol-
gári perbeli képviseletére, az ellene vezethető biztosítási
végrehajtásra, stb.) Ha pedig az eljárási jog más terén ilyen
különbség tehető, akkor elméletileg helye lehet különb-
ségnek a joghatóság kérdésében is. Abból tehát, hogy a
szóbanforgó ügylet bizonyos eljárási szabályai a magán-
személyek hasonló ügyleteire nézve irányadó eljárási sza-
bályokkal megegyeznek, valamennyi ilyen eljárási szabály
egyezőségére, és így a joghatóság terén fennálló azonos
jogi szabályozásra még nem lehet következtetni.
Az objektív iránynak ez az ága ezenfelül más tekin-
tetben is kifogásolható. Szerinte ugyanis az állam jure
gestionis ügylete felett a joghatóság azért ítélendő meg a
nem-állam magánszemélyek hasonló ügyleteire irányadó
szabályok szerint, mert a kétféle ügyletre irányadó anyagi
magánjogi szabályok is megegyeznek. Ezzel kapcsolatban
azonban szükséges annak a kiemelése, hogy az állam ügy-
leteinek ily értelemben magánjogivá minősítése tételes jogi
kérdés. Mindig az egyes államok belső anyagi jogától függ
az, hogy a kérdéses ügyletre vonatkozólag az anyagi magán-

42 Loening: Gerichtsbarkeit, 256. l.

jogi szabályok irányadók-e.43 Az államnak az államközi
jog korlátai között bármikor módjában áll, hogy magán-
jogi jogviszonyait az anyagi magánjog szabályai alól ki-
vegye és reájuk nézve más szabályozást léptessen életbe.
Az objektív irány a „magánjogi ügylet” kifejezést nem
abban az értelemben használja, amely szerint alatta a „jure
gestionis” ügyletet kell érteni, hanem tételes jogi, tehát a
tételes jog függvényeként szükségképen térben és időben
változó értelemben. Ily módon az ilyen ügyletek feletti
joghatóság kérdését voltakép nem is bírálhatja el egysé-
gesen, hanem csak valamely meghatározott tételes jog
alapul vételével. Ennek a felfogásnak az alapján állva az
ilyen ügyletek feletti joghatóság kérdésének államközi jogi
szabályozásáról beszélni nem is lehet.
b) Az objektív irány álláspontját azzal a következ-
tetéssel is igazolni törekszik, hogy más állam magánjogi
rendjébe lépve az állam nem igényelheti ott magának
ugyanazt a megkülönböztetett helyzetet, amelyet saját joga
szerint saját jogterületén esetleg igénybe vehet. Ilyen
megkülönböztetett helyzet őt már azért sem illetheti meg,
mert ennek forrása csak a joghatóság gyakorlására hivatott
állam lehetne, amely azonban saját joga szerint ilyen ki-
váltságos helyzetet a külföldi államnak nem biztosít.
Ez a meggondolás szintén nem minden tekintetben állja
meg a helyét. Vele szemben ugyanis az állammal magán-
jogi jogviszonyban álló magánszemély helyzetéből is ki
lehetne indulni. A magánszemélyt viszont úgy is lehetne
tekinteni, hogy akkor, midőn külföldi állammal magánjogi
ügyletet kötött, kifejezett ellenkező rendelkezés hiányában
lemondott a saját bíróságai előtti perlés jogáról.
Az objektív irány a külföldi állam magánjogi ügyleteit
úgy tekinti, mint amely ügyletek egy másik állam magán-
jogi rendjébe való beavatkozást jelentenek. Ugyanezeket az
ügyleteket azonban a másik oldalról úgy is lehet tekinteni,
mint amelyek az ügyletkötő magánszemély részéről a kér-
déses külföldi állam jogrendjébe való belépést jelentenek.
Az objektív irány hangsúlyozza ugyan, hogy a külföldi
állammal ügyletet kötő magánszemély nem tekinthető a
saját bíróságai előtt való perlés jogáról lemondottnak, azt
azonban már nem tudta megfelelően megokolni, hogy miért
helyezi előbbre ennél a szemléletnél azt, amely szerint a
külföldi állam lép be a másik állam magánjogi rendjébe.

43 Fitzmaurice: State immunity from proceedings in foreign Courts,
B. Y. 1933, 124. l. – Duguit: Traité de droit constitutionnel, 3. kiad.
III. köt. 1930, 435. l.

Ily körülmények között arra a megállapításra kell
jutnunk, hogy elméletileg az objektív irány sem megala-
pozott.
B) Egy kivételt az objektív irány is tesz általános sza-
bálya alól: a külföldi állam elleni végrehajtási eljárásban
szerinte is csak külön alávetés alapján lehet a joghatóságot
gyakorolni.
Ez a kivétel nincs ellentétben az objektív irány alap-
vető állásfoglalásával és ezért az objektív rendszerbe ellent-
mondás nélkül beleillik. Elvi megokolására a későbbiek
során térünk ki.44

44 L. VII. fej. I. pont.

VII. FEJEZET.
A külföldi állam feletti joghatóság szabályai.

1. A 11. fejezet során vizsgálataink irányát abban je-
löltük meg, hogy ezeknek egyrészt az államközi jog által
a belső állami jogalkotás számára megvont kereteknek,
másrészt az e kereteken belül kialakult belső állami jogi
szabályozásnak a megállapítására kell irányulniuk.
Az államközi jogi keretekre vonatkozó eddigi fejtege-
téseket áttekintve megállapítható, hogy a külföldi állam
elleni polgári perben gyakorolható joghatóságra nézve az
államközi jog a belső állami jogalkotás számára elvileg
semmiféle korlátozást nem ír elő.
Nem tekinthetők általános elvi korlátozásnak azok az
államközi egyezmények, amelyek egyes esetekben lehetővé
teszik a külföldi állam feletti joghatóság gyakorlását. Ezek-
ben az egyezményekben ugyanis csak részszerű államközi
jog nyilvánul meg. Történtek ugyan kísérletek, amelyek
ezekből az egyezményekből magyarázati szabályok útján
általános érvényű államközi jogszabályt akartak kiolvasni.
Ezek a kísérletek azonban nem haladtak egységes irányban.
Az egyik felfogás szerint1 abból, hogy államközi egyez-
mények bizonyos esetekben megengedték a joghatóság gya-
korlását külföldi állammal szemben, az következik, hogy az
államközi jog ezt általában tiltja. Ha ugyanis ez nem így
volna, nem lett volna szükség arra, hogy bizonyos esetekben
a joghatóság gyakorlását külön egyezményi rendelkezéssel
tegyék lehetővé. A másik felfogás szerint2 az egyezményi
rendelkezések nem az általános érvényű államközi joggal
szemben fennálló kivételt létesítenek, hanem csak dekla-
rálják az államközi jognak azt az általános elvi szabályát.

1 Provinciali: L’immunitá giurisrizionale degli Stati stranieri, 1933,
37. skv. l.
2 Heymann; Zur Frage der Gerichtsbarkeit über fremde Staaten,
ArchZPrax. 1923, 150. l.

amely szerint a joghatóság a külföldi állam felett is gyako-
rolható.
Ily körülmények között az államközi gyakorlatban
kellett azt az általános államközi jogi szabályt keresni,
amely a külföldi állam feletti joghatóság kérdésében esetleg
kialakult. Az államok gyakorlatából azonban államközi jog-
szabály szintén nem volt kiolvasható. Az államok eltérő
elveket követnek és így államközi szokásjog kialakulásáról
nem lehet szó. Ép ellenkezőleg. Az államok ezirányú gya-
korlata két egymástól teljesen különböző rendszerbe különül.
Ezek: a külföldi államnak a belföldi joghatóság alól való
mentességén felépülő német-angol rendszer és a külföldi
állam felett is joghatóságot gyakorló olasz-belga felfogás.
Az említett államok gyakorlata szolgált irányítóul a többi
állam bíróságai számára is.
Természetszerűleg egységes felfogás hiányában a többi
államok gyakorlata sem alakulhatott ki egyöntetűen. Közü-
lük egyesek a német-angol, mások a belga-olasz álláspontot
tették magukévá, vannak végül olyan államok is, amelyek
kifejezetten egyik nézettel sem azonosították magukat.
Ezekben az államokban ingadozó a gyakorlat és így a prob-
léma még az egyes állami jogokon belül sem mondható
mindenütt véglegesen megoldottnak.
A külföldi állam feletti joghatóság tárgyában csak egyes
részletkérdésekre nézve alakult ki olyan szabály, amely ma
már államközi jognak tekinthető. Így – nem tekintve most
a jure imperii végzett állami cselekményeket, amelyeknek
más állam joghatósága alóli mentessége vitán felül áll3 –
határozottan felismerhető minden állam gyakorlatában az a
szabály, hogy az ingatlanokra vonatkozó dologi keresetek
tekintetében a külföldi állam mentességet nem élvez, továbbá,
hogy amennyiben önként aláveti magát a belföldi jogható-
ságnak, úgy az vele szemben gyakorolható.
Azonban ezek az – általánosan elfogadott és így állam-
közi jogszabálynak tekinthető – rendelkezések csak részlet-
kérdésekre terjednek ki. Az államközi jog általános érvényű
szabályára belőlük sem lehet következtetést vonni. Ami
az ingatlanokra vonatkozó dologi keresetre irányadó állam-
közi jogi szabályt illeti, itt is ugyanaz a probléma, mint
az államközi egyezményeknél: annak kimondása, hogy
az állam e téren alá van vetve más állam joghatóságának.

3 Csak mellékesen említhető meg az a meglehetősen egyedülálló
és gyakorlatilag alá nem támasztott nézet, amely még az ilyen cselek-
mények terén is gyakorolhatónak látja a joghatóságot. (Mérignhac:
Traité de droit public international, 1905, I. köt. 262. l.)

azt jelenti-e, hogy általános szabály szerint nem volna
annak alávetve, vagy pedig csak határozottan kialakult
egyik rész-rendelkezése-e annak az általános szabálynak,
mely szerint a joghatóság gyakorolható külföldi állam
felett is. Mint az államközi egyezmények esetében, úgy itt
is felelet nélkül maradt a kérdés. Az önkéntes alávetés kér-
dését illetőleg pedig az általánosan elfogadott szabály még
kevésbbé alkalmas arra, hogy belőle általános államközi
jogszabályra lehessen következtetni. Erre csak akkor lenne
mód, ha az önkéntes alávetést minden állam gyakorlata
feltétlenül szükségesnek tartaná a joghatóság gyakorlá-
sához. Az olasz-belga rendszerben azonban az alperes állam
önkéntes alávetése jogilag irreleváns, és így ott azt nem is
vizsgálják. Az a szabály pedig, amely csak annyit mond,
hogy önkéntes alávetés esetén a joghatóság gyakorolható,
egyaránt beleillik a német-angol és az olasz-belga rend-
szerbe is.4
Minthogy sem a német-angol, sem az olasz-belga cso-
portba tartozó államok száma nem olyan túlnyomó, hogy az
elméleti megoldások valamelyike mellett kialakulandó álta-
lános gyakorlat irányító kristályosodási pontjaként szere-
peljen, kifejezett államközi jogszabály szokásjogi úton való
kialakulásával számolni nem lehet. Ennek következtében a
jogtudomány az államközi jognak más, már kifejlődött
szabályaiból igyekezett magyarázat útján, az államközi jog
álláspontját kikövetkeztetni. A jogtudománynak ez a mun-
kája elsősorban az államszuverénitás és a területenkívüliség
intézményéből kiindulva kereste az elméleti megoldást, és
a mentességet kimondó szabályhoz jutott. Másfelől azonban
az imperium-nélküli állami cselekményekre vonatkozó jogi
szabályozást is kiindulópontul vette. Ebben az esetben a
jogtudomány az előbbivel homlokegyenest ellenkező meg-
oldáshoz jutott el. E szempontok mellett gyakorlati meg-
gondolások is merültek fel az egyik vagy a másik irány
álláspontjának támogatására.
A bírálat azonban kimutatta, hogy egyik kiindulópont
megválasztása sem történt helyesen. Így mindkét felfogás

4 Az önkéntes alávetésnek tárgyunk szempontjából csak akkor
volna jelentősége, ha az államközi jogszabály azt mondaná ki, hogy a
külföldi állam feletti joghatóság gyakorlásához az önkéntes alávetés
szükséges. Ez esetben következtetni lehetne arra, hogy ennek hiányában
a joghatóság gyakorlása nem lehetséges. Azonban a szabály csak any-
nyit mond, hogy amennyiben az önkéntes alávetés megvan, a jog-
hatóság gyakorolható, arról azonban nem szól, hogy mi a helyzet
akkor, ha az önkéntes alávetés hiányzik.

gondolatmenete alapjában véve téves. Ezért ezen az úton
sem lehetett olyan szabályozáshoz eljutni, amely a problé-
mát az egyik vagy a másik irányban véglegesen eldöntené.
Természetesen fokozott mértékben áll ez a gyakorlati meg-
gondolásokra, amelyek legföljebb de lege ferenda jöhetnek
figyelembe, jogforrásként azonban nem szolgálhatnak.
Igen sokan elkövették itt is azt az államközi jogtudo-
mányban más téren sem ismeretlen hibát, hogy a felvetett
kérdés megoldását apriori szabályokat szem előtt tartva
kísérelték meg és de lege ferenda szempontokat a fennálló
tételes joggal összekeverve, sőt annak fölébe helyezve a
független és minden kötöttségtől mentes vizsgálódást a
maguk számára lehetetlenné tették. Természetes, hogy az
ilyen módon létrejött eredmények nem megbízhatók. Hogy
ez mennyire így van, azt ép az mutatja legvilágosabban,
hogy a jogtudomány is két, egymással teljesen ellentétes
megoldáshoz jutott. Az egyik megoldás szerint államközi
jogi szabály volna az, hogy a joghatóságot külföldi állam
felett polgári perben általában nem lehet gyakorolni, a
másik megoldás szerint viszont ép az volna az államközi jog
szabálya, hogy ez a joghatóság gyakorolható. Mindkét meg-
oldás mellett szólnak bizonyos meggondolások, és tudomá-
nyosan mindkettőt meg is okolták. Viszont amennyire igazol-
ható az egyik nézet, ugyanannyival gyengíti ez a másikat,
így mind a két álláspont egyformán és elfogadhatóan meg is
dönthető. Ily helyzet mellett egyáltalában nem meglepő az
a széleskörű vita, amelyet e téren a jogtudomány folytat,
a nélkül, hogy az egyik vagy a másik felfogás hívei állás-
pontjuk helyességéről annak ellenzőit sikeresen meggyőz-
hették volna.
Minthogy az államközi jog határozott szabályai között
olyan, amelyből akar az egyik, akár a másik álláspont
helyessége magyarázat útján levezethető lenne, nincs, az
államok pedig egymással homlokegyenest ellenkező gya-
korlatot folytatnak, mindkét álláspont szükségszerűen olyan
jelenségek alá került, amelyeket nem tudott elfogadhatóan
megmagyarázni.
Nem tekintve az előző fejezet során tárgyalt elméleti
nehézségeket, itt csak arra a gyakorlati ellenvetésre muta-
tunk rá, amely abból ered, hogy az államok gyakorlata e
téren nem egységes. Így mindakét felfogás nagyszámú olyan
állammal találja magát szemben, amelynek bíróságai vele
ellenkező gyakorlatot folytatnak. Minthogy pedig állás-
pontját mindkét felfogás tételes jogszabályként tünteti fel,
az ettől való eltérést – ha nem helyezkedik arra az egy-
szerű álláspontra, hogy az eltérésekről egyáltalában nem

vesz tudomást – csak két módon magyarázhatja meg.
Elfoglalhatja azt az álláspontot, hogy az általa jogszabály-
nak tartott szabályt nem követő államok gyakorlata állam-
közi jogellenes,5 de felfoghatja az állítólagos jogszabálytól
való eltérést törvényrontó szokásjog keletkezésének is.6 Az
első esetben azonban be kellene állania az államközi jogi
deliktum nyomán járó államközi jogi felelősség következ-
ményeinek. Ez azonban rendszerint nem szokott megtör-
ténni.7 Ebből az következik, hogy az államok nem tekintik
az irodalom egyik része által jogszabályként feltüntetett
szabályt ténylegesen érvényesülő tételes államközi jognak.
A másik felfogás viszont maga gyengíti állítólagos jogsza-
bálya érvényességét azzal, hogy elismeri a vele ellenkező
szokásjog fennállását is.
A fennálló tényleges helyzetnek mindezeknél fogva csak
az az egyetlen helyes megoldás felel meg, amely szerint
nem szabálya az államközi jognak sem az, hogy a külföldi
állam a belföldi polgári perbeli joghatóság alól ki van véve,
sem az, hogy annak alá van vetve. Az államközi jog nem
írja elő sem azt, hogy a külföldi állammal szemben jog-
hatóságot nem lehet gyakorolni, sem azt, hogy felette a

5 Allen: The position of foreign States before national Courts,
1933, 33. l.
6 Provinciali, id. m. 42. lap. Meili: Die völkerrechtliche Unzu-
lassigkeit von Zivilklagen und Pfandungen gegen einen auswartigen
Staat, ZfVr, 1910, című munkájában a belga Cour de Cassation 1903
június 11-én kelt ítéletét említi csak meg, midőn a joghatóság alóli
kivételt kimondó államközi jogszabályról szól. Szerinte ez az ítélet csak
„Intermezzo vorübergehender richterlicher Entgleisung”. Hasonló állás-
pontot foglal el Stauffenberg (Die Rechtsstellung der russischen Han-
delsvertretungen, 1930, 88. l.), aki szerint törvényrontó szokásjog kiala-
kulásáról nem lehet szó, mert egyes államok elszigetelt ellenkező
gyakorlata nem vehető figyelembe.
7 E tekintetben érdekes összehasonlításra ad alkalmat a területen-
kívüliséget kimondó államközi jogszabály megsértése esetén követett
eljárás vizsgálata. Amennyiben egy állam bírósága a területenkívüliség
intézményére vonatkozó államközi jogszabályokat megsérti, beáll az
államközi jogi felelősség. Természetesen az már további kérdés, hogy
ennek a felelősségnek a konkrét esetben mi lesz a következménye.
Ezzel kapcsolatban rá kell mutatni arra, hogy míg az olasz bíróságok-
nak az állammal szemben gyakorolt joghatósága miatt államközi jogi
következmények nem következtek be, a területenkívüliség intézményét
megsértő egyik olasz bírósági ítéletet azonnal nyomon követte a diplo-
máciai tiltakozás. (Morton: Les privileges et immunités diplomatiques,
1927, 83. l.) Az természetesen nem változtat a helyzeten, hogy az érde-
keltek az államközi jogi felelősség következményeinek a konkrét
esetben ezt a legenyhébb formáját választották.

joghatóságot gyakorolni kell. Az államközi jog szerint min-
den államnak szabadságában áll, hogy a joghatóságot kül-
földi állam felett gyakorolni kívánja-e vagy sem.8
Az államközi jog csak a külföldi állam jure imperii vég-
zett cselekményeinél korlátozza a joghatóság gyakorlását.9
A jure gestionis végzett állami cselekményeknél azonban
ilyen korlátozást nem tartalmaz. Ennek következtében az
egyes államoknak az államközi jog szerint szabadságukban
áll annak eldöntése, hogy a külföldi állam felett egyálta-
lában kívánnak-e polgári perbeli joghatóságot gyakorolni
és ha igen, milyen mértékben. Ilyen értelemben mondhatja
Spée, hogy a belga bíróságok joghatósága voltakép az egész
világra kiterjed.10
A hágai Állandó Nemzetközi Bíróság a joghatóságra
vonatkozó ezt az általános államközi jogi elvet az ú. n.
Lotus-ügyben hozott ítéletével a következőkben mondta ki:
„... Mais il n’ensuit pas que le droit international défend
a un Etat étranger d’exercer dans son propre territoire sa
juridiction dans toute affaire oú il s’agit de faits qui se sont
passés ŕ l’étranger et oů il ne peut s’appuyer sur une régle
permissive du droit international. Pareille thése ne saurait
étre soutenue que si le droit international défendait, d’une
maniére générale, aux Etats d’atteindre par leurs tribunaux
des personnes, des biens et des actes hors du territoire, et si,
par dérogation ŕ cetté régle générale prohibilive, il permettait
aux Etats de ce fairé dans des cas spécialement déterminés.
Or, tel n’est cerlainement pas l’état actuel du droit inter-
national. Loin de défendre d’une maniére générale aux Etats
d’éteindre leurs lois el leur juridiction ŕ des personnes, des

8 Ezt a helyes álláspontot foglalják el: Spruth: Gerichtsbarkeit
über fremde Staaten, 1939, 59. l. Droop: Über die Zustandigkeit der
inlandischen Gerichte für Rechtsstreitigkeiten zwischen Inlandern und
fremde Staaten, Gruchot, Beitrage zur Erlauterung des deutschen
Rechts, 1882, 290. l. Niboyet: Les immunités de juridiction en droit
francais des Etats étrangers engagés dans des transactions privées,
Rgdip, 1936, 525. l. Siotto–Pintor: Lo Stato estero e la giurisdizione, Riv.
di dir. proc. civ. 1926, 104. l. Heymann, id. m. 156. l. Böger: Die Immu-
nitat der Staatsschiffe, 1928, 42. l. Sloupnitzky: Statut international de
l’UdRSS Etat commercant, 1936, 271. l. Miele: In tema di giurisdizione
dei tribunali italiani sullo Stato russo, Rivista, 1937, 219. l. Cavaglieri:
I diritto fondamentali degli Stati nella societa internazionale, 1906,
105. skv. l. Tosi–Bellucci: Le azioni giudiziarie contro gli Stati stranieri,
1909, 45. l. App. Genova, 1925 máj. 4. Riv. 1925, 540. l.
9 Reu: Die staatliche Zustandigkeit im IPR, 1938, 75. l.
10 Spée: De la compétence des tribunaux nationaux a l’égard des
gouvernements et des souverains étrangers, Jdipr. 1876, 334. l.

biens et des actes hors du territoire, il leur laisse, a cet égard,
une large liberté, qui n’est limitée que dans quelques cas par
les régles prohibitives. Pour les autres cas, chaque Etat resté
libre d’adopter des principes qu’il juge les meilleurs et les
plus convenables.”11
Ezt az elvet az Állandó Nemzetközi Bíróság a büntető
joghatóság gyakorlása tekintetében mondotta ugyan ki,
azonban az minden tekintetben alkalmazható a joghatóságra
általában.
Az államközi jog a külföldi állam elleni joghatóság
tekintetében csak a végrehajtási eljárásra nézve tartalmaz
bizonyos korlátozásokat.
E korlátozások magyarázata azonban nem a jogható-
ságra irányuló szabályozásban, hanem más okokban rejlik.
Míg ugyanis az államközi jog a jure gestionis végzett
állami cselekmények tekintetében a fentebbiek szerint kor-
látozásokat nem tartalmaz, addig a jure imperii végzett tevé-
kenységi körben nem engedi meg más államok számára a
joghatóság gyakorlását és kötelezőleg előírja, hogy a jure
imperii végzett állami tevékenységi körbe más állam csak
külön, államközi jogszabály alapján avatkozhat be.
A külföldi állam ellen a jure imperii végzett cselek-
mények alapján tehát a belföldi bíróság előtt eljárás nem
indulhat. E szabály érvényesülését azonban nem zárja ki a
külföldi állam jure gestionis cselekményei felett való jog-
hatóság gyakorlása. Ezért az államközi jog a joghatóság
gyakorlását külföldi állam felett polgári perekben elvileg
nem tiltja.
A külföldi állam ellen polgári perben hozott marasztaló
ítélet végrehajtása azonban már érintheti a külföldi állam
jure imperii gyakorolt tevékenységi körét is. E végrehajtási
eljárás során ugyanis fennáll annak lehetősége, hogy a kül-
földi államnak olyan vagyontárgyait foglalnák le, ame-
lyeknek a tulajdonos állam rendelkezéséből való – akár
teljes, akár csak részleges – elvonása a jure imperii végzett
tevékenységi körbe való beavatkozást jelentene. A közjogi
használat céljából tartott állami vagyon feletti rendelkezés
elengedhetetlen feltétele ugyanis megfelelő közjogi funkció
ellátásának. Míg tehát a külföldi állam polgári perében
gyakorolt joghatóság a külföldi állam jure imperii végzett
tevékenységét nem zavarja, addig az ellene vezetett végre-
hajtás adott esetben már beavatkozást jelenthet ebbe a
tevékenységi körbe is. Ép ezért a végrehajtási eljáráshoz a
végrehajtást szenvedő állam külön beleegyezése szükséges

11 Publications, A. 10, 19. Hasonló: Publications, B. 4, 23.

és az eljárás során a külföldi állam közjogi használatra
rendelt vagyontárgyai ekkor sem foglalhatók le. Ezek a
korlátozások valamennyi állam gyakorlatában megtalál-
hatók. Magyarázatuk azonban nem a polgári perbeli jog-
hatóság államközi jogi korlátozásában, hanem a jure imperii
végzett állatni cselekmények mentességében keresendő.12
2. Minthogy az államközi jog a külföldi állam elleni
polgári perben gyakorolható joghatóság tekintetében az
egyes államokat nem korlátozza, az államok e téren belső
joguk megalkotásánál elvileg szabad mérlegelésük alapján
járnak el. Ha tehát a külföldi állam feletti polgári perbeli
joghatóságot az illető állam beleegyezése nélkül, sőt aka-
rata ellenére is gyakorolják, ez nem áll ellentétben az
államközi joggal. Nem minősítheti tehát az alperes állam
a joghatóság gyakorlását államközi deliktumnak és nem áll
be a joghatóság gyakorlásáért az államközi jogi felelősség.
Természetesen ez csak a polgári perbeli joghatóságra
vonatkozik. A végrehajtási eljárásra vonatkozó államközi
jogi korlátozásoknak figyelmen kívül hagyása már alkalmas
lehet az államközi jogi deliktum megvalósítására.
Ennek a felfogásnak megfelel az államoknak az a gya-
korlata, amely a külföldi állam feletti polgári perbeli jog-
hatóság olasz-belga részről való gyakorlásában államközi
jogi deliktumot nem látott és ezért az államközi jogi fele-
lősségre vonatkozó szabályokat nem alkalmazta.
A belső állami jogban a külföldi állam részére esetleg
biztosított mentesség nem az államközi jogban, hanem a
belső állami jogban találja alapját.

12 A más államok jure imperii végzett tevékenységi körébe való
beavatkozás tilalmát az intervencióra vonatkozó államközi jogi szabá-
lyozás tartalmazza. Intervenciónak csak külön államközi jogszabály
alapján van helye. Az intervenció mindig az állami szuverenitás táma-
dásában áll (Teghze: Nemzetközi jog, 1930, 204. l.), ép ezért a szuve-
rénitásmentes jure gestionis állami cselekmények körébe a polgári per-
beli joghatóság gyakorlásával való beavatkozás államközi jogilag
intervenciónak nem tekinthető.
Az intervencióra vonatkozólag részletesebben l.: Bernhard: On the
principle of non-intervention, 1860. Geffken: Das Recht der Interven-
tion, 1887. Cavaglieri: L’intervento nella sua definizione giuridica, 1913.
Hodges: The doctrine of intervention, 1915. Heller: Die Frage der
Zulassigkeit der völkerrechtlichen Intervention, 1915. Stowell: Interven-
tion in international law, 1921. Walker: Die Intervention im Sinne des
Völkerrechts und ihre prinzipielle Zulassigkeit, 1929. Stowell: La théo-
rie et la pratique de l’intervention, 1933. Schmitt: Völkerrechtliche
Grossraumordnung mit Interventionsverbot für raumfremde Machte,
1941.

Ennek a tételnek látszólag ellentmond a német és angol
bírói gyakorlat, amely a külföldi állam elleni polgári pere-
ket nem a belső állami jogra hivatkozva, hanem az állam-
közi jog alapján állva szünteti meg.
A bírói gyakorlatnak ez az álláspontja azonban téves.
Az államközi jogból ugyanis a külföldi állam polgári per-
beli mentessége nem következik. Ezen az államközi jogi
állásponton nem változtat az sem, ha az államközi jog-
közösségbe tartozó egyes államok ezt nem ismerik fel vagy
ha fel is ismerik, de később még ismertetendő okokból az
abból folyó lehetőségekkel élni nem kívánnak. Az angol-
német rendszer olyan államközi jogi szabályt tételez fel,
amely valójában nem áll fenn, és azzal, hogy következe-
tesen és állandóan ehhez a valójában nem létező államközi
jogi szabályhoz alkalmazza bírói gyakorlatát, voltakép csak
ösztönzést kíván adni az államközi életnek olyan általános
szabály kialakítására, amely szabályt ő a maga részére
máris kötelezőnek fogad el. Hogy azonban ez a magatartás
valóban általános államközi jogi szabályhoz vezessen, ahhoz
általános elismerésre van szüksége. Ez az általános elismerés
azonban jelenleg még hiányzik.
Ha egyes államok államközi jogi szabálynak tartanak
olyan szabályt, amely valójában nem az, legfeljebb rész-
szerű államközi jog keletkezését segíthetik elő, azonban az
általános államközi jogra nem irányadó, hogy az államközi
jogközösségbe tartozó egyes államok általános érvényű
államközi jogi korlátozásként tüntetnek fel olyan szabá-
lyokat, amelyek valójában nem azok.
Az angol és német gyakorlatban a külföldi államnak
biztosított mentesség tehát belső állami angol, illetőleg német
szokásjogon nyugszik.13
Mindebből következik, hogy az államnak az a maga-
tartása, hogy a külföldi állammal szemben a joghatóságot
csak bizonyos ügyletek tekintetében gyakorolja, más téren
viszont nem, államközi jogilag irreleváns, ezért abból más
állam a maga részére államközi alanyi jogokat nem igé-
nyelhet.
Tekintettel arra, hogy az államközi jog szerint az
állam a külföldi állam feletti joghatóság terén az általa
legmegfelelőbbnek tartott szabályozást alkalmazhatja, lehe-
tőség van oly belső állami jog kialakulására is, melyben
egyes ügyletekre nézve a joghatóság gyakorolható, más
ügyletek terén viszont nem. (Franciaország.)

13 Niemeyer: Zur Gerichtsbarkeit über fremde Staaten, DJZ, 1910,
105. skv. l. Heymann, id. m. 156. l.

A külföldi állam mentességét államközi jogi szabály-
ként tekintve a francia gyakorlat nem volna megmagya-
rázható. Annak az elvnek alapján viszont, hogy a külföldi
állam a jure gestionis cselekmények tekintetében a belföldi
állam joghatóságának alá van vetve, szintén ellentétbe
jutna a francia gyakorlat az általános elvekkel. E felfogá-
sok merevsége következtében ugyanis a két ellentét között
átmenet nem képzelhető. Az angol-német rendszerben minden
ügylet mentes a joghatóság alól, az olasz-belga rendszerben
viszont kivétel nélkül egyik sem. A francia joggyakorlat-
hoz hasonló hajlékony megoldásokra nem volna mód, ha
akár az egyik, akár a másik felfogás a maga merevségében
az államközi jog része volna. Az államközi jog megengedő
szabályozásába azonban a francia és a hozzá hasonló gya-
korlatot követő rendszerek is teljes egészükben ellentmondás
nélkül beleilleszthetők.
Hogy az egyes államok az államközi jog megengedő
szabálya által részükre biztosított lehetőséggel élni kíván-
nak-e és ha igen, miként és minő mértékben, azt kizárólag
maguk határozzák meg.
Az egyes államok belső állami joga akár a szubjektív,
akár az objektív felfogás rendszerét teljes egészében ma-
gáévá teheti. Azok az elméleti vizsgálatok, amelyek a
szubjektív és objektív elméletek felállította rendszert át-
vizsgálva azok tarthatatlanságát mutatták ki, nem jelen-
tik ugyanis azt, hogy a rendszer pozitív tételes jogtartalom
egyáltalában nem lehet. Fogalmilag mind az egyik, mind a
másik rendszer alkalmas arra, hogy valamely tételes jog-
rendszerben megvalósulva pozitív jogtartalommá lehessen.
A jogalkotásnak azok a fizikai, logikai és szociológiai kor-
látozásai, amelyek a tételes jog tartalmának megállapítá-
sánál a jogalkotót kötik, nem zárják ki azt, hogy akár a
külföldi államnak a belföldi joghatóság alól való mentes-
sége, akár annak a joghatóság alá való rendelése tényle-
gesen érvényesülve tételes jogi tartalommá legyen.
A VI. fejezetben adott bírálat csak arra mutatott rá,
hogy a szubjektív, illetőleg az objektív felfogás által ki-
dolgozott rendszerek a fennálló államközi jogi szabályokból
analógia útján nem vezethetők le, így egyikük sem része a
tételes államközi jognak. Ez a bírálat a két rendszert az
államközi jog más irányú szabályaival egybevetve vizs-
gálta, így jutott el annak a megállapítására, hogy a jog-
rendszerben ellentétek volnának kimutathatók, ha akár az
egyik, akár a másik felfogást az államközi jog tételes
szabályaként tekintenők. Minthogy azonban a jogrendszer
egységes és ellentmondások nélküli, szükségképen el kellett

jutni ahhoz a megállapításhoz, hogy sem a külföldi állam-
nak a belföldi joghatóság alóli mentessége, sem annak
ellenkezője nem tételes államközi jogszabály. Nincs azon-
ban akadálya annak, hogy a mentességre vagy az ennek
ellenkezőjére nézve elméletileg elképzelhető szabályokat
ne mint államközi jogi, hanem mint belső állami jogi szabá-
lyokat tekintsük. Ha pedig e szabályokat belső állami jogi
eredetűeknek tartjuk, úgy a jogrendszer egységesen és
ellentmondások nélkül lesz magyarázható.
Az államközi jogban a belső állami jogalkotó részére
megvont keretek a külföldi állam feletti joghatóság gya-
korlására nézve mind a szubjektív, mind az objektív rend-
szer pozitív jogtartalommá tételét megengedik. Olaszország
és Belgium az államközi jogban megadott lehetőségeket a
lehető legteljesebb mértékben kihasználta. Már jóval mér-
sékeltebben vette azokat igénybe Franciaország. Német-
ország és Anglia viszont az államközi jogban az egyes
államok részére biztosított lehetőséggel csak a legszűkebb
korlátok között élt.
3. Annak, hogy az egyes államok belső joga nem fej-
lődhetett ki egységes irányban, több oka van.
A) Az első ok, hogy az állam feletti magánjogi bírás-
kodás gondolata még a belső állami jogokban sem honoso-
dott meg mindenütt egyformán.14
A közösség magánjogi tevékenységének történeti ki-
alakulása során kezdetben hiányzott az állam külön jogi
személyisége. Mindazokban a jogviszonyokban, amelyekben
jelenleg az állam szerepel, abban az időben a fejedelem
állt.15 Állam fölötti bíráskodásról tehát nem lehetett szó.
Ebből az eredeti állapotból a későbbi fejlődés két ellen-
tétes irányban haladt: az állam feletti bíráskodás gondo-
latát ma sem ismerő angolszász jogrendszer irányában,
másfelől az állam feletti joghatóságot elismerő kontinentális
jogrendszer felé.
Az eredeti állapottól legkevésbbé az angolszász fel-
fogás távolodott el. Az angol jogban az állam ma sem jogi
személy. A kontinentális rendszerekben ezzel szemben a
történeti fejlődés során kialakult az állam külön jogi
személyisége és természetszerűleg felvetődött az a kérdés,
hogy az államszemélyiség, amely a közösség magánjogi
jogviszonyaiban a fejedelem helyébe lépett, alá van-e vetve
egyáltalában a közönséges magánszemélyekkel szemben
érvényesített állami joghatóságnak és ha igen, mennyiben.

14 Böger: Die Immunitat der Staatsschiffe, 1928, 151. l.
15 Mayer: Deutsches Verwaltungsrecht, 1924, 27. l.

A mindenható állam és a magánszemély jogvédelmének
eszméje között kialakult küzdelemből belső állami jogi
téren az utóbbi került ki győztesen.
Az ennek során kialakult jogi helyzet azonban nem
minden államban mutat egyforma képet.
Franciaországban nem határozott az állam feletti bírás-
kodás gondolata, a francia jog szerint az állam ellen támasz-
tott magánjogi igény érvényesítése nagyrészt nem a polgári
bíróságok, hanem a közigazgatási hatóságok előtt történik. 16
Annak, hogy a francia felfogás szerint a bírói joghatóság
ezekre az igényekre nem terjed ki, magyarázata az állam-
hatalmak szétválasztásának klasszikus francia elvében kere-
sendő. Az állam az egyesekkel magánjogi ügyleteit is
közigazgatási szervei útján köti meg, tehát mindig a köz-
igazgatás keretében cselekszik. Az ebből eredő vitákat
ennélfogva elvileg szintén a közigazgatási eljárásban kell
elintézni.
Más államokban – így Magyarországon is – ezzel
szemben az állam jogi személyiségének kialakulása után
további differenciálódás észlelhető: az állam személyisége
kettéválik és kialakul az állam mint közhatalmi szervezet
mellett az államnak, mint magánjogi alanynak külön sze-
mélyisége. Ez utóbbit közönségesen a kincstár névvel jelöl-
ték meg. Ez az impériumot gyakorló államról különböző
jogi személy ennélfogva a közönséges bíróság joghatósága
alá akadály nélkül bekerülhetett és így kialakult az állami
bíráskodás az állam magánjogi ügyletei felett.
A későbbi tisztultabb közjogi felfogás következtében
ez a helyzet nem volt fenntartható. A mai szemlélet szerint
az állam egységes és egész és ugyanaz a személy akkor is,
ha nem mint impériumot gyakorló közhatalmi szervezet,
hanem mint magánszemély lép fel. Az államszemélyiség
oszthatatlanságának következtében a kincstár fogalma is
változáson ment át. Ma a kincstár nem az államtól külön-
böző jogi személy, hanem csak külön megjelölés az állam
mint magánjogi jogalany számára. A kincstár helyesen
nem egyéb, mint az állam maga, magánjogi oldaláról nézve.17
A kincstárnak az állam joghatósága alá helyezése, ille-
tőleg az állam magánjogi ügyletei feletti bíráskodás intéz-
ménye e megváltozott szemlélet ellenére is fennmaradt.
Vannak tehát államok, amelyekben az állam feletti
magánjogi bíráskodás ismeretlen. Más államokban az állam

16 Hauriou: Précis de droit administrativ et de droit public, X. éd.
1921, 42. és 886. l.
17 Mayer, id. m. 49. és 119. l.

gyakorol ugyan saját magánjogi ügyletei felett joghatóságot,
ez a joghatóság azonban nem bírói, hanem közigazgatási
joghatóság. Az államok csak részben fogadták el belső
állami jogilag is az állam magánjogi ügyletei feletti pol-
gári bíráskodás gondolatát.
Azokban az államokban, melyek az állam magánjogi
ügyletei feletti joghatóság gyakorlását akkor sem látják
megengedhetőnek, ha a belföldi állam ellen a polgári per
megindítható volna, nem lehetett szó arról, hogy kialakul-
hasson a külföldi állam feletti joghatóság gondolata. Ezek
az államok ugyanis az állam feletti polgári bíráskodást
fogalmilag lehetetlennek tartják. A francia rendszer mellett
már megvan az elvi lehetősége a joghatóság gyakorlásának
külföldi állammal szemben is. Ennek egészen általánossá
válásáról azonban csak ott lehet szó, ahol az állam a saját
magánjogi ügyletei feletti polgári bíráskodást is rend-
szeresen gyakorolja. Ez utóbbi felfogást legvilágosabban
fejezi ki a belga Cour de Cassation, amikor kimondotta,
hogy a külföldi állam nem tarthat igényt a belga jogterü-
leten olyan mentességekre, amelyek a belga államot sem
illetik meg.18
B) Az, hogy az állam felett általában gyakorolható jog-
hatóság kérdésében az egyes államok belső jogilag sem
jutottak egységes álláspontra, egyik – de nem egyetlen –
oka volt annak, hogy a külföldi állam feletti joghatóság
kérdésében eltérések állanak fenn az egyes államok között.
Egy másik ilyen ok volt, hogy az egyes államoknak a
felettük gyakorolható joghatóságra vonatkozó elvi fel-
fogása különböző érdekek hatása alatt áll, amelyek külön-
böző irányba terelték a jogszabályok fejlődését is.
Egységes jogfelfogás kialakulása többek között egy-
séges érdekközösséget tételez fel. Természetes, hogy minden
állam elsősorban saját érdekeinek érvényesítését tartja
szeme előtt és magát jogszabállyal megkötni csak akkor
hajlandó, ha a jogi megkötöttség érdekeinek megfelel. Az
egyes államok érdekeinek a szolgálatára és a lehetőségek
szerinti érvényesítésére hivatott tér az államközi politika,
és ezeket az érdekmegnyilvánulásokat tükrözi vissza az
államközi politika által létrehozott államközi jog is.19
A joghatóság kérdésében azonban nemcsak hogy az
államközi jogi rendezés kialakulásának feltétele, az egy-
séges államközi közfelfogás nem alakult ki, hanem az itt

18 Cass. 1903 június 11.
19 Birkás: Das Staatsinteresse als Grundlage des Völkerrechts,
Berlin, 1933.

érvényesülésre törekvő érdekek még az egyes államok
belső állami jogában is különböző fejlődési vonalakat
mutatnak.
A külföldi állam feletti joghatóság terén érvényesü-
lésre törekvő állami érdekek egyik legjelentősebbike az
állami függetlenség.
Az államok közötti érintkezésben egyenlő és egymástól
független államok vesznek részt. Ezt a függetlenséget az
államközi jog biztosítja és védi. A függetlenség legáltalá-
nosabb értelemben azt jelenti, hogy az állam tetszése szerint
rendezheti be belső állami jogi rendjét, és saját akarata
szerint végezhet bármilyen cselekményt, a nélkül, hogy
ebbe más állam jogosult volna beavatkozni. Ez az abszolút
értelemben felfogott függetlenség azonban nemcsak az állam-
közi jogi, hanem minden államközi érintkezés lehetetlen-
ségét vonná maga után és valóságos államközi anarchiával
járna. A teljes értelemben vett függetlenségről tehát már
csak azért sem lehet szó, mert minden államnak számolnia
kell a többi állam fennállásának tapasztalati valóságával.
Ebből a tényleges szükségszerűségből alakultak ki a füg-
getlenség jogi korlátai.
Az állam tehát gyakorlatilag nem élvezi az abszolút
függetlenséget, hanem belső jogrendjének kialakításában,
tevékenységének kifejtésében alkalmazkodnia kell az állam-
közi jog megvonta keretekhez. Amennyiben ezt nem teszi,
államközi jogi deliktumot követ el.
Az állam függetlensége jogilag tehát csak az államközi
jog keretein belül kifejthető tevékenységi szabadságot jelent.20
Érthető okokból valamennyi állam arra törekszik, hogy
ezeket az államközi jogi kereteket lehetőleg tágítsa, hogy
ezzel az államközi jog keretein belül érvényesíthető tevé-
kenységi szabadsága az abszolút értelemben vett független-
séget lehetőleg minél jobban megközelítse. Ez az oka többek
között annak is, hogy az államközi jog a maga egészében
aránylag fejletlen és nem tekinthető a jog legtipikusabb
fajának.
Az államoknak az a törekvése, amely az abszolút füg-
getlenség lehető legjobb megközelítésére irányul, érvényesül
a joghatóság gyakorlása tekintetében is. Az államok a
joghatóság alól való mentességüket különböző államközi
jogi okokra hivatkozva védelmezték és amennyire lehet-
séges volt, igyekeztek elejét venni az ellenkező irányú
fejlődésnek. Az államközi jogi elveken felül azonban tény-
legességi, gyakorlati és célszerűségi szempontokat is tekin-

20 L. a VI. fejezet 2. számú jegyzetét is.

tetbe vettek, midőn a joghatóság alóli mentességet és a
külföldi állam beavatkozási lehetőségének kizárását hang-
súlyozták.
A jogi és gyakorlati érvelések mögött azonban minden
esetben ott állt az államoknak az a törekvése, amellyel a
maguk részére lehetőleg korlátok nélküli tevékenységi kört
igyekeztek biztosítani. Az államok a joghatóság alóli men-
tesség elvét védve az államközi jogrend védelmét helyezték
az előtérbe. Valójában azonban egyoldalú hatalmi törek-
véseiket szolgálták.
Míg a függetlenséghez kapcsolódó állami érdekek a
külföldi államok joghatóság alóli mentessége mellett szól-
nak, addig egy másik, nem kevésbbé jelentős állami érdek
ép ellenkezőleg, ennek ellenkezőjét kívánja.
Ez az érdek a forgalom biztonságához fűződik.
Amíg az államok egymás közötti kapcsolata csak az
államközi jogi érintkezés diplomáciai formáira szorítko-
zott, addig a külföldi állam részére biztosított polgári
perbeli mentesség inkább elvi jelentőségű volt, lényegbe-
vágó, gyakorlati következmények nélkül.
Mikor azonban az állam a jure gestionis végzett cselek-
ményeivel behatolt az eredetileg csak a magánszemélyek
részére fennálló tevékenységi területre, joghatóság alóli
mentessége mind súlyosabb és súlyosabb nehézségek forrá-
sává lett. Ha az állam a jure gestionis tevékenységi körben
is mentességet élvez, megkülönböztetett jogállása folytán a
hasonló tevékenységet folytató nem állam-magánszemélyek-
kel szemben megokolatlan előnyökkel vesz részt a gazdasági
küzdelemben. Míg tehát az állam mentességénél fogva vesze-
delmes versenytársa lehet a hasonló tevékenységet folytató
magánszemélyeknek, addig a vele magánjogi ügyletekbe
bocsátkozó magánszemélyekkel szemben is előnyösebb hely-
zetbe kerül. Ügyleti ellenfele meg van fosztva ugyanis a
saját bírósága előtti perlés jogától. Ez gyakorlatilag sokszor
egészen a jogvédelem nélküli állapotig mehet. Ha ugyanis
a külföldi állammal magánjogi ügyletet kötő fél az ügylet-
ből eredő igényeit saját bírósága előtt nem érvényesítheti,
akkor csak két út áll rendelkezésére: saját kormányának
diplomáciai közbenjárása, vagy a külföldi állam perlése a
külföldi bíróság előtt. Az első lehelőség azonban csak akkor
foghat helyt, ha az ügyletkötő magánszemély kormánya a
diplomáciai fellépést az állam magasabb politikai érde-
keivel összeegyeztethetőnek tartja; de még ekkor sem
vezet el minden esetben a kívánt eredményhez. A másik
lehetőség pedig, t. i. a külföldi állam perlése a külföldi

bíróság előtt, sokszor oly aránytalan nehézségekkel és
költségekkel jár, hogy gyakorlati értéke szerfölött csekély.21
Nem túlzás tehát Phillimore megállapítása, hogy a ten-
geri kereskedelmi hajózás állami kézbe kerültével ezrével
közlekednek kereskedelmi hajók a világ minden részén,
élvezve az általános kereskedelmi jog előnyeit, azonban
gyakorlatilag minden jogi felelősség nélkül.22
Míg tehát az állami függetlenséghez fűződő érdekek a
jogfejlődést a mentesség irányában fejlesztik, addig az
államközi kereskedelmi forgalom biztonságához kapcso-
lódó nem kevésbbé erős állami érdekek ép az ellenkező
irányban hatnak.
C) Érthető, hogy e párhuzamosan fennálló és egyidejű
hatást kifejtő ellentétes érdekek küzdelme nem állapodott
még meg és ép ezért nem is adhatja alapját olyan álta-
lános államközi érdekközösségnek, amely az egységes jogi
meggyőződés és az egységes államközi jogi rend kialakulá-
sának elengedhetetlen feltétele.
Míg ugyanis az állami függetlenség elvének megfelelő
államközi jogi mentesség az alperesként perbevont külföldi
államra nézve kedvező, addig az államközi forgalom bizton-
ságának kívánalmai a joghatóságot gyakorolni kívánó állam
érdekét szolgálják. Hogy tehát az egyes államok melyik
nézet felé hajolva döntik el az ellentétes érdekek küzdelmét,
az nagy részben attól is függ, hogy az illető állam az
államközi forgalomban e két szerep közül melyiket játssza
több alkalommal.
Az egyes államok államközi gazdasági szerepe nem
egyforma. Szempontunkból itt elsősorban az államközi ke-
reskedelmi és fizetési mérlegek alakulása veendő tekin-
tetbe. Ha e mérlegek huzamosabb időn keresztül passzív
egyenleggel zárulnak, ennek következtében az állam az
államközi kereskedelemben, illetőleg az államközi fizetési
forgalomban többnyire mint adós szerepel. Ily minőségében
pedig fennáll a lehetősége annak, hogy külföldön más
állam bíróságai előtt ellene magánjogi kereseteket indí-
tanak. Az ilyen gazdasági helyzetben lévő állam elsősorban
az alperesi szerep oldaláról tekinti a joghatóság kérdését
és természetszerűleg inkább a felé az álláspont felé hajlik,
amely az állammal szemben gyakorolható külföldi jogható-
ságot nem ismeri el. Egészen mások az olyan állam szem-

21 Bar: Theorie und Praxis des internationalen Privatrechts, 1880,
II. köt. 684. l. Matsunami: Immunity of State ships, 1924, 108. l.
22 Phillimore: Immunité des Etats au point de vue de la juridiction
ou de l’exécution forcée, Cours, 1925, III. 470. l.

pontjai, amely az államközi kereskedelmi és fizetési forga-
lomban inkább mint hitelező lép fel. Az ilyen állam kevésbbé
van kitéve annak, hogy külföldön beperlik, viszont gyak-
rabban kerül abba a helyzetbe, hogy az ő bíróságai előtt
szerepel alperesként a külföldi állam. Számára ennélfogva
előnyösebb, ha azt az álláspontot fogadja el, amely szerint
a forgalom biztonságához fűződő érdekek előbbrevalók,
tehát a joghatóságot külföldi állam felett is gyakorolni
lehet.23
D) A különböző államok gyakorlatának irányításához
az eddig említett okokon felül még más tényezők is hozzá-
járultak. Ilyen tényező pl. az a körülmény, hogy a szóban-
forgó állam államközi kereskedelmi és fizetési forgalma
főkép milyen államok felé irányul. Azok az államok, ame-
lyek a mentesség alapján állanak, a külföldi állam mentes-
ségét államközi jogszabályban gyökerezőnek tartják. Az
ellenkező felfogást követő államok gyakorlata szintén állam-
közi jogi alapokra hivatkozik. Megvolna tehát annak a
lehetősége, hogy vagy az egyik, vagy a másik államcsoport
gyakorlata államközi jogszabályok kialakulásának vesse
meg az alapját. E szabályok kialakulása a fentebb említett
nehézségeken kívül természetesen abba a további akadályba
is ütközik, hogy mind a német-angol, mind az olasz-belga
felfogást követő államok egyforma gazdasági erővel és
államközi súllyal rendelkeznek és ennek következtében
kevés annak a valószínűsége, hogy akár az egyik, akár a
másik álláspont általánossá válásával az ellenkező gya-
korlat eltűnésére és egységes államközi jogszabályok kiala-
kulására komolyan számítani lehessen. Mindazonáltal fennáll
annak a lehetősége, különösen a kisebb államokra nézve,
hogy az e téren kialakuló gyakorlatuk irányát az is dön-
tően befolyásolja, hogy a velük állandó gazdasági érintke-
zésben lévő államok többsége melyik nézetet követi.

23 Gazdasági okok terelték a francia joggyakorlatot abba az
irányba, amely szerint a külföldi állam kereskedelmi ügyletei a jog-
hatóság alól nincsenek kivéve. Az állami monopóliummá tett szovjet-
orosz külkereskedelemnek az európai piacokon való megjelenése Német-
országot is Franciaországhoz hasonló helyzet elé állította. Németország
azonban egyéb okokból nem akart letérni az általános mentesség elvéről
és a szovjetorosz közgazdasággal kötött ügyleteknek joghatósága alól
kikerülése ellen oly módon védekezett, hogy a szovjetorosz külkeres-
kedelmi képviseleteket nem minősítette állami szerveknek, hanem
önálló jogi személyeknek és így az általuk kötött ügyletekre az állami
mentesség különben elismert elvét nem alkalmazta. Ez a német eljárás
szintén szemléltetően mutatja a gazdasági okoknak a jogfejlődésre
gyakorolt hatását.

4. A külföldi állam mentességét elismerő és az ezt
tagadó két fő felfogás közötti viszonyt vizsgálva azonban
bizonyos fejlődési irányok mégis megállapíthatók.
A két felfogás közül történetileg a mentesség elve ala-
kult ki először. Ennek oka, hogy az e nézet alapjául szol-
gáló államközi jogi elvek az államközi jog legrégibb és
legáltalánosabban elismert szabályai közül valók. Ehhez
hozzájárult még az is, hogy az állami függetlenség kívánal-
mai minden állam politikájában minden időben elsőrendű
szerepet játszottak és játszanak ma is. Ezek a politikai
törekvések magától értetődően a mentesség elvét általános
gyakorlattá és így államközi jogszabállyá kívánták tenni.
Ennek a gyakorlatnak az alapjai a XIX. század ele-
jére, a külföldi állam feletti joghatóság kérdésének első
felmerülésére nyúlnak vissza és több államban, így első-
sorban Németországban és Angliában a mai napig sem
változtak meg.
Csak később jelentkeztek azok a gazdasági jellegű
okok, amelyek szakítani kívántak a mentességi elvvel.
E később fellépő okok következtében egyes államok
korábbi álláspontjukat megváltoztatták és ezzel ráléptek
arra az útra, amely a mentesség elvét tagadó szokás-
jogi szabályok kialakulásához vezetett. A változás a XIX.
század végére és a XX. század elejére tehető. A belga jog-
gyakorlatban ez a jelen század elején beállott változás és
ezzel az egész fentebb leírt fejlődési vonal határozottan
kimutatható. Hasonló a helyzet Franciaországban is, ahol
a külföldi állam részére eredetileg minden irányban bizto-
sított mentességet ma már a kivételeknek egész sora töri át.
A németalföldi joggyakorlat most van a változás, az újabb
felfogás felé áttérés állapotában. A külföldi állam feletti
joghatóság terén szélesebb körű gyakorlattal rendelkező
államok közül csak Olaszországban nem volt a külföldi
állam mentességén alapuló kezdeti gyakorlat kimutatható.
Ennek talán az is magyarázata lehet, hogy az olasz bírósá-
goknak idevágó legrégibb ismert döntései a többi állammal
ellentétben, aránylag későbbi időkből (a többi állam XIX.
századeleji gyakorlatával szemben a XIX. század utolsó
éveiből) valók.
Az ellenkező fejlődési irány, t. i. az, hogy egy állam
gyakorlata a külföldi állam feletti joghatóság gyakorlá-
sából a mentesség felé fejlődött volna, egy esetben sem
volt kimutatható.
Helyesen mutatott rá tehát Heymann, hogy a fejlődés
határozottan a külföldi állam polgári perbeli mentességét

korlátozó irányba halad.24 Ugyanezt állapította meg a Hágá-
ban, 1937-ben tartott második nemzetközi összehasonlító
jogi kongresszus is.25
A külföldi állam polgári perbeli helyzetére vonatkozó
felfogások tehát nem mutatják korántsem azt a zavaros és
áttekinthetetlen képet, amelyet az egyes államokban hozott
különböző bírói határozatok összeállítása első tekintetre a
szemlélő elé tár. Az erre vonatkozó jogfelfogás jelenleg
átmeneti állapotban van.26 A külföldi állam részére mentes-
séget biztosító felfogás több államban még ma is érvényben
van. A német-angol jog és az ezeknek hatása alatt álló
középeurópai, illetőleg angolszász jogrendszerek a külföldi
állam elleni joghatóságra vonatkozó eredeti felfogásuktól
mind a mai napig nem tértek el, noha e felfogás ellenzői
mind a német, mind az angol irodalomban megtalálhatók.
Más államokban viszont ez az eredetileg mindenütt meglévő felfogás a már ismertetett okokból megváltozott.
A svájci legfelsőbb bíróság egy alkalommal kimondotta,
hogy a külföldi állam polgári perbeli mentessége az olasz
és az újabb francia gyakorlat miatt az államközi jog sza-
bályának már nem tekinthető.27 Ezzel szemben a Reichs-
gericht arra mutatott rá, hogy az ellenkező felfogás még
nem államközi jogszabály.28 Ezek a döntések is kifejezik
azt a szemléletet, amely a külföldi állam polgári perbeli
mentességére vonatkozólag a feltétlen mentesség elvétől
mindig jobban távolodó fejlődési irányt lát.
5. Erre a fejlődési irányra rámutatással korántsem
akarjuk azt állítani, hogy valamennyi állam gyakorlata meg

24 Heymann: Zur Frage der Gerichtsbarkeit über fremde Staaten,
ArchZPrax, 1925, 149. l.
25 Bulletin trimestriel de la société de législation comparée, 1937,
579. l.: „Le congrés constate que la tendance générale actuelle est de
restreindre, sinon de supprimer, les immunités de juridiction des Etats
étrangers dans des transactions privées.”
26 Cereti: Su l’esenzione degli Stati esteri dalla giurisdizione, Riv.
1937, 82. skv. l.
27 Schw. Bundesgericht, 1930 márc. 26. JW, 1931. 765. l: „Die
Exemtion auslandischer Staaten von der inlandischen Gerichtsbarkeit
sei zwar insofern anerkannt, als Ansprüche im Streite liegen, die aus
einem vom auslandlichen Staate in Ausübung der ihm zustehenden
Hoheitsgewalt vorgenommenen Akte hergeleitet werden, diese Einigkeit
bestehe dagegen keineswegs mehr insoweit, als der Streit ein vom
fremden Staat eingegangenes privatrechtliches Verhaltnis betrifft.”
28 RG, 1921 dec. 10. JW, 1922, 160. l.: „Die Entwicklung ist nicht
derartig allgemein in die Erscheinung getreten, dass daraus eine rechts-
wirksame Anderung des völkerrechtlichen Grundsatzes entnommen
werden könnte.”

fogja tenni azt az utat, amelyet egyes államok már meg-
tettek. Ez csak a politikai és gazdásági érdekek azonossága
mellett volna lehetséges. Megállapításaink nem jelentik azt
sem, hogy a külföldi állam polgári perbeli mentességének
végleges és teljes elvetése de lege ferenda helyesebb és az
ezzel ellenkező állapot kezdetlegesebb és meghaladott volna.
A fejlődés irányára rámutatva csak a változások megálla-
pítása volt a feladatunk. Ettől pedig lényegesen különbözik
az értékelés kérdése. A jogszabályok tartalmának értéke-
lését annál inkább is mellőznünk kellett, mert ez csak
azoknak az érdekeknek értékelése alapján volna elvégez-
hető, amely érdekek az ide vonatkozó joganyag kialakulá-
sában vezető szerepet játszottak. Egyes államokban talán
helyesebb volt a mentességi elv mellett megmaradni, mert
az állam politikai és gazdasági érdekei ezt kívánták. Máshol
viszont ugyanezeknek az érdekeknek ép az ellenkező állás-
pont felel meg jobban.
A különböző érdekek hatásaira jellemzően mutat rá a
shanghai Provisional Court a következőkben: „A kérdés
elbírálásánál két ellentétes érdek játszik szerepet. Egyfelől
az igazságszolgáltatás érdeke, amely arra irányul, hogy
mindenki egyformán jogvédelemben részesüljön, másfelől
pedig az államok közötti barátságos viszony fennállásához
és fennmaradásához fűződő érdek. Ez utóbbi az előbbinél
kétségtelenül nagyobb jelentőségű és minthogy azt a magán-
személyek érdekeivel összeegyeztetni nem lehet, a magán-
érdeknek a közérdek előtt meg kell hátrálnia. Az erkölcsi
felfogás talán azt kívánná, hogy hasonló esetekben az állam
is vesse alá magát a helyi bíráskodásnak, ép úgy, mint a
többi magánszemély. A bíróságoknak azonban az a feladata,
hogy a jogot alkalmazza, nem pedig az erkölcsi szabályt, és
a jogot is úgy, amint az hatályban van, nem pedig úgy,
amint az helyes volna.”29
Ez a határozat helyesen látja meg, hogy mint minden
jogszabályt, úgy a külföldi állam elleni joghatóság szabá-
lyait is csak az erkölcsi szabályok alapján lehet értékelni.
Kérdés azonban az, hogy feltétlenül megáll-e a fenti íté-
letnek az az – igaz, hogy csak nagy vonalakban tett és
határozatlan – megállapítása, hogy az erkölcsi szabályok
alapján a joghatóság alóli mentesség nem igazolható. Ha ez
így volna, akkor az e téren észlelhető és fentebb leírt fej-
lődés valóban nemcsak egyszerű időbeli egymásutánt, hanem
egyúttal tökéletesebb, helyesebb jogállapot felé való hala-
dást is jelentene. Nem hallgathatjuk azonban ezzel szemben

29 D. C. 394. l.

el azt az aggályunkat, hogy a joghatóság alóli mentességet
ellenző álláspontnak ez az értékelése erősen egyoldalú magán-
jogias szemlélet eredménye. De viszont ugyanilyen egyoldalú
volna az a megállapítás is, amely az ellenkező felfogás fel-
tétlen helyességét vitatná. Az államközi forgalom biztonsá-
gához és az egyes magánszemélyek számára lehetőleg bizto-
sítandó jogvédelemhez fűződő állami érdekekkel szemben
az állami egyenlőséghez és függetlenséghez kapcsolódó állami
érdekek többnyire kétségtelenül előbbrevalók. Általánosság-
ban azonban ennél messzebbre menő megállapításokat már
nem volna helyes tenni. Ép ez az oka annak, hogy a külföldi
állam feletti joghatóság kérdésében egységes államközi jogi
álláspont és egységes államközi jogszabály nem fejlődött ki.
Ilyenformán a mai felfogások különbözőségének bizonyos
vonatkozásokban kétségtelenül hátrányos volta mellett a
mai jogállapotnak megvan az az előnye, hogy minden
állam sajátos viszonyaihoz egyaránt igyekszik alkalmaz-
kodni, kielégítvén olyan államok érdekeit is, amelyek eltérő
viszonyaiknál fogva egészen különleges szabályozást igé-
nyelnek.
Kétségtelen, hogy az államközi forgalomra nagy köny-
nyítést jelentene, ha a külföldi állam feletti joghatóság
szabályai egységesek volnának. Azonban ettől az egysége-
sítéstől nagy eredményt várni túlzás volna. Igaz ugyan,
hogy a jelenlegi jogállapot mellett a konkrét esetek eldön-
tése igen nagy részben attól függ, hogy a kereset melyik
állam bírósága elé kerül. A német bíróság pergátló körül-
ményt észlel ott, ahol az olasz bíróság a keresetnek talán
teljes egészében helyt adott volna. Nem szabad azonban
megfeledkezni arról, hogy a helyzet nem változnék, ha
valamennyi állam teljesen azonos álláspontra helyezkedett
volna is. Az adott jogviszonyra irányadó anyagi magánjogi
szabályok különbözősége mellett ugyanis az érdemi döntés
az ítélkező bíróság állami hovatartozásától függően még
akkor is más-más lesz, ha a joghatóság, általában a perjogi
feltételek tekintetében egységes is valamennyi állam belső
állami joga. Ennek következtében a joghatóságra vonatkozó
szabályok egységesítésére irányuló törekvés eredményes-
sége meglehetősen kétségesnek látszik.
6. Ezeket a meggondolásokat szem előtt tartva kell meg-
ítélni azokat a törekvéseket, amelyek a külföldi állam ellen
indított polgári pereknek államközi bíróságok elé utalására
irányulnak.30 Ezek az elgondolások a külföldi állam elleni

30 Bar: Die Errichtung eines standigen internationalen Gerichtshofes für Klagen von Privatpersonen gegen fremde Staaten, ZfV, 1913, 429. l. – Wehlberg: Ein internationaler Gerichtshof für Privatklagen, 1911. – Prudhomme: Determination de la juridiction compétente ŕ l’égard des litiges nés ŕ l’occasion des contrats conclus entre Etats et ressortissants d’un autre Etat. Darras, 1926, 304. l.

polgári perek egységes elbírálását akként látják megvaló-
síthatónak, hogy az ilyen pereket vagy a hágai Állandó
Nemzetközi Bíróság, vagy egy e célból újonnan felállítandó
államközi bíróság elé utalnák.
Nem tekintve az ép napjainkban erősen fokozódó azt
az idegenkedést, amellyel az államok az államközi bíró-
ságok igénybevételével szemben viseltetnek, a külföldi
állam elleni polgári pereknek államközi bíróság elé utalása
sem vezetne a kívánt eredményhez. Az államközi bíróságok
felállítása ugyanis azért volna kívánatos, mert ezzel állí-
tólag elérhető volna, hogy az egyes államok belső jogrend-
szerei alapján lehetséges ellentétes elbírálás helyébe az
egységes elintézés lépne.
Ez azonban korántsincs így. A felállítandó államközi
bíróságtól már csak azért sem volna a jogegység megvaló-
sítása elvárható, mert ép az államközi jog mai állapotából
következik, hogy az államközi bíróság gyakorlata ebben a
kérdésben szintén nem lehetne egységes. Ha ugyanis a bíró-
ság csak az államközi jog szabályait alkalmazná, meg-
oldáshoz nem jutna. Ha viszont az egyes államok belső
állami jogát venné irányadóul, akkor viszont nem alakít-
hatná ki a jogegységet. Általános jogelvek alkalmazásáról
– ilyenek nemlétében – szintén nem lehet szó. Hozzávéve
még azokat a nehézségeket, amelyek abból erednek, hogy
az idetartozó jogviszonyokban nem is államközi jogalanyok,
hanem részben magánszemélyek állnak, végül az államközi
bíróságok ítéleteinek végrehajthatósága terén felmerülő
nehézségeket, érthető, hogy az államközi bíróságok felállí-
tása a kérdés egységes megoldását semmivel sem vinné
előbbre.

INHALTSÜBERSICHT.

Die Gesetzgebung, Verwaltung und Rechtsprechung ge-
hören zu den wesentlichen Zügen des Staatsbildes. Der heu-
tige Staat beschränkt aber seine Tätigkeit nicht nur auf die
Ausübung der sog. Hoheitshandlungen, sondern tritt auch
ins Gebiet der nichthoheitsrechtlichen Handlungen ein, indem
er Handlungen in beachtenswerter Anzahl vornimmt, die
nicht unmittelbar zur Erreichung hoheitsrechtlicher Ziele die-
nen und ausschliesslich von dem Staat ausgeführt werden
können (Staatshandlungen jure imperii), sondern an erster
Stelle auf die bessere und wirksamere Befriedigung verschie-
dener gemeinschaftlicher Bedürfnisse gerichtet sind, deren
Ausübung aber auch Privatpersonen freisteht (Staatshand-
lungen jure gestionis). Als Beispiele dieser Staatstätigkeit
sind besonders die Aufrechterhaltung verschiedener Betriebe
des öffentlichen Verkehrs (Staatseisenbahnen, Staatsschiff-
fahrt, staatlicher Luftverkehr), die Ausübung des Aussen-
handels, u. dgl. m. zu erwähnen.
Da die hoheitsrechtlichen Staatshandlungen meistens
öffentlich-rechtlich, die staatlichen Privathandlungen aber
im allgemeinen zivilrechtlich geregelt sind, finden bei der
Bezeichnung der verschiedenen Gebiete der staatlichen Tätig-
keit auch die Ausdrücke „öffentlich-rechtliche”, „staatsrecht-
liche” und „privatrechtliche”, „zivilrechtliche” Anwendung.
Dies sei aber nur unter dem Vorbehalt zulässig, dass es sich
hier trotz der Ausdrucksweise nicht um eine gesetzesrecht-
liche und dadurch örtlich und zeitlich bestimmte Abgrenzung,
sondern um eine von dem Gesetzestext einzelner Staaten
unabhängige Trennung beider Tätigkeitsgebiete des Staates
handelt.
Während die Ausübung der Hoheitshandlungen zu den
wesentlichen Erscheinungsformen des gemeinschaftlichen
Rechtslebens gehört, und daher mit dessen Entstehen zeitlich
zusammenfällt, treten die nichthoheitsrechtlichen, die sog.
zivilrechtlichen Staatshandlungen erst im Laufe der späteren
Entwicklung zur Erscheinung.

Es ist dabei noch zu bemerken, dass die letztere Art der
Staatstätigkeil häufig über die ort- und zeitbegrenzte Gültig-
keit der staatlichen Rechtsordnung hinausreicht und daher
oft Anknüpfungspunkte mit fremden Rechtsordnungen auf-
weist. Die einwandfreie Lösung der hiedurch entstandenen
Rechtsfragen erfordert daher nicht selten auch eine Stellung-
nahme des Völkerrechts.
Unter diesen völkerrechtlichen Fragen ist als eine der
bedeutendesten die Frage der Gerichtsbarkeit über die
Zivilrechtlichen Staatshandlungen zu erwähnen.
Unter Gerichtsbarkeit ist die rechtliche Möglichkeit der
rechtsgültigen gerichtlichen Entscheidung des Staates – an-
deren Staaten gegenüber –, Recht und Pflicht des Staates, in
einer Angelegenheit die rechtsgültige gerichtliche Rechtspflege
auszuüben, zu verstehen. Demgemäss, ob der Grund der
Rechtsgültigkeit dieser Entscheidung anderen Staaten gegen-
über sich lediglich im Inlandsrecht befindet, oder auch im
Auslandsrecht zur Anerkennung gelangt, kann von einer ab-
soluten und von einer relativen Gerichtsbarkeit gesprochen
werden. Dem allgemeinen Wortgebrauch, entsprechend wird
der Ausdruck „Gerichtsbarkeit” in dieser Abhandlung im
absoluten Sinne, d. h. ohne Rücksicht darauf, ob die im
Inland getroffene Entscheidung auch im Ausland anerkannt
wird, verwendet.
Es ergibt sich die Frage, ob der auswärtige Staat auf
Grund seiner zivilrechtlichen Tätigkeit vor den inländischen
Gerichten belangt werden könne.
Die Beantwortung dieser Frage liegt an erster Stelle dem
Völkerrecht ob Nach der Feststellung der entsprechenden
völkerrechtlichen Grenzen sind aber die für die Entscheidung
massgebenden unmittelbaren Rechtssatze in den einzelnen
Inlandsgesetzen zu finden.
Die Stellungnahme des Völkerrechts wäre vorerst aus den
entsprechenden völkerrechtlichen Vertragen abzuleiten. Die
vereinzelten Bestimmungen dieser Verträge geben aber für
die Feststellung der allgemeinen völkerrechtlichen Regelung
keinen Anhaltspunkt. Unter diesen Umständen ist die völker-
rechtliche Gewohnheit in Betracht zu ziehen, so wie sie in
den gerichtlichen Entscheidungen verschiedener Staaten zum
Ausdruck kommt. Die Übersicht der einzelnen inländischen
Rechtsprechungen gibt aber kein einheitliches Bild: während
einige Staaten (Deutsches Reich, England) die Ausübung der
Gerichtsbarkeit über fremde Staaten für völkerrechtlich un-
zulässig halten, kann der auswärtige Staat in anderen Staaten
(Italien, Belgien) ohne Rücksicht auf das Völkerrecht vor den
inländischen Gerichten belangt werden. Von dem Entstehen

einen einheitlichen Gewohnheitsrechts kann daher keine Rede
sein. Auch die Rechtswissenschaft hat die Frage nicht ein-
heitlich beantwortet; im Gegenteil, es bildeten sich zwei
grundverschiedene Richtungen auch in der Wissenschaft aus:
die eine sieht den Kernpunkt der Frage im Subjekt der
Handlung, d. h. in der Staatsperson (subjektive
Richtung), für die andere gilt dagegen die objektive
Eigenschaft der Handlung (objektive Richtung)
als massgebend. Die subjektive Richtung leitet aus der Staats-
hoheit die Befreiung des Auslandsstaates von der inländischen
Gerichtsbarkeit ab, während die objektive Richtung aus der
nicht hoheitsrechtlichen Wesensart der betreffenden Handlun-
gen auf deren Unterworfenheit unter die inländische Gerichts-
gemalt schliesst.
Beide Richtungen der Wissenschaft erscheinen als nicht
völlig ungerecht fertigt. Die subjektive Richtung wurde auf
die Völkerrechtliche Unabhängigkeit und Gleichheit der Staa-
ten aufgebaut, und wurde ausserdem auch mit der Analogie
der Exterritorialität, mit der Untrennbarkeit der einheitlichen
Staatsperson und mit der praktischen Unmöglichkeit der
Trennung von hoheitsrechtlichen und nichthoheitsrechtlichen
Staatshandlungen begründet. Die objektive Richtung stützt
sich dagegen auf die zivilrechtliche Wesensart der nicht-
hoheitsrechtlichen Staatshandlungen, die mit der Befreiung
von der inländischen Gerichtsgewalt in Widerspruch steht,
und daneben auch auf praktische Gründe der Zweckmässig-
keit und der Billigkeit.
Dass die Meinungen der Rechtswissenschaft auch jetzt,
wie zuvor, noch immer völlig auseinander gehen, findet seine
Begründung darin, dass beide Richtungen zu einer einheit-
lichen völkerrechtlichen Lösung zu gelangen versuchten, und
dabei verkannten, dass der heutige Stand der Rechts-
lage die einheitliche Beantwortung der Frage
nicht ermöglicht. Eine einheitliche Stellungnahme des
Völkerrechts ist weder aus der Gleichheit und Unabhängig-
keit der Staaten oder aus der rechtlich nicht einwandfreien
Analogie der Exterritorialität, noch aus der Untrennbarkeit
der Staatsperson oder aus der Zivilrechtlichen Regelung der
betreffenden Staatstätigkeit abzuleiten; praktische Erwägun-
gen über Zweckmässigkeit, und Billigkeit sind bei der Fest-
stellung des geltenden Rechts ohnehin ohne Bedeutung. Und
alle Bestrebungen zur Feststellung der einheitlichen
Stellungnahme scheitern an der Tatsache, dass die Recht-
sprechung der einzelnen Staaten sich nicht einheitlich aus-
gebildet hat.
Da kein Anlass besteht, diese bestehende Rechtslage

als eine völkerrechtswidrige zu bezeichnen, erscheint nur
eine einzige Lösung mit dem geltenden Völkerrecht im Einklang,
u. zw. die wonach der auswärtige Staat von der inländischen
Gerichtsbarkeit völkerrechtlich weder befreit, noch ihr 
unterworfen ist: das Völkerrecht überlässt es jedem Staate, sein 
Inlandsrecht in dieser Hinsicht nach Belieben zu gestalten.
Die dem auswärtigen Staat gegebenenfalls zuerkannte
Befreiung von der inländischen Gerichtsbarkeit beruht daher
ausschliesslich auf dem Inlands-, aber nicht auf dem Völker-
recht.
Es sind verschiedene Umstände, die der Entwicklung
einer einheitlichen völkerrechtlichen Regelung im Wege
stehen. Die Ausübung der Gerichtsgewalt über den Staat
überhaupt und also auch über den Auslandsstaat ist noch
mehreren Rechtsordnungen fremd (angelsächsische Rechts-
systeme). Auch die verschiedenen Belange der einzelnen Staa-
ten benötigen eine uneinheitliche Regelung. (Die Gesichts-
punkte eines vorwiegend Gläubigerstaates weichen von denen
eines vorwiegend Schuldnerstaates ab.) Die Bestrebungen
zur Sicherung der staatlichen Unabhängigkeit erfordern die
Befreiung von der ausländischen Gerichtsbarkeit, die Ver-
kehrssicherheit dagegen das Gegenteil. Solange aber die
nebeneinanderstehenden staatlichen Belange völlig entgegen-
gesetzte Wirkungen ausüben, kann von der Möglichkeit einer
einheitlichen Völkerrechtsregelung keine Rede sein. Sogar
aus der Tatsache, dass die Aberkennung der Befreiung immer
mehr und mehr in der Entwicklung der Rechtsprechung
anerkannt wird, kann nicht gefolgert werden, dass die zu-
künftige einheitliche völkerrechtliche Regelung die allge-
meine Unterworfenheit des ausländischen Staates unter die
inländische Gerichtsgewalt anerkennen werde. Und es ist
noch immer eine offene Frage, ob eine einheitliche völker-
rechtliche Regelung auf diesem Gebiet zu erwünschen, sogar
anzustreben sei.