TÉTOVA LÉPTEK…

W. Rosen Alice

COPYRIGHT BY
W. ROSEN ALICE.

NYOMATOTT
E. LEFKOVITS
KÖNYVNYOMDAI MŰINTÉZETÉBEN, ARADON.

Eredeti kiadvány: Tétova léptek ... / Alice W. Rosen

[Arad] : [Lefkovits Ny.], [1936]

Mobil könyvoldal: http://mek.oszk.hu/mobil/konyvoldal.phtml?id=11318

Készült a MEK Egyesület megbízásából, az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277 -2-41

Bankszámlaszáma:
CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Tartalom

Tétova léptek...

Az elsodort anyaság

Simek ur révbe jut...

Nénike meg a fiskárius...

A nyolcvanéves troubadur

Asszony szűk családi körben

A vén zsugori

Kevély

Második kamaszkor

Családi esemény

Tétova léptek…

A kora reggeli nap első sugarai betévedtek a dult, levegőtlen hálószobába, ahol Kelemen Sándor törvényszéki irattáros kellemetlen álmokkal küzködött. Ugy tünt fel neki, hogy hivatali főnöke hosszu szallagot füzött az orrába és neki orránál fogva kellett a legmagasabb iratcsomók közül kikeresni egy aktát, amelynek számát már elfelejtette. Nagyon röstelte feledékenységét és még inkább az orrába füzött zsinort s csak az a körülmény vigasztalta, hogy az egyik polcon legkedvesebb gyermekét, a szőke Ágnest pillantotta meg. A leányka titokzatosan csendet intett neki, majd a fülébe sugta:

– Apuka, add nekem a szemedet.

Kelemen Sándor egy percre megütközött a furcsa kivánságon, lelke mélyén valami tiltakozás ébredt fel, de amint a leánya gyönyörű mosolygó arcába nézett, érezte, hogy ettől a gyermektől semmit sem tudna megtagadni.

Hirtelen a szeméhez kapott és az üvegesen hideg, szörnyü tekintetü szemgolyót átadta a leánynak, aki vidáman elkapta, azután labdázni kezdett vele.

Kelemen Sándor e pillanatban érezte az orrába füzött zsinor csiklandozását. Hirtelen elkapta a fejét, de ekkor a felhuzott vekker ismerős csengetése harsogott a fülébe. Kinyitotta álomittas szemeit és összeszoritott markára nézett…

A zsinor… jutott eszébe az álomtöredék és kinyitotta a kezét, melyből zümmögve kirepült egy légy…

– Felkelni! – biztatta fáradt és verejtékben fürdő tagjait, melyek makacsul ellenállottak minden reggel s csak hosszas vivódás után engedelmeskedtek a kényszeritő akaratnak…

Nehézkesen, ásitva kezdett az öltözködéshez s megdöbbenve vette észre, hogy cipői nem állanak a megszokott helyen.

Hitetlenkedve nézte az ágy előtti sarkot, ahol az este is gondosan elhelyezte kicsit vásott, gummisarku barna cipőit, de hiába nézett, a cipő nem volt ott…

Hirtelen rémülten gondolt arra, hogy talán Hektor kutya avatkozott a dologba, hiszen nem egyszer tüntek el teljesen indokolatlanul olyan tárgyak a házból, melyeket aztán Hektor kutyaháza mögött találtak meg foszlányokra tépve, izekre harapva…

Hektor ugyanis ifjusága éveit igen előkelő környezetben élte le Bokrossy grófék birtokán s ebből az időből származott ellenszenve a rongyos és kopott holmik iránt. Egy alkalommal megbetegedett és a cselédség kiüldözte a tanyáról. Az állat kinlódva vonszolta magát egy darabig, aztán összeesett.

A legkisebb Kelemen-gyerek, a Maxi talált rá egy kirándulásról jövet s miután a fiu különös hajlandósággal viseltetett a beteg állatok iránt, hátizsákjában magával vitte a félhalott kutyát. Otthon nem merte megmutatni a különös szerzeményt s a kert egyik szegletében helyezte el. Sajnálaton és részvéten kivül, a gyermek ösztönösen is érezte, hogyan segithet a beteg állaton. Gyógyitása olyan eredményes volt, hogy egy héttel később, amikor Kelemenné egy elcsent husdarab miatt meg akarta verni a fiát, a mogyorócserjék közül dühödt fenevadként tört elő az ösztövér farkas kutya s a perlekedő asszonyra ugrott.

Csak Maxi erélyes közbelépése mentette meg az anyját védence dühétől…

– A gézenguz – motyogta Kelemen ur – amint ezek a dolgok felidéződtek emlékezetében.

Felhuzta kitérdelt csikos nadrágját és sóhajtozva, bosszankodva kiment a hosszu fedett folyosóra, ahol sorban állottak egymás mellett a fiuk ágyai…

A Gyuszi ágya előtt hirtelen megállott. Megdörzsölte a szemét, aztán közel lépve felemelte a csikos pokrócot. A fiu teljesen felöltözötten feküdt az ágyon. Lábain sárosan, megviselten az apja barna cipői szégyenkeztek…

Kelemen ur elvörösödött a méregtől.

– Haszontalan kölyök, add vissza a barna cipőmet – kiáltotta és rángatni kezdte a fiu lábait…

– „Sanyi, öltözz, mert elkésel” – hallatszott a hálószobából feleségének álmos hangja, aki lábain papuccsal, borzosan és kelletlenül kilépett a hálószobából, hogy elkészitse a reggelit.

– Mit csinálsz? – torpant meg az ajtóban – amikor meglátta, hogy férje az alvó fiut költögeti.

– A gyermek olyan későn került haza, hogy van szived ilyen korán felkelteni?

– A lábán van a barna cipőm, felvette az egyetlen pár cipőmet – panaszkodott Kelemen ur – és még egy sikertelen kisérletet tett, hogy lehuzza a lábbelit fia izmos lábairól.

– Ne bántsd a gyereket, majd én leveszem a lábáról – vetette közbe magát védelmezőn az anya – és kezdte kibogozni a sáros barna cipőpertlit.

– Hol csavargott ez a fiu? Miért kell neki éjfél után hazajárni? – kérdezte még mindig mérgesen Kelemen Sándor – miközben felgombolta a nadrágtartót sovány vállaira.

– Kolonba voltam – motyogta a fiu – és a másik oldalára fordult.

– Kolonba volt a gyerek – erősitette meg Kelemenné a fia állitását.

– Itt a cipőd, siess öltözni, mert elkésel…

Kelemen ur kicsit meglocsolta magát a konyhalavorba, belekóstolt a forró zaccos kávéba, vette szürke felöltőjét, kopott aktatáskáját és indulni készült…

– Apu, van egy cigid? – hallatszott ekkor a jobboldali ágyból a Feri hangja. – A fiu napsütött, szép arcát kidugta a takaró alól és megvesztegető mosolygással tekintett az apjára.

– Jól tudod, hogy tegnap adtam oda az utolsót – mondta Kelemen Sándor szinte szégyenkezve. – Talán délben hozok egy párat…

– Apu, ha nincs cigi, egy kis dohányt adjál… – s két ujját összedörzsölve, hamiskásan hunyorgott.

– Nincs pénzem, tegnap adtam oda az utolsó leit, tudod, hogy a tejes nem akart várni tovább… – ellenkezett Kelemen ur – és megtörülte zsebkendőjével szürkébe olvadó fekete angol bajuszát.

– Azt akarod, hogy az egész napom el legyen rontva? – kérdezte szemrehányóan a fiu – és durcás arccal fordult a fal felé…

Az apa egy pillanatig habozva állott, vette a kalapját, indulni készült, de mielőtt egy lépést tett volna, benyult a nadrágzsebébe, kivett belőle egy pénzdarabot, átadta a fiunak, aztán megkönnyebbült lélekkel kiment.

– Szervusz Anyuka – köszönt a feleségének – és sietős léptekkel hagyta el a házat. Hektor a kapuig kisérte gazdáját, bucsuzó farkcsóválással üdvözölte, aztán, mint aki az udvariasság szabályainak eleget tett, visszafordult a kapuból és álmosan végigheveredett az egyik küszöbön.

Háromnegyedkettőkor sápadtan és még összetörtebben érkezett meg hivatalából Kelemen Sándor. Felesége betálalta a krumplipaprikást és egyetlen aggódó pillantással simogatta végig férjét. Ez a pillantás azonban lélekbelátó volt és éppen ugy észrevette a férfi kezének remegését, mint azt az ideges mozdulatot, mellyel szalvétát kötött a nyaka köré.

– Mi történt a hivatalban? – kérdezte félénken – és közelebb huzódott a férfihez.

Kelemen Sándor letette a villát, kedvetlenül tolta el az ételt magától és elsötétedő arccal válaszolt:

– Vizsgálatot tartanak az aktalopás ügyében. Mindenki engem gyanusit. A főnök ma olyan patáliát csapott, hogy a törvényszéken mindenki összeszaladt. Ha nehány napon belül nem történik valami csoda, akkor végünk van.

– Istenem, Istenem… – tördelte kezeit néma kinlódással az asszony – és tehetetlen kétségbeeséssel nézett maga elé.

– Hogyan is hihetnek el ilyesmit rólad, hiszen te sohasem csináltál tilos dolgokat. Azért is maradtunk ilyen szegények…

Szemeiből ekkor kibuggyant két könnycsepp és végigfolyt zsirosbőrü arcán. Fáradtan állt fel, sóhajtva szedte össze a tányérokat s kopott, pecsétes pongyolájában szürkén és reménytelenül kicsoszogott a konyhába.

A pecsétes asztalteritőn legyek lakmároztak az elhullott morzsákon. A konyha füstjétől feketedő falak ellenséges komorsággal vették körül Kelemen Sándor irattárost, aki komor gondolatokba merülten, üres zsebeiben szórakozottan egy cigarettát keresett.

Sötét gondolatok rajzottak agyában. Érezte, hogy nem ura többé annak az akaratnak, mellyel eddig mindég felülkerekedett a tornyosuló akadályokon. Hiába kutatott régi töretlen energiái után, csak valami fásult belétörődést és szivetszoritó félelmet érzett.

– A gyermekek, a gyermekek… – zakatolt benne sajgó fájással a visszatérő gondolat. A gyerekek még nem tartanak sehol. Látta Ágnes szép szőke fejét a kézimunkaüzlet félhomályában egy gobelinkép fölé hajolni. Naponta ezer és ezer picinyke öltést ölt Ágnes a szines Mária kék palástjára és mégis, ha szombat este könnyező, káprázó szemekkel hazatér, csak annyi pénz huzódik meg kopott kis ridiküljében, amennyiért egy pár olcsó harisnyát s egy vasárnapi uszodajegyet vehet.

Mi lesz a Ferivel, ezzel a gyönyörü fiuval, akit a több esztendei munkanélküliség mindinkább veszélyes ingoványok felé sodor?

A munkája, tudása, töretlen ereje nem kell senkinek, csak az asszonyok fordulnak érdeklődéssel feléje. A fiu szégyeli kopott gunyáját. Nappal lehetőleg ki sem mozdul s vagy keresztrejtvényeket fejt, vagy olyan könyveket olvas, melyeknek láttára rettegés fogja el az apát. Mit tegyen? Hogyan igazitsa helyes vágányra ezeknek a gyermekeknek életét? Milyen tanácsot adhat nekik utravalóul, amikor a saját egyenesnek hitt életutja is a tanácstalanságok zsákutcájába fut. Ül az asztal előtt, tétova mozdulattal néha végigsimitja homlokát s szinte fizikai érzéssel érzi, hogy őrli fel bensejét csuf fekete fogaival a Gond.

„A két ut…” – visszhangzik most valahonnan messziről.

Igen. A Feri gyerek beszélt neki egy este erről a két utról, amelyik megnyilt előtte. Még emlékszik, milyen szemérmes habozással beszélt a gyerek. Odavetett homályos szavakból akkor felmérhetetlen mélységek és magasságok kápráztatták el az apát. Valamikor csak a leányokkal volt igy, hogy választhattak, vagy választaniok kellett a két ut között. Aki balra ment, azt rossz nőnek hivták és a családi asztalnál nem volt szabad kiejteni a nevét. Mégis ez valami egészen más. A balra itt egészen mást jelent. Ugy lehet, nagyon sok erkölcsi tartalom van benne, talán valami magasabbrendü céltudatosság és igazság is, de ki tudhatja ezt biztosan?

Kelemen Sándor képzeletében hirtelen felmerül egy kép. A rendőrségről politikai vádlottakat hoztak át az ügyészségre. Még emlékszik a férfiak elkinzott tekintetére. Többhetes szakáll boritja az arcukat s tántorogva jártak, mint a meggyötört állatok. A ruhájukon helyenként barna foltok ütköznek ki… Megborzong. Nem, soha. Az ő gyönyörü Feri fiát ne lássa soha ezek között. Az ő gyönyörü gyermekét valamikor ugy képzelte el, mint tekintélyes vállalkozót, aki szép és gazdag feleségével büszkén mutatkozik a világ előtt. Nesztelen, suhanó gépkocsin, finom, jólszabott ruhákban látta annyiszor álmaiban a fiát, aki ezalatt egy füstölgő petróleumlámpa világánál tiltott könyveket olvasott.

Még emlékszik arra a borzasztó jelenetre, amikor a fiu sirógörcsöt kapott ebéd közben. Valami merevgörcs szoritotta össze a torkát, ugy hogy nem tudott lenyelni egyetlen falatot sem. Utána sokáig idegorvoshoz járt a fiu és két hónapig a nagyanyjánál kosztolt. Az orvos magyarázott valamit az apának tudatalatti belső tiltakozásról s hogy a fiunak fáj, hogy még mindég az apja kenyerét eszi. Igen. Ez nem olyan nagy dolog, ezt idegorvos nélkül is ki lehetett találni, de az ember nem hagyhatja éhen veszni a gyermekét. És a másik ut? Szeretne elbujni ez elől a gondolat elől. A fiu biztosan csak fenyegetődzött. Nem, az ő önérzetes, szemérmes gyermeke, sohasem tudna arra vetemedni, hogy pénzt fogadjon el idegen nőktől.

Töprengett, kinozta magát a gondolattal, hogy a fiát még mint öregedő nők kitartottját láthatja viszont. Ez a lehetőség még fájdalmasabb tiltakozással töltötte el, mintha a börtön árnyékában látta volna gyermekét a politikai foglyok sorában…

Érezte, hogy a szive mintha kétszeresére nőtt volna, nehezen és kinlódva dolgozik mellkasában.

Hirtelen éles csengetés riasztotta fel. Hektor dühös ugatással rohant a kapu felé s a ház minden lakója érezte azt a kellemetlen, riadt félelmet, mely hitelezőt és rossz hirhozót sejt minden érkezőben…

Mint tolvaj, halk léptekkel a belső szoba felé tartott s már hallotta is felesége mentegetőző hangját…

– A férjem el van utazva, kérem, várjon elsejéig…

– Nem tehetem, ha nincs pénzük, ne urizáljanak. Ha nem tudnak fizetni, járjanak rongyos cipőben.

– Kovacsik ur, maga tudja, hogy még mindég megfizettük. Az uram még nem kapott fizetést. Nagyon kérem, ne csináljon lármát, ahol nincs, ott az Isten se vehet…

Kovacsik, a suszter, békülékenyebb hangon dörmögött valamit, aztán vette rongyos cipőkkel teletömött szatyorját s kelletlenül elballagott.

Kelemen Nándor a függöny résein keresztül lesett ki az utcára. Nézte az öregember meghajlott hátát, melyről csak ugy áradt a szegénység reménytelen szomorusága. Hirtelen elfogta valami elérzékenyülés, mely mélyről a szivéből indult el és melegen áradt szét tagjaiban. Szeretett volna az öreg suszter után szaladni, megfogni a kezét és elmondani mindent annak az idegen embernek, aki csak rosszfizető adósát látja benne.

„Kovacsik testvér – mondaná neki, – mi nem urizálunk, de a Gyuszi lába már kint volt a cipőből. Kérem értse meg, hiszen maga is felnevelt négy gyereket tudja mit jelent az ilyesmi”.

– Ideges vagyok, ma – gondolta ezután. Vette a kefét gondosan lekefélte egyetlen sötétszürke öltönyét. A konyhában elbucsuzott feleségétől, aki könyökig a zsiros lébe merülve mosogatta a tányérokat. Megveregette Hektor kutya hátát, aztán elindult, hogy idejében érjen a Moskovits és társa füszeráru céghez, ahol délutánonként könyvelési munkákat végzett.

Alig ért azonban az ucca sarokig az egyik fordulónál csapzott szakállu férfi közeledett feléje. A rossz ruháju öregember cipőkkel teletömött rongyos szatyort cipelt, és meredt vizenyős kék tekintetét elviselhetetlen pillantással szegezte Kelemen Sándor irattáros bizonytalanul tétova pillantásu szemeibe.

Kelemen Sándor hirtelen átvágott a másik oldalra, hogy kikerülje az öregemberrel való találkozást.

– Ez most látja, hogy nem utaztam el, gondolta forró szégyen érzettel és meggyorsitotta lépteit. Futó pillantással kissé hátrafordult és ugy tünt neki, hogy az öregember fenyegető haragos arccal követi. Még gyorsabban haladt előre. Asztmásan lihegett. Verejték lepte el a testét. Hátamögött gyors csoszogó lépteket hallott, s az idegeibe vágódott ez az egyenletes tompa zaj. Nem mert hátranézni, de ugy érezte, hogy két vizenyőskék szem dermedt tekintete kiséri. A hátán keresztül befuródik a testébe és ő fenakad ezen a szemrehányó megütközött pillantáson mint egy tühegyre szurt vergődő lepke. Már messze járt attól az utcától ahova menni készült, de nem tudott visszafordulni. Mint egy kormányos nélkül elinditott motor ugy sietett, tagjainak görcsös megfeszitésével, elboruló tekintettel. Néha ugy tünt, hogy álmodik s ez a vad rohanás nem belőle indult ki. A menekülés ösztöne hajtotta. Hova merre? – nem volt idő gondolkozni ezen. Ugy tünt hirtelen, hogy nem csak Kovacsik jön mögötte, hanem mind azok, akiknek csengetése naponta tizszer az agyvelejébe szurt. A végrehajtó jött legelől, aztán a füszeres, aki minden hitelért uzsorakamatot szedett. A mészáros, a pék, a tejesember és a villanyszámlás, a részletügynök a fakereskedő és az ismerősök, akiktől apró kölcsönöket vett fel, s akiket azóta elkerült. Tele volt az ucca emberekkel, akiket nem akart látni, akiknek különböző időpontokra pénzt igért, akik miatt elkerülte a forgalmas uccákat és olyan menekülő gyorsasággal járt, mintha sötét bün terhelné a lelkét.

Észre se vette, már messze kint járt a külváros ritkuló házsorai között. Hirtelen rádöbbent, hogy nem jön mögötte senki. Eszelős pillantással fordult vissza és megtorpant. A poros kis uccát csenevész akácfák szegélyezték s a járdák szélén szenyviz folyt, melyben fiatal kacsák turkáltak élelem után. Távolabb két sovány, mezitlábas gyerek sárkányt eregetett a magasba. Csend volt erre s érezni lehetett az őszi napfény lágy simogatását.

– Meg fogok bolondulni – gondolta rémülten és érezte ajkai körül egy ideg rángását.

– Nem lett volna szabad kiadni az aktát. De, amikor csak nehány percre kérték, ki hitte volna, hogy megsemmisitik. A pénzt sem adták meg. Pedig sok mindent rendezni lehetett volna belőle. Jól kitervelték. Tudták, hogy ő saját érdekében hallgatni és tagadni fog körömszakadtáig. Ha megadták volna a pénzt, a Feri gyereket el lehetett volna küldeni valamerre, hogy próbáljon munkát keresni, vagy elvitte volna háztüznézőbe valamelyik jómódu falusi lányhoz. Most már mindegy. Ezt is megpróbálta. Neki ez sem sikerült.

E percben hazátlannak, kivetettnek érezte magát. Tudta, hogy nincsen egyetlen pontja a világnak, ahol megbujhatna a fenyegető bajok elől. Felvette tekintetét és megkövülten nézett át a másik oldalra. Szőkehaju fiatal lány s egy nyurga, sápadt fiatalember mentek egymás mellett, szorosan összesimulva.

– Ágnes! – akart kiáltani a lány után – de a szó torkán akadt. A szőke lány az ő Ágnese, az ő legkedvesebb gyermeke, akit annyiszor hordozott a karján, akkor már eltünt egy rozoga, csunya bérház kapuján.

Csak most érezte, milyen boldog lehetett egy perccel előbb, amikor nem is álmodta, hogy ez is megtörténhetik. Az ember, akinek a talpát sütögetik, nem is képzeli, mennyivel jobb neki, mintha a szemeit szurnák ki. De Kelemen Sándor talán azt is szivesebben viselte volna el, mint a gondolatot, hogy a leányát egy szennyes garni-szállóban egy idegen ölelgeti…

Hirtelen arra gondolt, hogy bemegy és leüti azt a fiatalembert, de legbensejében érezte, hogy csak játszik ezzel a gondolattal, mintha önmaga előtt sem merné bevallani tehetetlenségét. Nem, Kelemen Sándor már tul volt azon, hogy elégtételt követeljen valamiért. Lefoszlottak róla azok a pózok, amiket a kispolgár rendkivüli pillanatokban magára nézve kötelezőnek érez.

Valami történt, ami nem akkor kezdődött meg, amikor Ágnes belépett egy garni-hotel kapuján, hanem már akkor, amikor ez a huszonkétesztendős teremtés ráébredt, hogy a sivár otthon és az idegölő munka között elsikkadt egy boldogabb jövő lehetősége.

Ha az ő szép, tiszta, finnyás gyermeke el tudott jönni ide, akkor nagyon szüksége lehetett arra az örömre, amelyre a föld minden teremtményének joga van.

Ezért pedig nem tudja, kit lehet felelősségre vonni. A bajok sokkal mélyebben gyökereznek, ameddig az ő két fáradt szeme lát. Ő talán már sohasem fogja megérteni, mi is történik körülötte. A fia, igen talán a fia, aki a tiltott könyveket bujja és mindenen ugy mosolyog, mintha már előre tudná, hogyan következnek be a dolgok. Ő talán eljut a megismerésig.

Csendesen odébb ment, nehogy meglássák valamelyik ablakból. Elmenőben még visszanézett, szemeiből csendes, meleg könnyek hullottak az egyetlen, kopott sötétszürke ruhára. Tétova, bizonytalan léptekkel bandukolt az ut közepén, mintha nem tudná elhatározni, melyik oldalra is menjen át. Csak ment lelógó karokkal, megroskadva, mintha terheket cipelne.

A sárkányt eregető fiucskák csodálkozva bámultak utána…

Az elsodort anyaság

A bankokban kattogó Underwoodok fölé hajolsz, a devizaosztályokban már szemüveges komolyságod mögül nézed le az ifju prakszikat, intézed a levelezést fekete könyökvédőkben és tintás az ujjad, amikor ebédelni sietsz. A postahivatalban szortirozod a poste-restante leveleket, zenedékben vered a taktust, gimnáziumok katedráján korrigálod a latin igéket, a szövőgyárban fehér gyolcsot szősz végszámra szálanként és a fehér gyolcsba himezed a könnyeidet, ha megdorgál a mérnök ur és robotolsz szürkére kopva. Kiábrándultan és fájdalmasan sirnak benned eltemetett vágyak, régi bakfiskori szerelmek emléke rózsaszinesedik a multból. És olyan rövid a vasárnap és a Petrovics ugy csókol a filmen, mint egy isten és ujabban nincsen étvágyad és ideges vagy és fáj a fejed és kellene tavaszra egy angol kosztüm, meg egy trotteur-cipő, de még tartozol a télikabátra és az az undok Bergerstein már beigérte, hogy megint fizetésredukció várható és igazán még igy sem tudtál kijönni. Hiába, te nem vagy a Lia, aki ugy megszéditette a dirit, az az undok kis bestia, – de különben talán neki van igaza, végre is a diri mégis csak jó ember és a Lia az anyját is tartja és alapjában véve nem is rossz lány az a Lia és határozottan van neki sexappelje, habár a vonásai nagyon szabálytalanok és néha direkt csunya…

Vasárnap este, amikor hazamégy és még a szivedbe zsonganak a hangosfilm slágerei és a hawai pálmafák erdeje és a tengerpart és a fény és a sziklák a parton, amin megtörnek és sziporkázón szertehullanak a hullámok, – valami ugy belesajog a szivedbe, valami névtelen fájás, valami torkot szorongató, fullasztó nyomás, hogy a könnyed kicsordul az uccán a két szemedből és végiggurul az arcodon két jó meleg könnycsepp és magad sem tudod, miért sirsz. Hát Istenem, a mai világban annak a kevésnek is örülni kell, ami van és lám a szegény Lislit leépitik elsejétől kezdve és erre fel a vőlegénye is visszalépett. – Hiába, vannak még sokkalta szerencsétlenebbek is, mint te vagy és még egyszer eszedbe jut a tenger és a pálmafák, amiket sohasem láttál és talán nem is fogsz meglátni soha és megint érzed, hogy belül a szivedből, mintha ömleni kezdene a vér, talán nem is a haway-i pálmafák miatt, hanem Isten tudja miért, van valami a levegőben, a tavaszi szélben, van valami rikató, ahogy az a szél fuj és felborzolja az ember haját és ahogy kipattannak a barackfákon a virágbimbók és már tavaly is éppen igy pattantak ki és már azelőtt is és mindég és jövőre is igy fognak kipattanni májusban és akkor már 26 éves leszel és minden évben eggyel több és minden évben kevesebb fizetéssel és kevesebb reménnyel nézel előre, mi is lesz veled tulajdonképpen? Néha már olyan fáradtnak érzed magad és megborzongsz, amikor a hétfőre gondolsz, hogy ujra kezdődik minden és ezer szál köt ide, pedig olyan jó volna elmenekülni valahová és nem törődni senkivel és semmivel, vagy szerelmesnek kellene lenni, de direkte elszégyeled magad a gondolatra, hát kibe is lehetne itt szerelmes az ember? Hiszen ismered mindegyiket a hibáikkal, kicsinyes, közönséges lényükkel együtt és végre is nincsen hozományod és nekik az a fontos – és eszedbe jut egy buta kis nóta: „Ne sirj kislány, minden tavasz tovaszáll, ami elmult nem jő vissza soha már” – hát igen, hiszen éppen ez az, hogy ami elmult, az nem jön vissza soha és a legszebb évek, hogy elmultak a Patak-ucca, meg a Bémer-tér közötti uton és már soha nem jönnek vissza és az a sok szép tavaszi este, amikor kiültél az udvarba a kis hokkedlire és hallgattad, hogy hegedül a szomszédban a Pista, aki igaz, hogy csak egy szeplős diák, de azért olyan szépen hegedült, hogy ugy érezted, mintha valaki láthatatlan kezekkel simogatná a remegő szegény szivedet a bluzod alatt és ez olyan jól esett, hogy szinte valami zsibbasztó fájás ömlött szét az ereidben és a Borka, a szomszédék szobalánya kiszökött a hátulsó ajtón, csak a fehér köténye libbent meg az estében és nem látta senki, csak Te láttad, és egy kicsit irigyelted a Borkát. Hát istenem, milyen egyszerü dolog ez neki és milyen keserves probléma Neked. És az esti viola valami édes, vaniliás illatot lehelt és a hegedü már elhallgatott, csak a tücskök csiripeltek a füben és minden olyan nyugodt és csendes volt, csak Te benned dörömbölt valami égő nyugtalanság és szerettél volna elrohanni, vagy ledobni magad a fübe és orditani valamit, hogy meghallja mindenki és kinyiljanak az emeleti ablakok és törni-zuzni és beverni kővel az ablakokat és az emberek arcára a rémület sápadtságát boritani és reszketve ültél a kis hokkedlin meggörbült háttal a csillagos ég alatt és a két kezedet a halántékodra szoritottad és bekölnizted a homlokod, mert fájt a fejed és aztán aludni hivtak és a mama még rád is szólt, hogy sápadt vagy és miért virrasztol, mint egy éji bagoly…

És az álmaid, óh micsoda kusza és érthetetlen álmok, hogy megsebezted magad és a sebből kicsordult piros véred a földre és kerestél – eltévedt gyermek – egy uccát, amelyiket nem találtál meg soha és egy pallón gyerek szaladt, ugy érezted, hogy a tied, aranyszőke fürtjei lobogtak a szélben és kék szeme téged keresett könyörgőn és segitségkérőn. Kitárt karokkal rohantál utána, de a gyermek, óh szörnyűség, elbotlott és a vizbe esett és kis kezével még intett, de már nem érhetted el, mert elnyelte az ár és Te sirtál a hullámsir fölött és sirattad a gyermeket, aki a tied volt és még sem lehetett a tied.

És másnap az Underwood megint ropog és a gyárakban zakatoló gépek mellett dolgozol, mühelyekben vagy irodákban kenyérért töröd magad, mindegy, hogy szüz vagy avagy garconlakásba jársz, valami sejtelem homályositja el a tudatod néha, egy sejtelem, amely megbuvik félve gondolataid hálózata mögött, mint sötét sarkokban szürke pók és nappal csendesen alszik, mint az éjszakai bakter, de ha jön az este, lekattintod a villanyt és elnyujtózol az ágyon, megmozdul leshelyén a pók és szövögeti szived köré a hálót és a sejtelem hideg tőrét szivedbe szurja, – „jaj eltévedtem valahol”. – Nézel előre, hátra és nem tudod, hogy hol hibáztad el és nem csoda, mert nem is Te hibáztál, mert nem is Te irányitottad az életed, hanem valami titkos erő, nevezzed Istennek, sorsnak vagy gazdasági szükségszerüségnek – az sodort, az lenditett, az szabta meg az utaidat, az mozgatta meg erőidet, az hivott munkába reggel, amikor jó lett volna aludni még, az diktálta ujjaidnak a tempót és ruháid szabását és izlésedet és álmaidat, az kinozta meg s ami fáj benned, őskori maradvány, atavizmus, lefojtott ősi ösztönök, melyek hivnak tavasszal kökörcsines mezőkre és elsodort anyaságod zokog éjszakánként az álmaidban. De hiába zokog, mert dolgozó nő vagy és ki ér rá ma dolgozó asszony-ember gyereket szülni? A gyereket füröszteni kell és fésülni és táplálni, de erre nincs idő, mert a Gazdasági Szükségszerüség Istene a munkába parancsolt, mert a Te munkád olcsóbb, mint a férfié és mert Te gyengébb vagy és könnyebben kezelhető és naiv vagy és a diplomáddal dicsekszel és kivivott jogaid érdemkeresztjét a melledre tüzöd és nem veszed észre, hogy becsaptak, hogy csak eszköz voltál, hogy látszatjogokat kaptál, de cserébe elvették tőled a legszentebb jogot, az anyaság jogát, sőt ha azt vesszük, nem is a jogot, hanem a lehetőségét, ami még sokkal több…

És dróthuzalok hálózzák be a világot, – morse-jelek kattognak az éjszakában, sötét és rosszhirü utcákon ácsorogsz, kékre fagyott ajkadat mosolyra nyitva és villanyfényes bárokban táncolsz meztelen lábikrákkal, olcsón kapható szépségedet reklamirozod.

De tul mocsarak fertőin nagy eszmei magaslatok északfényein elnyomott, eltiport asszonyságod sikolt s mig kurta, hisztérikus kacajok között szivod mákonyizü cigarettáidat, könnyre fakadsz a gyermek Krisztus képe előtt és senki se tudja még, magad se tudod, miféle harcok dulnak szegény szivedben, amikor harmincéves barna leányfejed komoran a varrógép felé borul.

Nincsen hang, ami kifejezze és szárnyra bocsássa, nincsen gyász, amelyik meggyászolja, nincsen kéz, amelyik letörülje szegény könnyeidet, amit sirsz némán az üres temető, elsodort anyaságod felett…

Simek ur révbe jut…

Simek ur élete itt pereg előttem, mint egy szines- és hangosfilm a filmtechnika fénykorából, szabályos ütemben, holmi zenei aláfestéssel, melynek ringó, lebegő hangládája egy nyughatatlan bölcsőkocsi, ahonnan végetérhetetlen fortékban és fortissimókban skálázik fel a gyerekbömbölés.

Napok jönnek és mulnak. A kert leveti nyári pompáját s a napraforgó, mint szürke vak koldus, lekonyitja fejét. Ő már mit sem lát az őszi karneválból, szemeit kiszedték az éhes verebek… A gyümölcsfák karcsu derekát az ökörnyál fehér fátylai lengik körül. Oh, a keret naponta változik, csak a kép marad ugyanaz. Simek ur tolja a bölcsőt kiapadhatatlan, már nem is emberi türelemmel. Csupán az ad némi változatosságot, ha tisztába teszi Smuncikát, vagy megeteti sárgarépa péppel, mely időre a csend ugy meglepi az udvart, mint valami ismeretlen és szokatlan elem, mint valami meglepő édes és valószinütlen álom, amit szeretne az ember megsimogatni és magánál tartani, akár egy ritka szép madarat.

De nem. Simek ur már ujra tolja a bölcsőt körbe-körbe. Hosszu, vékony nyaka van és apró feje. Apró fején ülő kalapját a tarkójára tolja, ugy nézi Smuncikát izzó gyönyörűséggel, apaságának ifju gyümölcsét, ezt az eleven fehér és gömbölyü életet, ezt a rózsáslábu rugkapálózást, aki látható és kézzel fogható valóság, akiben pelyhesfejü életté tömörült Simek ur minden tettbe nem szakadt alkotni vágyása.

Igen. Simek ur alkotnivágyó müvészlélek volt, ki ugy indult az életbe, tettrekészen, kirobbanni készülő fiatalságának lángoló hevével, mint egy ütközés előtt álló katona, aki dupla adag pálinkát kapott.

„Alkotni, alkotni, vagy rombolni, de tenni valamit!” – ez a gondolat hajtotta őt.

Gyermekkorában, ha sokáig térdepeltették a hideg, huzatos bazilikában, arról álmodozott, mennyivel több vallásos ember lenne, ha ő épitene egy központi fütéses székesegyházat, ahol vastag perzsaszőnyegek boritanák a márványpadlózatot.

Később, kamaszkorában, mikor Thalia papnői vonzották, nagy oszlopcsarnokos szinházakra gondolt; diákkorában pedig féregmentes, tiszta levegőjü diákotthonok viziója lebegett a szemei előtt. Mivel legkevesebb kedve és tehetsége a hidakhoz volt, átnyomorgott hosszu esztendők után, huszonhétéves korában hidmérnök lett. Ebben az időben, borotválkozás közben, már őszülő hajszálakat vett észre a halántéka körül; valami mély szomoruság fogta el…

„Ime” – gondolta – „már őszülök és még nem alkottam semmit…”

De ugy látszott, minden összefogott ellene. A világ valamennyi hidját suttyomban megépitették azalatt, mig Simek ur a nemlét vizein lebegett.

S ő várt, várt, de hiába. Ezidőtájt először kezdett rajta urrá lenni a fásult reménytelenség. Napokon át ődöngött az uccákon, azon töprengve, mi is lenne ilyen helyzetben a leghelyesebb tennivaló s e gondolatláncok eredményeként rendszerint köpött egy nagyot, ha váratlanul egy büszke pillérü hidhoz ért.

Simek ur elhatározta, hogy azért sem hagyja magát. Lázas aggyal, fájó szemekkel hánykolódott éjjel az ágyán. Ki kell találni valami ujat és meglepőt. Lám a cipzárral, a konzervkulccsal, a gilettel vagyonokat szereztek a feltalálók, pedig egyszerü dolgok ezek, mint a Kolumbusz tojása.

Igy lett feltaláló Simek ur, aki több havi kisérletezés és verejtékes kinlódás után feltalálta az automatikus cipőgombolót. Csak az volt a baj, hogy abban az időben már mindenki füzős cipőt hordott – és Simek ur, aki különc agglegény nagybátyjától örökölt gombos cipőben járt, mint külsőségekre keveset adó ember, a divat szeszélyeit kifelejtette a számitásból.

Ez pedig nagy hiba volt. Nem volt több szerencséje az éneklő, rádióra bekapcsolt csengő, a csiptetővel ellátott monokli és az illatos parafadugó feltalálásával sem.

Ekkor már apathikus közönnyel nézte a dolgokat. Minden értékesebb holmiját, mint a nagy müdisznóbőr-koffert, a Pallas-lexikon Z és P betüs kötetét eladta s ezek után vándorolt a finom sveici vekker, amit azért szeretett, mert ébresztőcsengője rossz volt és sohasem ijesztette legédesebb szendergéseiből.

Az ezt követő sötét időkről jobb nem is beszélni. Simek ur önmagának sem tudott felelni azon kérdésre, miből is él ő voltaképpen. Amugyis hosszu nyaka megnyult, feje ugy ült ezen a nyakon, mint szomoru gyümölcs egy furcsa száron.

De minél kevesebbet evett Simek ur, fantáziája annál élénkebben müködött. Óriási szerencséről álmodozott. Ha egy muzeum emberi csontvázat keresne megvételre s őt kisérleti célokból életfogytiglan ellátná, vagy ha egy fogatlan, vén milliomosnak eladhatná remek, hibátlan csontfogait! „Mire jó az embernek az a harminckét darab rágószerszám, ha semmire se használhatja” – gondolta Simek ur – s ekkor szinte gyülölte a technikát, mely hitvány kaucsukutánzataival kiüti az egyén szájából az utolsó betevő falatot. Midőn Simek ur gondolataiban elérkezett e pontig, homlokára tette kezét. Bizony forró volt. „Álmomban igen sok sült kacsát ettem, ugy látszik megártott” – gondolta. Egyébként ez a láz valami meleg, derüs optimizmust kölcsönzött neki. Kellemes, ködszerü fluidium fogta körül, szinte testetlenül könnyünek érezte magát, imbolyogva járt és mosolygott, mint aki mákonyos itallal részegre itta magát.

Ez a ködös lebegés, a valóság és álom között, ez mentette meg őt. Mondhatnám: gondviselésszerüen vezette Simek ur lépteit egy olyan utra, melyet egészségesen sohasem talált volna meg. Egy tévedésen mulott az egész. Egy tévedés, mely néha életet ad, halált, balsorsot, szerencsét osztogathat. Ez a tévedés a Vak Véletlen kezétől vezérelve most a rév felé kormányozta Simek ur árva életének ingó, libegő, rozoga hajóját.

A dolog ugy történt, hogy késő este Simek ur rosszul érezte magát s ezért a sötét folyosón botorkálva, egy ajtó felé igyekezett. Régtől fogva és igen jól ismerte ezt az ajtót s mégis csodálatos módon elvétette a sötét folyosón.

Ahogy lenyomta a kilincset, világosság vakitotta el káprázó szemeit s a tejeskávé finom, disztingvált illata csiklandozta meg orrát. Rögtön tudta, hogy tévedett. A lámpa fényében imbolygó nőalakot látott szinfoltokban, valószinütlen elmosódottságban, mintegy elvonatkoztatva a földi léttől s egy hang, mintha barátságosan hivta volna: „Oh végre, kedves szomszéd, jőjjön csak közelebb, itt lakik mellettem s még csak meg sem látogatott. Parancsol egy kávét? Magam főztem.”

Simek ur, ha nem is parancsolt, beleegyezőleg bólintott fejével. Aztán kinyitotta szemét és meglepetten konstatálta, hogy szobájában van, ágyában fekszik és egy nő ül az ágya mellett.

– Na végre! – mondta a nő. – Egy csésze gőzölgő italt nyujtott Simek urnak s ellenkezést nem türő hangon szólt: „Igya ki”. Simek ur kiitta, aztán tagjaiban valami kéjesen fáradt ernyedtséggel hanyatlott hátra, de egy pillanatra rémült gyámoltalansággal és hideglelős borzongással tekintett az előtte ülő nőre. Óh, csunya volt szegény és öreg, sötétbarna bőrén terrakottaszinü festék, egyenes szája körül fáradt ráncok szarkalábjai.

– Látja, ma visszaadtam a tegnapi vizitet, de most forduljon be és aludjon! – Simek ur ennek a felszólitásnak tulzott sietséggel engedelmeskedett. Másik oldalára fordult, lehunyta szemeit, aztán kába álomba merült. A többi már igazán gyorsan ment. Simek Dávid érezte, hogy az ár sodorja és ő megadta magát… Mindennapos vendég lett Rozálnál s az estebédek intim hangulatában, a párolgó sültek illatába burkolózva, a nő egészen megbékéltető jelenséggé szelidült.

Simek ur nem is csodálkozott, mikor egy este Rozál fekete selyemruhában fogadta. Az asztalon virág volt és ünnepélyes hangulat uszott a levegőben. Vacsora után Rozál felemelte poharát, szemeiben gyanus fényesség ragyogott és megindult hangon kérte barátját, hogy az élet viharában álljon mellette, mert egyedülálló nő csak prédája az éhes férfivágynak. Simek ur az éhes szóra kicsit összerezzent, aztán felemelte poharát és jövendő boldogságukra üritette. Kéz a kézben ültek még sokáig és szinezgették a jövő tarka fátyolát… Simek ur otthon marad, felügyel a cselédre, mert ujabban gyanus méreteket ölt a cukorfogyasztás, vigyázni fog rá, hogy a csillárt mindennap letörülje és ne pletykázzon a szomszéd cselédekkel… Rozál továbbra is bejár a hivatalba, de két hetet szerelmük édességének szentel.

Minden programszerüen történt. Simek ur átvitte holmijait Rozálhoz s másfél év alatt alaposan belejött a háziteendőkbe. Nincs ideje különös ivü hidakról álmodozni, ringatja a Smuncit és köröket rajzol a gyerekkocsi kerekével az udvar porába. Megbékélt önmagával és a világgal s a munkából hazatérő asszonyát friss ebéddel várja. Elmeséli, hogy napközben milyen rendkivüli dolgokat müvelt a gyerek. Egyik lábát a szájába vette és azt mondta, hogy Bá-á-á.

Rozál elnéző szeretettel hallgatja férje elbeszéléseit. Elsziv egy cigarettát, aztán visszaindul a hivatalába.

– Friss vacsorával várunk – kiáltja Simek ur a távozó után.

Nénike meg a fiskárius…

Ott ült szegényke a tárgyalóterem előtt az itélőtábla folyosóján egy padon. A rekkenő hőség dacára, nagykendősen, végtelen sokrétü szoknyájában csak ült, figyelő, alázatos szemeit le nem véve az ajtóról. Olyan volt ez a meleg tekintet egy fonnyadt, kis öregasszony arcán, mint azok az utjelző mécsesek, melyeket eltévedt vándoroknak gyujtanak távoli tengerek partján.

Érdekelt ez a kis öregasszony, aki elbarrikádozta magát két duzzadó vászontarisznyával, kiskosárral, nagy szatyorral és egyéb rejtélyes csomagokkal, melyeken néhol zsiros foltok ütöttek át. Mi lehet e kosarakban, kérdeztem magamtól az ébredő kiváncsiság hangján. Akkor a kis öregasszony szoknyái felől különös éles és üde hangok serkentek – friss madárhangok a komoly folyosón, mint egy eltévedt lélek repdesése a százados falak közt. Egy csirke csipogott. A kis öregasszony meg se rezzent és én csak álltam dermedten, ahogy a hangok mind élesebbek lettek, nekibátorodtak, szinte trillázó magasságokba lendülve, de már duett volt, de már trió és egy komoly meggyőződésteljes kotkodácsolás aláfestette ezt a rögtönzött hangversenyt. Oh, jaj – rémült fel bennem – most mindjárt kukorékolni fognak itt a szent folyosókon: a kir. itélőtábla árnyékában és mindjárt jön az elnök, talárja selymei közt suhogva, fenséges szigorral, angyali öreg ur – s akkor az illetéktelen betolakodást megtorlandó, előszólitja a háromnegyedszázados Demeter bácsit fantasztikus tábornoki egyenruhájában és elparancsolja a vén Sibillát rögtöni hatállyal…

De még csak álltam, habozva a friss, csipegő hangok záporában s magamban azon tünődtem, hol rejtheti el az a néma anyóka a baromfi-udvart, amit magával hozott, vagy talán hasbeszélő az illető s csupán tréfát üz velem?

Hozzája léptem hát s megkérdeztem tőle, hogy mi járatban van.

Az anyóka arca felragyogott – e kinzó némaság közepette merőben komor és idegen falak közt, mily boldogság az, hogy beszélhet, hogy könnyithet kis, összeaszalt szivén.

– Óh lelkem, lelkem, a fiamhoz jöttem én, az én aranyos Jánoska fiamhoz. Nagy ur lett a lelkem: fiskárius, meg doktor, hát igy nem ér rá látogatni öreg szülejét, de ez még hagyján, de a mult kedden éjjel igen-igen furcsákat álmodtam. Költögettem is mindjárt az apjukomat, mondom neki: apjuk, álmomban piszkos viz volt a tekenőben, meg egy füstölgő pipát is láttam, ez nem jót jelent.

– Ostoba fehérnép – csak ennyit mondott, oszt a másik oldalára fordult, de én nem hagytam annyiba a dolgot, mondom neki, hogy még azt is álmodtam, hogy a Jánoska öklömnyi kis poronty volt, oszt kend alaposan elnáspángolta nadrágszijjával.

– Biztosan megérdemelte – dohogott az öregem, – de neked Tercsi ugyan megárthatott a tegnap esti gulyás, majd üzenünk a Márinak, hogy megdögönyözzön.

– De mondom én – valami baja lehet annak a gyereknek – ki tudja, mi történt, sok villamos jár egy olyan nagy városban, osztán a zöldszilvát is mindig szerette a lelkem, meg a fehér népek is olyan rosszak városhelyen, hogy megétetik az ilyen ártatlan gyereket, csakhogy utánuk kuncorogjon – hát addig huzakodtunk az öregemmel, mig a végin ő maga noszogatott, hogy csak gyüjjek a gyerek után. Fel is pakkoltunk alaposan, ebbe a kis butéliába asszu-bor van, ebben a csomagban gomolya, ugy szerette a lelkem oskolás korában. Ehun e kis kosárban meg friss tojás van, ezeket a nagyokat a Rótizlantim tójta, akit a malmos uréktól kaptam, ezt meg a kendermagos, aki otthunmaradt. Hoztam még két pár csirkét a lelkemnek – rántani valót. – Ezzel fellibbentette karton szoknyájának sulyos halmazát és láthatóvá vált a pad alatti kosárban négy, ijedten pislogó fiatal csibe.

– De ez még nem minden – folytatta az anyóka a kimerithetetlen kincsek felsorolását. – Itt a gebelemben hoztam egy kis szüzdohányt, ebbe a szatyorba meg buzásalmát, meg anyámasszony tyukszemét.

– Hogy mondta? – kérdeztem meglepett elcsodálkozással. – Az anyóka arca ezer nevető ráncba szaladt szét. – Persze a kisasszony városi gyerek volt, nem ismeri az ilyesmit, bezzeg az én Jancsikám még álmában is szopogatta.

Anyóka már bontogatott is egy kis vászontarisznyát, amibe valami rozsdaszinü hüvelyes volt látható. Barátságosan kinált – vegyen csak belőle kisasszonykám lelkem, jut is, marad is – az ilyesmibe ugy sincs része városi embernek. – Kiváncsian tapogattam az ismeretlen növényt, megszagoltam, furcsa, inkább kellemetlen szagu volt, tapintásra ragadós és nyálkás. Kibontottam a hüvelyt, apró magok ültek benne szép, katonás sorban.

Néztem, de nem tudtam kitalálni, mi lehet.

Az anyóka nagyot sóhajtott. – Csak jönne már az a gyerek, ugy szeretném látni, olyan derék jó fiu a lelkem, hogy szeret engem. Nem is csoda, egyetlen gyerek. Aztán megvontuk a szájunktól a falatot, hogy kitanittassuk, urat neveljünk belőle, hát segitett hozzá az Isten, kinőtt a lelkem a paraszti sorból, aztán olyan okos, többet tud az, mint a nótárius. Isten bocsá’ tán még a papunknál is…

– Csak már láthatnám, az irodájában hiába kerestem, ide utasitottak és most itt ülök, bizony jól esik husz kilométer gyaloglás után.

– Mi a szösz? – kérdem már magam is népiesen. – Husz kilométer?

– Bizony lelkem, ilyenkor aratás előtt nincsen pénz a falun, a vasut meg drága.

Még nem volt időm magamhoz térni csodálkozásomból, hangok hallatszottak, nyilt az ajtó. A birói kar vonult ki, aztán az ügyvédekből álló csoport.

Egyszer csak látom, hogy az anyóka fürgén felugrik, elkapja egy barnaruhás, nyurga, szeplős fiatalembernek a karját s valami boldog extázisban magához szoritja:

– Jánoska lelkem!

A váratlan jelenet megállásra kényszeritette a társaságot, a csirkék mintha megérezték volna a helyzet drámai feszültségét, hirtelen páni félelemtől üzve, kiugrottak a kosárból s kettesével összekötözött lábaikkal ugrálva, mint groteszk táncosok, vergődő szárnyaikkal repdesve menekültek.

A komor folyosó egyhangu képe szinesedett, elevenedett, mintha egy rajzoló büvész varázsceruzája tréfás sietséggel uj meg uj dolgokat vetett volna a szürke vázlatra.

A barnaruhás fiatalember szeplői lángolni kezdtek s karját idegesen igyekezett kiszabaditani az anyai karokból. – Engedjen kérem – de kérem, igy rátámadni az emberre – s hogy az öregasszony rákezdte: Jancsikám, nézd mit hoztam: gomolyát, buzásalmát – a fiatalember arcán a kényelmetlen érzések egész skálája vonult végig.

– De már megmondtam, hogy nekem nem kell semmi és különben is nem itt intéznek el ilyesmit kérem, keressen fel irodámban két és három óra között.

A szegény asszony megdermedt e hangra, értelmetlenül bámult Jánoska felhevült arcába. – A fiatalember pedig a mellette levő urhoz fordult magyarázólag: – szörnyüek ezek a vidéki hálás kliensek.

Aztán látván kollégájának gunyoros mosolyra huzódó arcát, lángoló szeplőkkel és biborszinbe játszó fülekkel menekülő gyorsasággal távozott.

Közben egy szolgálatkész altiszt előhozta a kalandos állatokat, melyek nem mulasztották el ottlétükről némi emléket hagyni és ahogy lassanként a folyosó kiürült, az anyóka kimerülten szedelőzködni kezdett. Valami meginditó, mélységes anyai szomoruság tükröződött kis, ráncos fekete arcán. Ahogy a batyukat vállára vetette a kis, összeaszott, töpörödött anyóka, fürge, csontos kezeivel mindent eligazitott, aztán felémfordulva, mentegető hangon vette védelmébe a fiát:

– Áldott jó szive van azért neki, csak néha szeszélyes a lelkem, – hiába ezt az urinevelés teszi.

A nyolcvanéves troubadur

A váróteremben ültünk és vártuk a főorvost a halk és finom tónusu szanatóriumban, ahová csak igazán gazdag betegek jutnak be meggyógyulni, vagy meghalni. Ketten ültünk bent, érdeklődők, kivülállók, idegenek. A perzsatakarós diványon gubbasztva, hallgattam az öregur fejtegetéseit, mert első pillanatban bemutatkozott. Valami régimódi ceremóniás, lovagiaskodó gesztussal, reszketegen, ahogy volt, lepittyedt öreg ajkaival s véres erekkel fátyolózott, kialudt kék szemeivel tapogatozó, pislogó, kicsit paralitikus, nyolcvanesztendős életével… – Azért mondom – emelte fel rám tétova tekintetét –, élni kell tudni és én éltem. Nagyon éltem, ahogy csak keveseknek adatott meg. Én tudtam bánni az élettel, mertem élni és most is megvan az én gyönyörü otthonom, az én nagyszerü ebédem, vacsorám és a kávéház, ahová eljárok minden nap pontosan, mint ahogy régen az irodámba jártam, amit most a fiam vezet. Annyi mindenféle öröm van az életben, – mondta valami beteljesült boldog mosollyal fogatlan innye felett –, annyi szépség és annyi nő. – Istenem, milyen sokan vannak és milyen szépek tudnak lenni. Nem tudja az ember, melyik a kivánatosabb, a szőke fehérbőrü, vagy a sápadt barna, amelyik a fanyar tearózsákra emlékeztet. Most is van egy ideálom, valami Eliza, földbirtokos felesége, micsoda nő – mondotta, összecsucsoritva hervadt ajkait, mig nyála kicsordult az ajka szögletén.

Néztem ezt az összeaszott testet, mely görnyedtségében is öntudatosan feszitett valami régimódi fekete szalonkabátban. Nyakkendőjében egy csodálatos tüzü ékkő csillogott s ahogy reszketeg kezeit s tagjait emelte, ugy tűnt, hogy csak laza és széthulló szálak füzik össze ezt a mumiaszerü aszott emberi vázat, mely mégis makacsul kapaszkodik a tünő időbe, a földhöz, a naphoz, de legfőképpen ahhoz az örömhöz, amit távoli és meg nem valósitható vonatkozásokban számára még az asszony jelent.

– Mikor másodszor találkoztam vele – hallom ujra az öreg megkopott hangját –, tudtam, hogy ez a nő a végzetem lesz. S amikor elpanaszolta, hogy menyasszony, de huszezer korona hiányzik a hozományból, akkor azonnal kész volt a haditervem. Elővettem a zsebemből negyvenezer koronát és a kezébe adtam. Nevetett. – Hátha becsapom magát – mondta – és elköltöm a pénzt, aztán sohasem fogom meghálálni magának.

– Kisasszony – mondtam neki – én először is ügyvéd vagyok, másodszor egy vén róka, nőügyekben még sohasem csapódtam be, harmadszor maga sokkal okosabb. Tudja, aki előre kifizet negyvenezret, az utólag még sokkal többet is áldoz. – Okos kislány volt, igazat adott nekem. Aztán az enyém lett. Két hetet töltöttünk együtt olyan mennyei boldogságban, melyért életem utolsó percéig is áldani fogom. – Óh legyen áldott, és hála neked Mennyei uram, hogy ilyen boldogságokat juttattál nekem!

Tágrameredt szemekkel néztem, mint emeli összekulcsolt öreg kezeit a mennyezet felé s egy elmult öröm boldog révületében, mint szellemül át az arca, ahogy negyven, vagy ötven év távlatából megkisérti a régi szerelem…

– És a felesége? – kérdeztem profánul s némi kajánsággal a hangomban.

– Óh, ő a világon a legokosabb, legtapintatosabb feleség. Ötvenegy esztendős házasok vagyunk, de ez alatt az ötvenegy év alatt majdnem mindennapra jutott valami megbocsájtani valója…

– Ej, ej… – csóváltam a fejemet hitetlenül.

– Ugy van, ahogy mondom – csattant fel türelmetlenül –, amit az utolsó tiz évben elmulasztottam, azt duplán bepótoltam ötventől hatvanig. Egy példát mondok, hogy milyen asszony volt a feleségem. Egyszer a Mariska, tudja, valami egyszerü leány volt, akivel véletlenül… szóval… ugy történt a dolog, hogy kislánya született. Mondom a Mariskának, a Füzes-uccai házamat ráiratom a kislányra, ő meg a haszonélvezetet kapja. De a Mariska nem elégedett meg ennyivel és zsarolt és fenyegetődzött. Egy nap aztán, éppen ebédnél ülünk a feleségemmel, mikor jelenti az inas, hogy egy kisasszony van kint, velem akar beszélni. Persze nem mondta a kópé, hogy gyerek is van a kisasszony karján. Megigazitottam a nyakkendőmet, aztán mondom: vezesse be a hölgyet. Nyilik az ajtó, hát ki nem lép be, mint a Mariska a kisleánnyal a karján. Na, gondoltam, most jó volna, ha egy kicsit megnyilna alattam, vagy a Mariska alatt a föld. De biz az nem nyilt meg, ellenben a feleségem csak tessékeli a Mariskát, hogy mi járatba van a kisasszony, meg foglaljon helyet. Na, – mondja a Mariska –, elhoztam a nagyságos ur gyerekét, mert hogy egyezkedni szeretnénk.

– Minek ide egyezség, lelkem – mondja a feleségem. – „Nézze, nekem három fiam van, leánykát nem adott az Isten, adja ide a gyereket, s még azt is irásba adom, hogy örökölni fog utánam”. Nagy szemeket meresztett a Mariska erre a hangra s ijedtében csak annyit mondott: inkább szeretné azt a Füzes-uccai házat, amit a nagyságos ur felajánlott.

– Akkor ujra láttam, hogy az én feleségem az egy szent, s ha nem volna a vármegye egyik legszebb és leggazdagabb asszonya, akkor is megérdemelné, hogy megcsókoljam a lába nyomát.

– Hát azért mondom, hogy nagyon, nagyon gazdag élet volt az enyém. A szenvedések ellen mindig felvérteztem magamat, a Bibliát és a bölcsek könyvét olvasgattam, meg a görög és latin filozófusokat. Napfény és derü sugározta be az életemet, a nők mosolya volt a napfény, a csókjuk volt az életelixir, ami megőrizte a fiatalságomat, mert tudja meg – hajolt hozzám s mint egy titkot sugta a fülembe –, az én szivem ma is huszéves.

– De a mai fiatalok, azok nem tudnak élni. Nem tudják berendezni maguknak az életet, nem tudják, hogy a nőt a legjobban ugy lehet meghóditani, ha értékes ajándékokat s minél több pénzt rakunk a lábuk elé. Kiveszett belőlük a régi gavallér-virtus, ami az én időmben divott. Nem tudnak már uri módon élni. Hol vannak azok a százszemélyes nagy vendégeskedések, amikor az ezüsttől roskadozó asztal körül láttam vendégül a megye legjelesebb családjait s amikor csak a virágdiszités, meg a régi tokaji borok, pezsgők egy kis vagyonba kerültek.

Mosolyogva néztem letünt idők e kései lovagját, aki a megmaradt jólét fellegvárában fergetegeknek csak szellőit érzi. Itt él, itt járkál a jelenben, szép asszonyok deli termetét gusztálja a déli korzón s valami beidegződött virtusból még ma is a leányok kalapja és napernyője alá kandikál… de azért messze valahol, a mult század hatvanas-nyolcvanas éveiben rekedt meg, a vaskos polgári jólét, a béke talajában s egy boldog gyermek tudatlanságával néz a világba.

Egyszer elhallgat, kialudt szemeivel végigkalandozik rajtam: – Kicsit az Annára, nem, inkább a Bellára, vagy talán mégis az Annára hasonlit nagyságos asszony – de sokkal szebb nála, esküszöm, olyan, mint… e pillanatban nyillott az ajtó, a főorvos lépett be. A nyolcvanéves troubadur kicsit elavult komplimentje félbe szakadt.

Asszony szűk családi körben

I.

Titusz az ügyvéd, akit röviden csak Titnek hivtak, a szőke gépirólánynak magyarázott éppen, mikor a szomszédszobából éles női hang sivitott be:

– Tit, jőjj azonnal!

A fiatal ügyvéd pirospozsgás, szeplős arcán türelmetlenség és zavar tükröződött. Elhizott kezével végigsimogatta alacsony homlokát és lefojtott, kissé megszeppent hangon szólott vissza:

– Légy egy kis türelemmel, Etel, éppen dolgom van. – Etel hangja most már erőteljesebben hangzott:

– Tit, jőjj azonnal, ha mondom!

A fiatal férfi piros parasztarca a csillogó zöld szemekkel kissé elborult. Menni szeretett volna, engedni az erőteljes, mély hang lenyügöző erejének, de valami dacos férfihiuság visszatartotta: ne lássák az irodában, hogy véle igy is lehet beszélni.

E pillanatban lassan kinyilt az ajtó s az Etelnek nevezett nő bejött a szobába… Valami fakó, nyütt pongyola feszült szétomló kövér alakján. Kurta, vastag lábait alig takarta a szük szoknya. Arca jelentéktelen, semmitmondó arc volt, csupán a husos, nehéz szemhéjjak alatt csillogó szeme tette elevenné. E szemek pillantása szurosabb volt, mint az injekciós tü hegye. Áthatóbb, mint a röntgensugár. Kegyetlen és ravasz pillantása emlékeztetett az állatszeliditők szuggesztiv erejü tekintetére és mégis ugy tünt, mintha valami sunyi derü, vagy káröröm csillogna a sárgászöld iriszek mélyén.

– Miért nem jössz drágám, ha hivlak? – mondotta lágyan.

A hangja most kissé fátyolozott és szenvedő volt. Csodálkozva hallottam, hogy igy lehalkitva milyen bársonyos, mély zöngéje van.

A fiatal férfi e hang hallatára meglágyult és összezsugorodott. Alázatos bocsánatkéréssel szólt: „ne haragudj, Szivem, nagyon fontos dolgot magyaráztam Ibolynak”. A nő e pillanatban a gépirólányra nézett. Bizalmatlanság és düh volt a tekintetében, mikor végigmérte a fiatal leány sudár, erőteljes alakját. Azután karonfogta Tittet és kiment vele a szobából.

Az ablakon e pillanatban hatalmas footballapda repült be. Keresztül gurult az iróasztalon, miközben feldöntötte a tintatartót és aktahegyeket döntött össze. – Ez Sanyika – mondta Iboly –, az Etel fia. – Nagy robajjal tárult föl az ajtó. Tizenkét év körüli gyönyörü fiugyerek rontott be. Arcán a fiatalság isteni ecsetének szinei ragyogtak. Barna szemei, nyilt homloka valami üditő derüt árasztottak e nyomasztó levegőjü házban. Hetyke kis alakján a diákruha felett fantasztikus staniolpapir-érmek és jelvények fityegtek. Gyors pillantása végigfutott az irodában lévők arcán, majd kérő hangon szólt: „Mihály bácsi és Te, Iboly, ne áruljatok el Titnek”. Az öreg irnok megértő pillantással felelt és gyönyörködve nézte, hogy a gyermek a footballapdával karjai között kirohan az ajtón.

Ebéd után Etel bejött az irodába s nyomába jött egy sovány, szikárarcu barna férfi.

– Az uram – mutatta be könnyedén. – Ő irnok a telekkönyvnél. – Bátoritólag mosolygott a férfire s maga mellé ültette a diványra. Halk hangon beszélgettek s az asszony fehér kezével simogatta a férfi csontos ujjait.

Álmositó augusztusi délután volt. A nyitott ablakon fülledt forróság áradt a szobába. A szük uccán néha átrobogott egy autó, szürke porfelhőt hagyva maga után.

A divány felől halk sóhaj hallatszott. Odapillantottam. A férj sóhajtott boldogan, átszellemülten, kicsit állatias, de jó indulatu arcán a gyönyör mosolya bujkált. Mohón és boldogan csókolta az asszony elhizott fehér karjait.

Etel zöldessárga szemének diadalmas sugárzásával fordult a férjéhez: „El ne késsél a hivatalból, Szivem!” A férj egy hüséges kutya alázatával tekintett föl reá, megcsókolta az asszony kezeit, meghajolt és bicegő, rossz járásával kiment a szobából.

Etel kövér tagjait nyujtóztatta s szemei, mint jóllakott ragadozók, ártatlanul megbujtak most a pillák mögött. E pillanatban kocsizörgés hallatszott a kapu előtt s a vörösarcu Zsófi lelkendezve jelentette:

– Mogyorossy nagyságos ur érkezett meg a pusztáról, tele van a kocsi alja mindenféle jóval.

Etel a vendég elé sietett:

– Hozta Isten, sógor uram! A gyerek kint játszik a pajtásokkal, mindjárt érte küldök. – E szavaknál betuszkolta a vendéget a saját szobájába, melynek kusza rendetlensége fölött törött szentek szobrai vigyáztak. Az öreg irnok valamit dörmögött az akták fölött, a szőke gépirólány sokatmondóan mosolygott és az ablakon át figyelte, hogyan cipelik be a cselédek a gyümölcsökkel telt kosarakat.

Az öreg irnok megtörölte szemüvegét és keserü, gunyos mosollyal az ajkán ezt mondotta:

– Őnagysága jól fogja a tizezer hold földet. Lesz Sanyikának mit a tejbe apritani!

Az iroda ajtaja kinyilt s egy sápadt, karcsu fiatalember lépett be. Mogyorószinü bársony házikabátja mutatta, hogy ő is a házhoz tartozik.

– Hol van a nagyságos asszony? – kérdezte az öreg irnokot.

Az öreg alig tudta leplezni sunyi mosolyát.

– Vendégünk van – mondotta bizalmaskodva –, a Mogyorossy nagyságos ur érkezett s azt hiszem, az idei gyümölcstermést is magával hozta, mert a cselédek még most is cipelik a nehéz kosarakat.

– Ah! Ugy? – mondotta nyomatékkal a fiatalember – és idegesen egy cigarettára gyujtott.

– Miért tetszik dohányozni, Doktor ur? Hiszen méreg a tüdejének.

– Azt csak mi orvosok találtuk ki a betegek bosszantására – mondotta – és fáradtan, cinikusan legyintett hosszu, sápadt kezével.

– Ha Etel asszony egyedül lesz, szóljon neki, hogy beszélni szeretnék vele. – Ezzel megfordult és kiment a szobából.

Az iratcsomók rendezgetését egy percre félbeszakitottam.

– Ki volt ez? – kérdeztem az öreg irnokot.

Már egy hete voltam ebben a különös házban s reggeltől késő délutánig a legérdekesebb jelenségek tolakodtak elém, anélkül, hogy az okokról s a dolgok lényegéről számot adhattam volna magamnak. Éreztem, hogy ennek a furcsa háznak kettős élete van. Rejtett és titkos vonatkozások kapcsolták össze az embereket, mindenki más volt, mint aminek látszott, mindenki más szerepet töltött be, mint amit helyzete látszólagossá tett számára. A szavakat azért mondották ki, hogy valamit elrejtsenek vele, a hallgatásuk viszont sokatmondóbb volt minden vallomásnál. Mindenütt titokba és rejtélyekbe botlottam. A legnagyobb rejtély Etel volt, a ház asszonya, aki valami titokzatos hatalomnál fogva uralkodott a házban minden és mindenki fölött. Ha ringó, nesztelen lépteivel keresztül ment a szobákon, a házbeli férfiak arcán feszült, mohó kiváncsiság, alázatos és mégis követelő vágy tükröződött.

– Ez a fiatalember a szobaur – mondotta az öreg titokzatos arccal. – Négy éve lakik nálunk s ezidő óta mindent elkövet saját maga meggyilkolására, hogy ugy mondjam, egy kicsit mindennap öngyilkos lesz. Éjszakákat dorbézol át, száz cigarettát is elsziv beteg tüdejével s fagyos téli éjszakákon szerenádot ad Etel asszony ablaka alatt. A családja mindent elkövet, hogy kimentse innen, de véle nem lehet birni. Bár kitünő és tehetséges orvos, előkelő család fia, az életét semmire sem becsüli. Néha ő maga is szeretne elmenni innen. Egyszer már megpróbálta. Csak egy hétig birta, azután ujra visszajött.

– S mi az a varázserő, ami ehhez a házhoz köti? – kérdeztem az öreget –, de ő csak titokzatosan mosolygott.

– Gyermek, fiatal maga még ahhoz, hogy mindezt megértse! Én, aki sokat láttam és sokat éltem, az életben néha magam is megdöbbenve állok ezzel az asszonnyal szemben.

II.

A ház laposan terpeszkedett az augusztusi napban. Régi ház volt, szobáiban kusza összevisszaság tanyázott. Antik butorok állottak olcsó vásári holmik között. A faragott tölgyfaszekrény homlokzatán egy kiterjesztett szárnyu sas dombormüve diszelgett. A szekrény tetején egy elromlott rádió porosodott. A zongorán frissen vasalt fehérnemük között Etel leánykori emlékkönyvei hevertek s a szines papirvirágok naptól fakult szirmait beköpték a legyek. Rossz parföm és gyümölcsök illata volt érezhető a szobákban. A cselédek derült arccal jöttek-mentek, mindegyiknek valami bizalmi állása volt, teljes szabadságot élveztek. Férfilátogatókat fogadtak s esténként elmondották asszonyuknak bizalmas titkaikat. Etel pajtáskodó hangon beszélt velük, szemet hunyt tolvajlásaiknak és soha nem kérte számon, ha egy füstölt oldalas, vagy egy jókora sonka eltünt a kamarából.

Délután leült kis tükre elé s kedvenc foglalatosságához kezdett. Erős illatu kenőcsökkel kente be arcát, hosszan és révedezőn fésülte kopott, szintelen haját s álmatag mosollyal egy régi szerelmes dalt dudorászott.

A vadszöllővel befuttatott terraszon a cselédek megszólaltatták a gramafont, vidáman tereferélve stoppolták a férfiharisnyákat, majd valamelyik lement a kertbe s egy kötényre való friss gyümölccsel tért vissza. Etel asszony egy csokor rózsát szedett a kertben és kristályvázába helyezve őket, bevitte az orvos szobájába.

A fiatal ügyvéd felpillantott az akták közül, arcát lassan mély pirosság öntötte el. Remegő kezéből letette a tollat és várt. Az öreg irnok vállai közé huzott nyakkal figyelt, csak a gépirólány kopogott rendithetetlenül az Underwood billentyüin.

A percek ólomlassusággal teltek. Tit ajkai vonaglottak és tekintetét valami eszelős merevséggel függesztette a barna ajtóra, mely mögött eltünt az asszony. Figyelt, arcán felfokozott feszültség látszott, fogaival ajkát harapdálta és verejtékben fürdő homlokán piros foltok ütköztek ki…

Aztán hirtelen felpattant, ökölbeszoritott kezekkel, vad, fékezhetetlen indulatossággal nyitotta fel az ajtót.

Egy pillanatra dermedt rémület ülte meg a szobát. Tit megállt az ajtóban. Az orvos szobája üres volt. A folyosóra vezető ajtó tárva-nyitva állott s az asztalon ott állott kristályvázában a sárga rózsacsokor.

Tit arca olyan volt, mint az öngyilkosé, aki a mélységbe veti magát és puha szalmakazalra pottyan. Alig birt erőt venni elképedésén. Kedves parasztarca még ostobább volt e pillanatban. Aztán, mint aki hirtelen megérti mi történt, elmosolyodott.

– Ha valaki keresne, mondja, hogy nem vagyok itthon – fordult az irnokhoz – és elsietett Etel asszony szobája felé.

Alkonyi árnyak telepedtek az irodára. A gépirólány már elment s az öreg irnok fáradtan tette le a tollat. Lehuzta a fekete glott ujjvédőket és gondosan a fiókjába rakta őket…

– Ennek nem lesz jó vége – mondta váratlanul…

Hirtelen megértettem, hogy felgyült benne a keserüség és szükségét érzi a beszédnek. Az öreg felém fordult:

– Érdekli egy hosszu és valószinütlen történet? – kérdezte. – Igent bólintottam.

– Nos, hát elmondom, hogyan kerültünk mi ide ebbe az elátkozott házba. Az előzmények nyilván még érdekesebbek, de én csak azt mondom el, amit a saját szememmel láttam, ami itt játszódott le előttem nyolc esztendő alatt, amit megakadályozni nem volt erőm…

Sovány, sárga ujjaival egy szál cigarettapapirt halászott ki a mellény zsebéből, óvatosan egy cigarettát sodort magának és halk hangon folytatta.

– Nyolc évvel ezelőtt Kiscsümegen voltam a Kisgazdák Takarékpénztárának az irnoka. Agglegény-ember létemre szivesen eljárogattam a falubeli családokhoz. Esténként hol itt, hol ott gyültek össze a férfiak, vidáman elborozgattunk. A jegyző, a pap, a körorvos, meg a takarékpénztár elnöke egyformán szivesen láttak, ha megjelentem a házuknál. Régi barátság füzött mindegyikhez. Legszivesebben mégis az öreg Negruékhoz jártam. Ők voltak a község leggazdagabb földbirtokos familiája és olyan öreg házibutor lettem náluk, aki már félig-meddig a családhoz tartozik. Derék, becsületes emberek Negruék, akiknek minden vágyuk az volt, hogy a két gyerekből: Titusból és Florikából legyen valami. A kislány tanárnőnek készült, azóta már férjhez is ment. Tit akkor tette le a maturát. Egy kicsit gyámoltalan legény volt és az édesanyja sok éjszakát átvirrasztott miatta.

– Ugy féltem a várostól a gyereket, Károly – szokta volt mondani. – Nagyon egyszerü, jó lélek az én Titusom, de könnyen befolyásolható és különösen az asszonyokkal való bánást nem tanulhatta meg itt. Mi lesz vele a városban?

Én mindig vigasztaltam Negrunét, hogy nem olyan a város, ahogy azt ő elképzeli, no meg Tit sem esett éppen a feje lágyára. Jóeszü gyerek ez, aztán tudja, hogy mire tartsa magát. A vármegye leggazdagabb földesura lesz s ha egy kicsit nekidurálja magát, bizony még képviselő is lehet belőle idővel…

De az anyát nem lehetett megnyugtatni. Mintha csak előre érezte volna, hogy a fiu élete egy asszony kegyetlenségének és kapzsiságának esik áldozatul… Előbb le akarta beszélni a fiut arról, hogy egyetemre iratkozzon be, de amikor látta, hogy ezzel a fiu reményeit és vágyait áldozná fel, belenyugodott, csak azt kötötte ki, hogy Tit velem együtt jőjjön a városba, hogy együtt lakjak a fiuval és vigyázzak rá.

Tudtam, hogy nagy felelősséget vettem a vállaimra, de akkor hittem, hogy elhárithatok mindent veszedelmet Tit utjából. Egy tizennyolcéves fiu még gyerek, gondoltam s a legjobb, ha megismeri a nők közötti különbséget. Beszéltem neki a veszedelmekről, melyek a fiatalemberek egészségét fenyegetik s miután a körorvos barátom is kioktatta a fiut, már csak az volt hátra, hogy a városban megfelelő társaságot találjak számára. Ez sem volt nehéz, hiszen az egyetemi pajtások bejáratosak voltak a legjobb családokhoz és örömmel láttam, hogy Tit milyen hamar leveti félszegségét s hogy udvarolgat az előkelő kisasszonykáknak, milyen kitünően mulat a majálisokon és, hogy mennyire kedvelik a lányok.

Minden héten levelet irtam az anyjának, amelyben beszámoltam városi életünkről. A Negru-család közbenjárására az egyik ügyvéd-rokonuknál kaptam állást, de főkötelességem az volt, hogy Titre vigyázzak. Minden lépéséről beszámoljak s a hazulról érkező pénzt kezeljem. Igaz, hogy Negruék bőségesen megfizették a fáradozásomat, de én, Isten látja lelkemet, nem a pénzért tettem, hiszen ugy szerettem a gyereket, mintha a fiam lett volna.

Egy nap Negrunétól azt az utasitást kaptam, hogy mondjam fel a hónapos szobát, szüntessük be a vendéglői kosztot és keressünk a városban valamelyik uricsaládnál ellátást.

Vidáman kezdtünk neki a keresésnek, előbb apróhirdetéseket böngésztünk, majd az ablakokba tett cédulákat figyeltük. Rengeteg helyen próbálkoztunk, mig egy napon ennek a háznak az ablakában megpillantottuk a kis cédulát: „Két férfi számára különbejáratu garconlakás kiadó…”

A vidám öreg ház nagy kertjével, szöllőlugasával első pillantásra megtetszett nekünk. Etel, hogy még jobban biztositsa ottmaradásunkat, mindjárt ebédre invitált bennünket. Az ebéd, mondanom sem kell, hogy kitünő volt. A ház asszonya s a jó bor pedig olyan vidám hangulatot varázsolt körénk, hogy nagyon jól éreztük magunkat. Már a feketekávénál észrevettem, hogy Etel asszony tekintete hosszan és fürkészően mélyed a szemembe. Ha töltöttem a poharába, a kezünk észrevétlenül összesimult s én ugy éreztem magamat, mint az a diák, akire először mosolyog egy primadonna. Most már elmondhatom, hogy nagyon szerelmes lettem Etel asszonyba. Nem tudnám magam sem megmagyarázni, mi az, ami olyan tikkasztóan vonzóvá teszi ezt a nőt, aki nem is fiatal már, nem is szép és mégis hosszu időre le tudja kötni a férfiak érdeklődését. Voltaképpen ez a szó, hogy: „érdeklődés” nem fedi azt a vak, mindent feláldozni tudó szenvedélyt, amit Etel asszony iránt érez az a férfi, aki egyszer a büvkörébe jutott.

Másnap beköltöztünk az uj lakásba. S ez időtől kezdve egy látszólag csendes és eseménytelen, de valójában viharos és izgalmakban gazdag életet éltem. Etelt lestem, mikor lép ki a szobájából, mikor megy le a kertbe, mikor indul sétára s ha csak tehettem, hozzá csatlakoztam. Ő észrevette érdeklődésemet és pajzán kedveskedéseivel, csipős tréfáival szitotta bennem a tüzet. Ebben az időben keveset foglalkoztam a fiuval s most utólag látom, milyen tehetetlen bábuk voltunk annak az asszonynak a kezében. Ki gondolhatta volna azt, hogy ez a sátáni nő csak azért kacérkodik velem, hogy közben magához láncolhassa a lobbanékony, naiv gyermekifjut? Pedig ez történt. Etel ezer apró figyelmeskedéssel tette kellemessé az életünket. Reggelenként friss virágot találtunk a szobánkban, délben kedvenc ételeink kerültek az asztalra, este, ha fáradtan jöttem haza, meleg fürdő várt. Leszakadt gombjaimat titokban fölvarrta, ingeimet javitotta s játszint parfümjének szagát ott éreztem az ágyam párnáin. Nem csoda, ha elfásult, vén agglegény szivem kivirágzott. Tittel meg voltam elégedve, nagyon szorgalmasan tanult ebben az időben, néha egész éjszakát töltött a ház tulsó végén levő nappaliban s csak hajnalfele botorkált be sápadt, kimerült arccal.

Boldog esztendők voltak azok. Etel nagyritkán mégis jó volt hozzám s ilyenkor csodálatosan szépnek láttam a világot. Szerettem az embereket, még a férjet is és a kis doktort, aki szintén albérlő volt s akiről sejtettem, hogy szintén szerelmes Etelbe.

Egy nap a szobámba lépve, különös látvány tárult elém. Tit az ágyon ült és ólomszürke arccal meredt maga elé.

Megdöbbenve léptem hozzá. Hiába faggattam, nem beszélt, csak ült mereven, félájultan, nehezen lélegzett és a pupillái félelmetesen nagyra tágultak.

Orvost akartam hivatni. Ekkor megszólalt, de alig ismertem a hangjára, olyan rekedt és idegenszerü volt…

– Hagyd, Károly – mondotta –, majd elmulik. Most csak arra kérlek, hogy ne faggass és néhány napig hagyj magamra.

Ezt a kérését nem teljesitettem. A fiu annyira magánkivül volt, hogy attól tartottam, valami őrültséget követ el…

Egy hétig nem mozdult ki a szobájából. Leveleket irt, majd összetépte őket. Nem evett és alig aludt.

Ekkor ébredtem rá, hogy már régen kisiklott a kezeim közül s csak megszokásból, vagy a szülők iránti tiszteletből türi, hogy látszólag még mindég gyámkodjam fölötte.

Egy éjszaka aztán mégis beszélni kezdett. Elmondotta, hogy két esztendő óta viszonya van Etellel. Az asszonyt jobban szereti az életénél és elhatározott szándéka volt, hogy feleségül veszi. Véletlenül azonban különös dolgokat tudott meg és ekkor nyomozni kezdett Etel multja után. Az, amit megtudott, összetörte, de a szerelmét mit sem változtatott.

Amig ezt a vallomást hallgattam, hirtelen ugy éreztem, hogy elhagy az erőm. Hideg veriték verte ki a testemet s mint akit ököllel fejbe vágtak, csak ültem kábán és egyetlen szót sem tudtam mondani. Ahogy azonban a fiu tovább beszélt, észrevettem, hogy rémületem alaptalan volt. Tit mit sem sejtett az Etellel való kapcsolatomról. Egy pohár vizet ittam és most már sokkal nyugodtabban, feszült érdeklődéssel hallgattam a fiu szakadozott vallomását.

– A gyermek nem a férjtől van – mondotta Tit. – Etel leánykorában egyik asszony-nővérénél nyaralt egy nyáron. A csinos sógor, vagy talán a Mogyorossy-birtok nagyon megtetszett neki s igy történt, hogy amikor Sanyika megszületett, Mogyorossy Barna megirta végrendeletét, amelyben keresztfiát tette meg általános örökösének. Természetesen mindez nagy családi botránnyal járt. Mogyorossyné az uccán verte el hugát s csak az édesanyjuk koporsójánál békült ki vele. Etel ekkor férjhez ment jelenlegi férjéhez, aki szép hozományt kapott s hálából adoptálta a gyermeket.

– Ebben a dologban nincs semmi különös – nyugtattam meg a fiut. – Az bizonyos, hogy Etel asszony háta mögött viharos mult van, de ilyesmiért az ember nem esik kétségbe, legfeljebb felmondja a szobáját és uj lakást keres…

– Igen, ezt fogom tenni – mondta Tit.

És itt maradtunk. A ház levegőjében van valami bomlasztó, ernyesztő méreg, amitől nem lehet szabadulni. Az ember elgondolja, hogy el fog menni, de aztán lassan minden elsimul, télre tavasz jön, tavaszra nyár és az ember azt veszi észre, hogy ujra maradt. Valami korlátnélküli szabadság állapotát élvezi itt az ember. Nincsenek előitéletek. Nincsenek erkölcsi gátlások, csak egy hallgatólagos megállapodás van, mely vakká teszi a férjet, megalkuvásra készteti az orvost, csak éppen Tit számára nyujt hazug, de boldogitó illuziókat…

Nyolc éve vagyok itt ebben az elátkozott házban. Azóta Tit szülei meghaltak s ő kézhez kapta a vagyonát. Ez az ötmilliós vagyon négy esztendő alatt a felére apadt le. Tit egymásután adja el a földeket, szántókat s az értük járó pénz ugy foszlik szét lassan semmivé, mint a füst. Itt nem számolunk, nem gondolunk a holnapra. Kicsit dolgozunk, szórakozunk és örülünk az életnek. A mult évben Tit autót vett Etelnek és ő minden reggel autón megy a piacra. Évente egyszer-kétszer Tit és Etel elutaznak Olaszországba, Svájcba. Küldenek néhány szép anzixot és ilyenkor a férj, a kis doktor, meg én, hárman ülünk a kertben, csendesen beszélgetünk róluk. Találgatjuk, vajjon most merre járnak, mit csinálnak. Aztán eltelik az a pár hét és Etel ujra itt van közöttünk. Frissen, lebarnulva, ajándékokkal megrakódva. Senkiről sem feledkezik meg, mindenki megkapja a maga részét. Ilyenkor ujra tele van vele a ház, a cselédek friss és izletes ételeket raknak az asztalra. Ujra felhangzik a kacagás és mi érezzük, hogy nincsen több ilyen asszony a világon, mint Etel…

Közben egészen besötétedett. Az uccai villanylámpák fénye bevilágitott a szobába s az öreg cigarettája, mint egy kis izzó virág piroslott a sötétben.

*

Egy félévvel később, amikor már csak nyugtalanitó, távoli emlékként élt bennem az Etel asszony háza, egy rövid kis ujsághir ötlött a szemembe:

„R. Sándor 12 éves diák házuk padlásán felakasztotta magát. Az öngyilkosság oka ismeretlen.”

Mit láthatott Etel asszony fia, hogy nem tudta egy életre magával vinni a terhet? Oh, ha a szegény, öngyilkos kis diákok beszélni tudnának…

A vén zsugori

Mindenki ismerte a Marosmentén az öreg Mezei Marci bácsit. Furcsa ember volt az istenadta, kit nyomorban eltöltött fiatalkora után egyszerre csak üzőbe vette a szerencse s attól kezdve ugy meghajszolta, mint az agarak a fáradt nyulat.

Szörnyü nagy iram volt ez és az öreg Mezei Marci nem érzett örömet miatta. Vagyona olyan ijesztő mértékben növekedett, mint a palackból elszabadult mesebeli szellem, melynek nem tudott parancsolni, mely fölébe került és fenyegető szoritással fojtogatta. Babonás idegenkedéssel döbbent erre a félelmetes sokszorozódásra. Olyan a vagyon, gondolta, mint a bacillus: önmagától szaporodik s maholnap kitur a saját házamból. Valamikor gyalog vándorolt egyik falutól a másikig, hóban-fagyban, vakmelegben, mert nem volt pénze, hogy a fuvart megfizesse. Egy fekete kenyeret, pár darab hagymát, száraz sajtot vitt magával s örült, ha péntek este jutott husleves az asztalára. Hogy miből élt? Hát kereskedett csonttal, ronggyal, vetőmaggal, kocsikenőccsel és mindennel, ami eladni való akadt.

Egyszer aztán egy nagy tétel bort vásárolt. Ezen annyit keresett, hogy házat vehetett volna a nyereségből, de ő nem tette ezt, hanem ujra vásárolt. Háborus idők jártak, csodálatos keletje volt mindennek. Mire eladta a portékát, háromszorosára szökött az ára. Ujra nyert és nyert. Elragadta a láz, egyszerü eszével nem értette a dolgok mély vonatkozásait, de volt üzleti érzéke és mindig tudta, mikor kell venni és eladni, mikor kell megállani és várni az alkalmas pillanatot. Minden sikerült. Amihez nyult, arannyá változott a kezében, de életmódján nem változtatott. Mintha a nyomorgó esztendők guzsba kötötték volna a kezét, reszketett, ha egy krajcárt ki kellett adnia. Felesége sápadt, kiszikkadt kis öregasszony, vele nyomorgott egy külvárosi sikátor dohos udvari szobájában, még akkor is, amikor a főtéri palota házbéreiből hercegi módon élhettek volna. Amikor az ingatlanok értéke elérte a mélypontot, az öreg Mezei Mór elkezdett vásárolni. Házak, telkek, uccasorok, villák és magánpaloták tömegeit jegyezték a telekkönyvbe Mezei Mór nevére.

Ő pedig korán reggel kelt, hogy a város másik végén levő mészárosnál vásárolhasson, mert az olcsóbban árulta a marhaszeggyet, amiben az öreg egykori vágyálmának megtestesülését szerette.

Régi, kizöldült überciherében, egy kopott, görcsös bottal kezében sietett célja felé, mig saját palotáinak ablakaiból daloló szobalányok rázták fejére a poros rongyokat.

Mikor egy nap kis noteszében lapozgatva arra ébredt, hogy nem tudja többé, milyen nagy a vagyona, abbahagyta a gyüjtést. Értékpapirjai, kötvényei, ingatlanjai, mint egy lidércnyomás feküdtek a mellére. Az embert megcsalhatják, meglophatják és nem is tud róla – gondolta melankólikusan – és korán lefeküdt aludni, hogy ne pazarolja a villanyt.

Egy nap arról értesitették Mezei bácsit, hogy Clevelandban elhunyt testvérbátyjától hatalmas vagyont örökölt. Ez a hir végleg elszomoritotta. Érezte, hogy az arany fogja megölni, mely szörnyü méregként fölhuzodott az ereibe, a szivébe, a vérébe itta be magát. A pénzt gyülölte és imádta, féltette, mint egy szenvedélyes szerelmest félt a férfi, kivánta, mint az ópiumszivó kivánja a mérget, amelyet pedig gyülöl, mert tudja, hogy halálos ellensége.

Meghajlottan járt a pénz irtózatos sulyával a hátán. Sokszor fel akart lázadni, ledobálni magáról a terhet s mint egy eszelős, szétdobálni mindent a nincstelenek, a nyomorultak közt, akiknek tekintete ugy rémlett neki, kiséri, mint éhes farkasok figyelő szeme a hómezőkön bolyongó vándort.

A pénz pedig gátat tört áradatként hömpölygött hozzá. Házak jövedelmei, kölcsönök kamatai, osztalékok, gyárak, melyeket nem is látott, malmok, kőbányák ontották a pénzt.

Fuldoklott. Nem tudta, mint csináljon a pénzzel, nem tudta, mennyije van, s ez a gondolat gyilkos ijedelembe ejtette. Éjszakánként számok cikkáztak égő agyában, lihegve hánykolódott a párnán, felesége valami rabszolga-alázattal a szemében, halk eszelőséggel nézte a férjét. Nem értette, hogy a pénz megkergült rohanása miért üldözi őket? Ugy tekintette az egészet, mint egy rossz varázslatot. Az asszony kiválogatta a kisebb értékü pénzdarabokat és abból gazdálkodott szükösen, beosztással. A nagy pénzeket eldugta a szekrénybe a vásott fehérnemü alá.

Gyermekük sohasem volt, a rokonok, gazdag emberek, kicsit szégyenlették az eszelős házaspár furcsaságait, de végeredményben nem nagyon haragudtak miatta. Többször próbálkoztak megközeliteni őket, de nem sok sikerrel. Az asszony hallgatag volt s mintegy eltompult, fáradt igavonó, csak bólogatott a hozzá intézett kérdésekre, a férfi türelmetlen, mogorva zsörtölődéssel viszonozta a rokoni kedveskedéseket.

Egy alkalommal egy kétségbeesett sorsjegyügynök fogta meg az öreg Mezeit. Fiatal, beteges, sápadt alak volt, arcán a nélkülözések letörölhetetlen stigmájával. Hiába utasitotta el magától az öregember görcsös kétségbeeséssel, az ügynök csak nem tágitott, beszélt kézzel-lábbal, magyarázott, esküdözött, hogy nyerőszámjai vannak, könyörgött, rábeszélt, esdekelt és gorombáskodott.

– Miért nem veszi meg maga, ha biztos benne, hogy nyerő szám? – kérdezte az öreg.

– Mert nincs pénzem, kérem, én a jutalékokból élek és ha estig el nem adok öt sorsjegyet, menthetetlenül kitesznek a lakásomból.

– Nincs rá szükségem – vont vállat az öregember s valami gonosz kiváncsisággal leste a fiatalember vergődését…

– …Talán magaddal akarod vinni a pokolba a sok pénzedet? – orditott magából kikelten a fiu. – Belefulsz az aranyodba, vén zsugori, féllábbal a sirban vagy már, talán a halál angyalának gyüjtögetsz?

Reszketett, arcán verejtékcseppek gyöngyöztek, szemeiben vészes, beteg fény csillogott.

Az öreg Mezei elsápadt, zsebébe nyult:

– Mibe kerül egy sorsjegy? – kérdezte.

A fiu elcsodálkozva, lehiggadt hangon, erőltetett nyugalommal mondotta meg az árát. Mezei kifizette, megnézte a számot és feljegyezte a noteszébe. A fiu már indulni készült, amikor az öreg utánaszólt s átadta neki a sorsjegyet.

Vagy két héttel később Mezei az ujságjában lapozgatott, felesége harisnyákat stoppolva ült a szobában. Egyszerre az öreg kezéből kihull a lap és ő kimeredt szemekkel, tátogó szájjal, nyöszörögve hanyatlott hátra karosszékében.

Az asszony rémülten rohant férjéhez, aki pillanatokkal később elvesztette eszméletét. Orvosért üzent, majd néhány férfiszomszéd segitségével ágybafektették, ecettel dörzsölgették, élesztgették az öreget s mig az orvosra vártak, az öregasszony megkereste az ujságot s könnyes, rövidlátó szemeivel rámeredt a kiáltó nagybetüs cimre, mely tudatta, hogy a 12.485 számu sorsjegy tulajdonosa, egy szegény, tüdőbeteg sorsjegyügynök, nyerte a tizmilliós főnyereményt.

Az asszony zokogva darabokra tépte a papirt s leült a férfi ágya mellé, fonnyadt arcára szoritva annak öreg kezeit.

Az öreg Mezei betegségének hirére a rokonok őszinte igyekezettel próbáltak résztvevő arcot mutatni. Tudták, hogy nemcsak a város, de a megye egyaránt szemmel tartja őket s az irigység hiuzszemekkel figyel minden cselekedetükre.

– Hozassunk egy hires pesti professzort – mondta az egyik unokaöcs az egybegyült családnak –, a legdrágább és leghiresebb professzor legyen, akkor talán látni fogják, hogy nem olyan sürgős számunkra az ügy…

– Drága kis mulatság lesz – vetette közbe a felesége.

– Annyi baj legyen, majd beszámitjuk a reprezentációs költségekben, különben is telik abból az ötszázmillióból.

A családtagok gondterhelten néztek egymásra, azután megszólalt egy másik rokon, egy köpcös, pirospozsgás férfi, aki jónevü ügyvéd volt s aki már az örökségre való tekintettel vette el a Mezei Mór unokahugát.

– Semmi kifogásom ellene, ha egy nagyhirü tanárt hozatnak le, de van egy kikötésem: ha a tanár Marci bácsit megmenti az életnek, ugy a költségeket őrajta kell bevasalni, ha azonban, Isten ments, minden igyekezetünk dacára is meg találna halni, ugy az orvosi költségeket mindannyian az örökség arányában fizessük.

Miután ez az inditvány általános tetszés mellett elfogadtatott, távirat ment Budapest leghiresebb sebészprofesszorához, aki két nappal később egy fölötte sulyos és kockázatos mütétet hajtott végre a betegen.

Az operáció sikerült, az öreg állapota napról-napra szemlátomást javult. Felesége boldogan sürgött-forgott körötte özönviz előtti furcsa ruháiban. A rokonok sorban megjelentek a tiszta lelkiismeret tudatával a beteglátogatáson. Az öreg is engedett valamit zárkózott mogorvaságából, elbeszélgetett unokaöccseivel s a gyerekek hogyléte iránt érdeklődött. Egy hónappal később már rövidebb sétákat is tett az udvaron. Sütkérezett a tavaszi napsugárban, amikor egy napon váratlan körülmények között beállott a drámai fordulat. Ebédutáni kellemes hangulatban üldögélt a karosszékében, amikor dr. Fekete József ügyvéd s két nőrokon kopogtattak az ajtón. A vendégek helyet foglaltak s az ügyvéd csakhamar a tárgyra tért, elmondván az öregnek szerencsés megmentése előzményeit.

Mezei Mór látszólag nyugodtan hallgatta az ügyvéd fejtegetéseit a rokonok aggodalmáról és a hires professzor meghivásáról, majd egyszerre közbevágott:

– Mit fizettetek a tanárnak? – kérdezte.

– Százezer lejt – felelte az ügyvédrokon –, hiszen a Mezei bácsi élete nekünk ennél sokkal többet ér.

– Mit? Százezer lejt? Rablók! Fosztogatók! Bolondokházába veletek! – orditott a dühtől elkékülve az öregember. – Kutyák vagytok, kutyák, rablók, zsiványok – hörögte, aztán élettelenül lehuppant a székbe s melléből hörgő hangok törtek elő.

Az ijedt rokonok s jajveszékelő felesége hozzárohantak, de már mellére kókadt a feje.

Percek mulva megérkezett az orvos, aki már csak halálát állapithatta meg.

Mikor megcsinálták a hagyatéki leltárt, kiderült, hogy Mezei Mór vagyona meghaladta az ötszázmilliót.

– A szive ölte meg – mondta az orvos.

– Dehogyis a szive! Az az átkozott pénz – zokogta a felesége.

Kevély

I.

A Liliom-ucca tájékán, ezen a fülledt nyári estén halk és panaszos füttyszó hasitott bele a csendbe. A bágyadt, hivó hang ugy hatott, mintha egy eltévedt madár hivta volna társát valamelyik rozzant eresz alól. Kisvártatva válasz is érkezett s a vidám trillázó hangok stakkatójába, mintha valaki biztató jeladást fütyült volna a rosszul világitott, külvárosi házak rejtegető árnyéka mögül.

Az égen komor, fekete fellegek vonultak át, távoli dördülések vihart jeleztek. A pislákoló fényü uccai lámpást megingatta egy szélroham s a remegő telefonhuzalok magasságában himbálódzó fény olyan volt, mint egy vergődő beteg csillag.

Fémtárgy csillant az imbolygó fényben, majd vörös hajtól övezett kemény, fiatal arc bukkant fel egy kerités tövéből.

Megint felhangzott a panaszos füttyszó, majd gyorsan közeledő léptek halk zaja hallatszott. A vöröshaju feszülten figyelt.

– Itt vagy Kevély?… – hallatszott ezután közvetlen közelről.

– Igen, itt vagyok! – mondta a fiu – és segitett kikászolódni a drótkerités résén befurakodó társának.

Az ujonnan jött nehezen lihegett, hosszu karjaival törülgette verejtékes homlokát.

– Azt hiszem kezdhetjük – mondta nyersen. – Az öregasszony alszik, ezenkivül süket, mint egy ágyu. A sublod felső fiókjában őrzi a dohányt. Az ablak a konyhába nyillik. Mellette van a kamara is. Sonka, oldalas, miegymás, dögivel lóg benn, inkább mi együk meg, mint az egerek. Lódulj.

A vöröshaju kamasz szemei megcsillantak a sötétben. Szorosabbra vonta derekán a szijjat, azután egy vadmacska ügyességével nesztelenül és fürgén mászott át a keritésen. Mint egy gyors fekete árnyék, csakhamar eltünt a bokrok között.

Ebben a percben a felhőket egy villám fénye hasitotta ketté s a lila fényben tisztán látszott a kisház, riadtra tárult két ablakszemével.

Ismét villámlott, utána csattanás és távoli dörgés mély moraja hangzott. Egy szélroham hangos robajjal csapta be a nyitott ablaktáblákat s az üvegdarabok csörömpölve hullottak a földre.

Kevély egyetlen lendülettel bent termett a kis kamarában. A szoba fülledt melege és sajátságos birsalma illata olyan ismerősnek tünt fel előtte, hogy hirtelen gyermekkorának elfeledett emlékei tolakodtak emlékezetébe.

Lábujjhegyen, óvatos léptekkel igyekezett a szoba felé, melynek egyik sarkában, mint fehér vitorlás fekete hajó magasodott az ágy. Szemben a sublod állott s Kevélynek hirtelen ugy tünt fel, hogy egy porcellán Krisztus áll rajta, két csokor papirvirág között s jobb kezével vérző, piros szivére mutat.

Kinyujtotta kezét a fiók felé, de hirtelen egy távoli álom emlékfoszlányaként pinceablakot látott, mely előtt siető lábak suhannak el. Mindenféle lábak, apró kis női cipők csokorral áttört selyemharisnyával, finom kamáslis férfi cipős lábak, dagadt bokáju, cugoscipőbe bujt, csoszogaléptü munkásasszony- és tejesasszonylábak… a lábak egész csodálatos világa. Volt közöttük siető, tétován botorkáló és táncosan lihegő, keményen dobbanó, mint a katonák és rendőrök lába. Mindezt egy kis vöröshaju fiu figyelte a szoba mélyéből, majd elunva a különös játékot, egy székre kapaszkodott, hogy elérje a sublod tetejét, ahol sárgaréz-tartóban állott a fehér cukor.

Már hallotta is a komolyarcu édesanyja hangját:

– Mit csinálsz, Janika? Ha megeszed, nem lesz a kávéba cukor. Nem szabad lopni, Janika – mondta – és csontos két karja közé fogta a fiucskát. – Egy pillanatig kimondhatatlan gyöngédséggel ringatta, aztán mintha megbánta volna az áruló szeretetet, mosolytalan, sötét arccal tette le a gyermeket a konyha kövére.

– Mindjárt itthon lesz apád – tette hozzá – és kavargatni kezdte a tüzhelyen rotyogó ételt.

Kevély még emlékszik rá, hogy ezeknek a szavaknak milyen félelmetes jelentőségük volt akkoron. Az éjszakai álom fogvacogtató rémekkel népesült be és mindegyik rém az édesapa arcát viselte. Ritkán járt haza, de akkor emlékezetessé tette a napot a család számára. Kevély csak nagy, könyörtelen szőrös kezére emlékezik, mellyel annyiszor nyult az ágy alá, hogy a remegő kis férgeket, a félelmükben lapuló gyermekeket előhalássza.

Kevély hirtelen érezte, hogy erőt vesz szivén a félelem. Megrázta magát, mint a kutya, megdörzsölte a homlokát és igyekezett biztonságot hazudni magának.

Zajtalan, gyakorlott mozdulatokkal dolgozni kezdett.

A rozoga zárak engedtek a leggyengébb nyomásnak is. A fiókok recsegve tárták ki dohos illatu fekete ölüket. Kevély keze érthetetlen módon reszketett, amikor a puha vásznak között egy imádságos könyv kemény lapjai mellett kitapintotta a pénzeszacskót.

Szaladni szeretett volna és itthagyni a zsákmányt. Zavart volt, a fiókok valami bensőségesen ismerős, dohos illatot árasztottak s a tárgyak szeretettel simultak a kezéhez.

Kevély gyors mozdulattal zsebébe gyürte a pénzeszacskót s aggódó pillantást vetett az égboltra, melyen cikkázó villámok kergették egymást.

A szoba hirtelen fénnyel telt meg s egy vakitó villanás görögtüzében Kevély fehérruhás alakot látott közeledni. Egy pillantása még elfogta a mélyen árkolt fekete szemek borzadó tekintetét. Azután ismét sötétség lett. Kevély remegő kezével kését kereste…

Kint megeredt a zápor. Szél csapkodta az üres ablaktáblákat, a függöny felduzzadva libegett, mint egy fehér zászló.

A fiu hirtelen az ablaknál termett, de ugyanakkor éles ütést érzett a fején. Szédülést érzett. A kert elérhetetlen messzeségben terült el az ablak alatt. Már nem is kert volt, hanem zugó habu tenger mély, fekete örvényekkel. Kezében szorongatta a kést s amikor a fehérruhás alak közel került hozzá, egy pillanatra kedve jött, hogy megmártsa pengéjét a bordák közötti gyenge husban, de keze nem engedelmeskedett akaratának. Amikor az asszony eszelős dühvel tépázta szakadt ingét, vásott ruháját s amikor begörbitett csontos ujjaival az arcát marta, sebezte – Kevély, mint akit megbabonáztak, mozdulatlanul türte. Nem védekezett. Mintha egy távoli ismerős hang csendült volna fel bensejében, zavartan, félszegen figyelt és nem értette saját magát…

– Gazember, gyilkos! – hallotta a vén asszony sziszegését… Nesze neked, más ember lakásába betörni. – Ujabb pofon csattant Kevély arcán, akit ez az ütés magához téritett. Hirtelen egy erőteljes lökéssel ellóditotta a reá csimpaszkodó fonnyadt testet s már kint loholt a nyári záportól feláztatott kert tócsái között. Az eső átáztatta testén a ruhát s ez különös üditő jó érzéssel árasztotta el nekirugaszkodott tagjait. Átbujt a kerités drótsövényén, érezte egy kiálló tüske szurását, de nem törődött vele. Riadt tekintettel kereste társát, de az nem volt látható.

– Ezt is elmosta a zápor – dönnyögte magában – és nesztelenül tovább suhant az alvó házak között….

II.

Azon a verőfényes délelőttön Kevély másodszor látta viszont a rendőrkapitány elegáns alakját. Az előző napi kihallgatás tanulságai láthatólag mély benyomást tettek Kevély lelkére, mert amikor két markos rendőr ujra a kapitányhoz vezette, nagyon megtörtnek és megalázottnak látszott. Élénkszinü bőrén csak ugy lángoltak vörös szeplői, rendetlenül nőtt haja kuszán a homlokába lógott. Sebhelyek és karcolások nyomai barázdálták sovány arcát, melyben két nyugtalan tekintetü, aranybarna szem csillogott.

Dróttal összefüzött cipői éppen olyan agyagosan merevek voltak, mint a ronggyá foszlott nadrág és kabát, mely nyurga testét takarta.

– Kerekes Péter, – hangzott a kapitány barátságos, mély hangja – beismeri, hogy augusztus tizről tizenegyedikére virradó éjszaka betört özvegy Csutka Ferencné Réti-ucca 12. számu lakásába és ott feltörte az almárium fiókjait, majd kivette az özvegy kétszáz pengőt kitevő vagyonát, amit egy himzett zacskóban tartott? Ezután sulyosan bántalmazta özvegy Csutka Ferencnét, nekilökte az ágy lábának, ugy, hogy az hét napon tul gyógyuló sérüléseket szenvedett?

– Beismeri? – ismételte meg nyomatékosan.

– Igen kérem, beismerem – hallatszott a fiu tétova hangja.

– Helyes – mondta a kapitány – és kicsit megenyhült arccal irni kezdett. Tolla halkan sercegett a papiron.

E pillanatban a szoba egyik homályos zugából különös hangok hallatszottak.

Kevély odafordult s csak most vette észre, hogy kopott rongycsomóként egy öregasszony kuporog a padon. Arcát egy fekete szélü zsebkendőbe temette s csak a válla rángásából, meg a fekete kendős fej reszketéséből lehetett látni, hogy sir. Vékony csuklója olyan volt, mint egy kopasz faág és a sirása is az öregek vigasztalan, mély szomoruságát árasztotta.

Derecskey kapitány e pillanatban türelmetlenül pillantott fel aktái közül.

– Ne sirjon, jó asszony, a pénze megkerült, a tettest elfogtuk.

Az öregasszony ekkor felállott és habozó léptekkel előre botorkált. Kisirt szemeiben kemény elszántság tükröződött.

– Kapitány ur, – mondta panaszos hangon – tőlem nem loptak el semmit.

– Mit mond? – kapta fel fejét a kapitány – és szemei tágra meredtek a csodálkozástól.

– Azt mondom, kérem, hogy tőlem nem raboltak el semmit.

Kis fekete kezei görcsösen összefonódtak és szuros pillantásával a meghökkent kamasz arcát fürkészte, aki zavarodott tanácstalansággal nézett maga elé.

– Asszony, maga megőrült, vagy azt hiszi, hogy bolonddá teheti a hatóságokat? – csattant fel a kapitány hangja.

– Itt van a jegyzőkönyv és itt a feljelentés.

Még egyszer átfutotta a sorokat és borotvált arcát a harag piros hulláma öntötte el.

– Vigyázzon magára, mert hatóság félrevezetése miatt olyan pert akasztok a nyakába, hogy megemlegeti. Miért akarja letagadni a vallomását? Rokona a fiu?

Átható tekintettel méregette az előtte álló két embert.

Az öregasszony lehorgasztotta barnakendős fejét, aztán csak ennyit mondott:

– A fiam.

Egy pillanatra csend támadt a szobában. Még a közömbös arcu őrök is felfigyeltek. Kint, a derült ég kékjén, kiterjesztett szárnnyal madarak keringtek s valahonnan hársfa illatot hozott a szél.

A kapitány sokat látott, fáradt pillantása végigsiklott az előtte állókon s a hangja sokkal halkabb volt, amikor megszólalt:

Mint aki előre tudja a választ, ugy bólintott az asszony felé, aki sietve válaszolt:

– A fiu az első embertől való, akivel nem voltam megesküdve.

A vádlott, aki eddig mereven állott, hirtelen megmozdult. Sovány, szeplős arca zöldes szürkének látszott s tágra meredt szemének pillantása az öregasszony arcán függött.

Hirtelen, mintha mondani akart volna valamit, kinyitotta a száját, majd ismét becsukta. Az arcán fájdalmas rángás vonaglott át.

– Az ugy volt biró ur – tört ki az asszonyból a vallomás – hogy az én jó, szelid becsületes uramat elvitték a háboruba. Csak a jó Isten tudja, mennyit küzködtem a gyerekkel. Nappal mosni jártam, éjszaka vendéglőben mosogattam, csak hogy embert nevelhessek az egyetlen fiamból. Ugy volt, ha haza jön az emberem, megesküszünk a törvény előtt is, a pap előtt is, hogy ne legyen hitetlen a gyerek.

– Mennyit imádkoztam, hogy kerüljön haza az emberem, azt se bántam, ha sebesülten, ha nyomorékon, csak élve kerüljön vissza hozzánk. Hát meg is hallgatták az imámat, de nem az égben, hanem a pokolban, mert aki hazajött, az már nem ember volt, hanem a megtestesült sátán.

– Biró ur – zokogott az asszony s a visszaemlékezés keserü könnyei végigperegtek barázdás arcán –, csuffá tették szegényt. Egy gránátrobbanáskor összeroncsolódott az alsó teste. Egy évig feküdt a kórházban s amikor haza került, azt mondta: „Engem csuffá tettek, de te nem fogsz bolondot üzni belőlem, mert akkor megfojtalak.”

– Nem voltam már fiatal, meg a munka is megviselt, szerettem is, hiszen a gyerekem apja volt, élhettünk volna együtt, ahogy más szerencsétlenek. De ő, mintha csak a sátán ingerelte volna, nem hitt nekem. Utánam leskelődött, hirtelen elibém toppant este az uccasarkon. Gyanusitott, hogy legényekkel szórakozok s egy éjszaka arra ébredtem fel, hogy konyhakéssel a kezében felibém hajol és ugy nézi az arcomat.

– Én csak feküdtem, már azt sem bántam volna, ha hirtelen belém döfi a kést. Meg akartam halni, hiszen semmit sem várhattam már az élettől. Ekkor a gyerek álmában felnyögött és én éreztem, hogy veri ki a hideg veriték a testemet. A szivem elszorult s éreztem, hogy a rémület előbb végez velem, mint a kés.

– Akkor az a szerencsétlen ráborult az ágyra és elkezdett jajgatni, zokogni, tépte a haját, verte a mellét, szétmarcangolta az ágynemüt és egyre azt hajtogatta: Mit tettetek velem?

– Én felkeltem az ágyból, világosságot gyujtottam, ruhát kaptam magamra. Aztán megcsókoltam a kis fiamat és kiszöktem a házból.

– Biró ur, esküszöm az élő Istenre, nem az életemet féltettem, de nem akartam, hogy a szerencsétlen, aki annyit szenvedett, börtönben fejezze be az életét.

– Azontul már csak egy vágyam volt: pénzt gyüjteni a gyereknek. Dolgoztam hajnaltól vakulásig. Vállaltam viceházmesteri állást, szappannal házaltam, mostam a kórházi betegek szennyesét, voltam piaci árus. Éheztem, fagyoskodtam és gyüjtöttem a garast. Két évvel ezelőtt mentem férjhez az öreg portáshoz, Csutka Ferenchez. Tudtam, hogy gégerákja van s nem élhet tovább egy fél évnél. Amikor meghalt, együtt volt a kétszáz pengő, meg az a kis ház is nekem maradt a Liliom-uccában. Akkor azt mondtam magamnak, most pedig megkeresed a gyereket, átadod a pénzt s csak azt kéred, hogy vele maradhass, hogy főzhess rá, kimoshassad az ingét.

– Biró ur – jajdult fel hirtelen s lázasan tüzelő tekintete könyörgőre vált. – A fiam nem bünös, ő nem rabolt, csak azt vette el, ami ugyis az övé volt. Könyörgök, bocsássa szabadon a fiamat!

– Nézzen rá, biró ur, gyermek még, legyen irgalmas hozzá, ő nem tehet semmiről. Az uccán nőtt fel, rossz társaságokba keveredett. Ne itélje el, biró ur…

A rendőrkapitány a határozatlan emberek zavarodottságával kezdett lapozni a jegyzőkönyvben. Szégyelte gyengeségét s ismét magára öltötte a hivatalos emberek merev álarcát, melynek védelmében személytelennek érezte magát.

Nem szerette, ha emberi belátásra és igazságérzetére hivatkoztak. Ilyenkor ugy érezte, hogy maga is tehetetlenül vergődik a bürokrácia utvesztőiben s ha nem kapaszkodik meg erősen a közönyösség védőfalán, elveszti azt a szilárdságot, mely, bár csak látszólagos volt, mégis támaszt és védelmet nyujtott hivatali müködése közben.

Most érezte, hogy az élet egyik tragikomédiájában furcsa szerepet osztottak ki számára… Hiszen nem is lenne olyan lehetetlen, a feljelentést visszavonták s csupán nehány alantas tisztviselő tud az ügyről.

A vöröshaju kamasz arca félelmetes merevséggel, sápadtan bontakozott ki a zöldre festett fal hátteréből. Terhes és idegekre menő feszültség ülte meg a szobát. A pillanatok kiszélesedtek az idő végtelen vizei felett s a ki nem mondott szó már ott uszott körülöttük. Három ember, akik más-más uton indultak el s utaik kereszteződésénél nem vették észre, hogy a történések szinpadán előre megszabott szerepüket játszák s öntudatlanul is egy láthatatlan sugó hangjaira figyelnek.

A kapitány pillantása a büntetőjog piros vászonkötésére tévedt s ez a látvány visszazökkentette őt önmagába. Vissza a megszokott, az ezerszer megjárt utra, mely megóvta őt az egyéni felelősség terhétől s megkimélte a hivatalos és az egyéni lelkiismeret harcaitól.

– Kerekes Péter! – hangzott fakón és hivatalosan –, beismerte, hogy augusztus tizedikéről tizenegyedikére virradó éjjel kirabolta a panaszos özvegy Csukta Ferencnét. A beismerés mellett bizonyit a megtalált pénzes zacskó. Maga – fordult a megdöbbent öregasszonyhoz –, menteni próbálja a fiát, de a betöréses-lopás hivatalból üldözendő. Azért, valamint annak megállapitása végett, nem-e követett el a tettes egyéb büncselekményt is, egyelőre a rendőrség foglya marad. Később átadjuk az ügyészségnek és a biróság fog itélkezni felette.

– Kapitány ur, ez nem lehet, nem engedem – sikoltozott eszelős rémülettel az öregasszony. – A kapitányhoz rohant, térdre vetette magát, fonnyadt karjait könyörögve emelte fel.

A kapitány intett az őröknek, akik erőszakkal cipelték el a jajveszékelő nőt. Ekkor görcsös félelemmel a fiuba kapaszkodott. Csukló zokogása felverte a folyosók csendjét, érthetetlen szavakat rikoltott, szeméből ömlött a könny. Két fegyőr kivitte a fiut. Az öregasszony fejkendője hátra csuszott, csapzott, öreg fürtjei széthullottak. Aszott kis teste vergődött az erős, kemény markokban, aztán kitátott szájjal, kimeredt szemekkel mozdulatlanul hanyatlott hátra.

A rendőrség udvarán életet ráztak belé. Akkor némán indult el, hátra se tekintett.

Mikor a következő vádlottat vezették kihallgatásra, Derecskey kapitány cigarettára gyujtott. Aztán felhangzott a hivatalos kérdés: „Neve? Vallása?”

Második kamaszkor

Nyugtalanitó illatu szelek fujtak ezen a tavaszon. A sétaterek vadgesztenyefái kibontották zöld leveleiket, melyek között mint fehér gyertyák pompáztak a sokszirmu virágok. A nők is kibontakoztak téli burkaikból s a korzó napfényes oldalán meglibbentették szines selyemsáljaikat. Virágdiszes tavaszi kalapjuk alól mohó, gyönyöréhes szemekkel itták fel az uccák eleven mozgalmasságát.

A korzó hömpölygő, szines áradatában, mint apró, szürke folt sodródott magányosan Benedek Zsiga, a Német-Magyar Bank kiváló könyvelője. Mélyen tüdejére szivta a langyos tavaszi levegőt, kalapját levette s hagyta, hogy a szél csókjával illesse rózsaszinü, kopasz fejét.

Amint igy magánosan bandukolt abban a tömegben, mely látszólag csupa boldog emberből állott, határozottan érezte, hogy a lelkében különös, mély változások mennek végbe. Valami izzó nyugtalanság vette be magát a vérébe s ez a nyugtalanság erjedt, dagadt hullámokat vetett. Néha a vad lelkesedés magaslataira vitte, majd a csüggedés és elégedetlenség mélységeibe dobta Benedek Zsigát. Homályosan érezte, hogy életében valami nagyon jelentős fordulathoz érkezett. Ami eddig megszokott és természetes jelenség volt életében, azt most szigoru kritika tárgyává tette és benső elégedetlenséggel tolta el magától. A lázadás szelleme ütött tanyát lelkében.

A születésnapi ünnepségen kezdődött el a dolog. Harminckilenc év óta minden évben megünnepelte a család Benedek Zsiga születésnapját. Ebből az alkalomból meggyujtották az ebédlő bronzcsillárának gyertyafényeit, feladták a hatalmas méretü csokoládétortát s a család, mely özvegy Benedekné két leányhugából Málikából és Roze tanteból állott, átadta a születésnapi ajándékokat. Jelen volt az ünnepségen minden évben Miska bácsi, egy távoli rokon is. Jóétvágyu, hatalmas férfiu, aki a rokoni szeretetet különösen születésnapi ünnepségeken, eljegyzési és esküvői vacsorákon ápolgatta. Egy árva kis unokatestvér és Benedekné, nehány kipróbált, régi barátnője részesült még abban a kivételes megtiszteltetésben, hogy részt vehetett Benedek Zsiga születésnapján.

A családi ünnepély programszerüen folyt le minden évben. A család legfiatalabb tagjai, régebben Miska bácsi, ujabban Lilike, az árva unokatestvér mondott csinos kis felköszöntő verset. Ezután a jelenlevők csókjaikkal és szerencsekivánataikkal halmozták el az ünnepeltet. Benedek Zsiga átvette a himzett zsebkendőket, himzett házipapucsokat, a macskanyelv csokoládét, Verne Gyula valamelyik érdekes regényét, negyven piros rózsát és leültek a diszesen teritett asztalhoz, hogy elfogyasszák az ünnepi lakomát.

Mikor a csokoládékávé, tejszinhabos szamoca, dióbefőtt és a bazilikát ábrázoló csokoládétorta már csak nehány üde szinfolt alakjában pompázott a fehér asztalteritőn, Benedek Zsiga elővette azt a tilinkót, amit tizenkettedik születésnapjára kapott és a jelenlevő nőrokonok mélységes áhitata s édesanyja könnyes elragadtatása közepette rázenditett nehány gyermeteg népdalra. Málika és Rozi tante, a két elválaszthatatlan leánytestvér, akik jóval tul voltak már a hatvanon, fiatalos lelkesedéssel adták át magukat a ritka müélvezetnek. Az ő szemükben Zsiga, az unokaöcsük volt a férfi erények megtestesitője. Testi és lelki tulajdonságait a magasabbrendüség gloriája övezte. Ha leánykorukban Zsigához hasonló tökéletes férfivel találkoznak, nem lett volna erejük ellentállani. De Zsiga csak egy példányban élt és jóval később egy olyan korban, amikor Máli és Rozika már régen számüzték maguktól az ifjuság bohó ábrándjait. Ebben az évben is, amikor Zsiga születésének negyvenedik évfordulóját ünnepelték, minden a megszokott rendben folyt le, egészen addig, mig a tilinkóra került a sor.

A himzett zsebkendők éppen olyan szépek voltak, mint minden évben. Miska bácsi éppen olyan jóizüen falatozott, mint az előző születésnapokon, látszólag minden a régi volt. De, amikor özvegy Benedekné behozta a kis nappaliból a régi tilinkót és átnyujtotta egyetlen imádott gyermekének, rendkivüli dolog történt.

Benedek Zsiga felállott, arcát szokatlan pirosság öntötte el, kopasz feje rózsaszinbe csillogott. Hirtelen kiugró kis pocakján megfeszült az ünnepélyes fekete ruha és belső izgalomtól remegő hangon ezeket mondta:

– Ne haragudjatok, de ma… ugy érzem, hogy ma nem tudnék tilinkózni.

Az anya arcára kiült a rémület. A tántik megdöbbenve néztek kedvencükre, akivel valami rendkivüli dolog történhetett, ha igy megszegte a régi szabályokat.

Csak Miska bácsi maradt közömbös ebben a rendkivüli pillanatban. Hatalmas tortaszeletet csusztatott le a torkán és tréfás könnyedséggel – amit a nők sohasem fognak neki megbocsájtani – ezeket mondta:

– Ugy látszik, megjött az eszed negyvenéves korodra.

Zsiga ezután, a régi tradiciókkal ellentétben, vette felöltőjét, kezet csókolt az édesanyjának, elbucsuzott a halálrarémült, könnyes szemü nagynéniktől, könnyedén intett Zsiga bácsi felé és valami idegenszerü menekvéssel elhagyta a házat.

Benedekné leomlott egy karosszékbe és egy pillanatig némán meredt maga elé.

– Mi történt ezzel a gyerekkel? – kérdezte suttogó hangon. – De kérdésére nem érkezett válasz. Rozi és Málika maguk és tanácstalanul néztek egymásra. Csak Miska bácsi somolygott a bajusza alatt, mint aki érti a csiziót, de sokkal okosabb, semhogy az asszonynép orrára kösse.

Benedek Zsiga ezalatt nyitott felöltőben céltalanul kószált a tavaszi estében. Maga sem tudta megmagyarázni, mi történt vele. Negyven év óta együtt élt az édesanyjával, akinek egyetlen gyermeke, egyetlen öröme volt. Megszokta, hogy minden dologban az édesanyja döntsön, aki fáradhatatlanul szorgoskodott körülötte. Az egyeneshátu, méltóságos arcu öregasszony, az egykori főszámvevő özvegye, egyike volt azoknak az erőskezü nőknek, akik a szeretet zsarnoki erejével kormányozzák a hozzátartozók életét. Benedek Zsiga az édesanyjától készen kapta ruháit, a megfelelő hőfokra melegitett ételeket, a kötött gyapjusálakat és vastag téli alsónemüket. Még az olvasmányait, cigarettáit, fogkrémjét és a megtekintésre alkalmas erkölcsös mozidarabokat is az anya választotta ki a fiának, aki elképzelni sem tudta, hogy ez másképen is lehet. Hideg téli napokon Benedek Zsiga bankbeli kollegáinak legnagyobb mulatságára meleg, rozsdabarna fülvédőket hordott s csak a fürdőszezon kezdetén kapta meg az anyai engedélyt arra, hogy levethesse kötött puloverét, amit Máli tánti annyi szeretettel készitett számára.

A bankban kitünő szakembernek tartották. Pontosságát, tudását nemcsak kollegái, de felettesei is elismerték. Szép fizetése volt, amiből az évek folyamán édesanyja már egy kis tőkét kuporgatott össze. Azok, akik ismerték Benedek Zsigát, szerették becsületes nyiltságáért, áldozatkész jóindulatáért s még a diákos félszegségét is megszokták, csak éppen hogy nem lehetett mosolygás nélkül reá nézni, vagy beszélni vele.

Valami mély és ellenállhatatlan kómikum áradt belőle. Ferdevállu, rosszul szabott ruhái, egy állandóan mozgó szemölcs a homlokán, félénksége, zavarodottsága mindenkit jóindulatu mosolygásra késztetett. Nem kell azt hinni, hogy Benedek Zsiga tetteiben, vagy személyiségében nélkülözte a kellő komolyságot. Megfontolt következetesség és becsületes elvhüség jellemezték egyéniségét. Telitve volt mély tartalommal, bensőséges emberszeretettel és csorbitatlan igazságérzettel.

És mégis, ahol ez az aranycvikkeres, kopaszfejü férfi feltünt kissé hizásnak induló alakjával, félszeg mozdulataival, rögtön az élcek céltáblája lett. Az emberek csipősen vagy sajnálkozóan mosolyogtak s még a hozomány nélküli lányok is, akik minden nőtlen fiatalembert kitüntető kedvességgel vettek körül, megkockáztattak egy-egy gunyos megjegyzést Benedek Zsiga háta megett…

Életének mély tragikuma volt, hogy ő látta, érezte ezt a gyilkos mosolygást. Ismerte a hatást, amit megjelenésével az emberekre gyakorolt, de a legmarcangolóbb önvizsgálatok perceiben sem tudott a nevetségesség okára bukkanni.

Néha órákig ült szobájában bezárkózva és egy földig érő tükör előtt tanulmányozta arcát, alakját, mozdulatait. Tudta, hogy nem szép férfi, de vannak csunya férfiak, akik után szaladnak a nők.

Életének javarésze, kétharmada elszállt, és ő nem igen használta ki ezt az életet. Egy meghosszabbitott gyerekkor langyos levegőjében élt s amig más férfiak családot alapitottak, elvették szerelmük tárgyát és kiábrándultak, kalandok után jártak, vagy gyermekeket neveltek, alkottak vagy küzködtek – ő semmit sem tett, csak dolgozott és hagyta, hogy az anyja mániákus szeretetével eluralkodjon élete fölött. Özvegy Benedekné féltette fiát a nőktől, a hidegtől és a téli széltől, féltette a rossz barátok társaságától, gyorsiramu autóktól, vendéglői koszttól s mert hitte, hogy a világban ezer veszély leselkedik a gyermekekre, akkor volt boldog, ha fiát otthon tudhatta saját személyes védelme alatt.

Az otthoni légkör, mely egy örök gyermekszoba elmulhatatlan varázsát vonta Benedek Zsiga élete köré, oly csodálatosan konzerválta lelki életének tisztaságát, hogy a negyvenéves férfi ábrándjai a kamaszkor forrongó izzásaiba merültek. Amikor végre, mint ritka virág, kibontakozott lelkében az első nagy érzés, az első nagy szerelem, Benedek Zsiga arra eszmélt, hogy él s voltaképen jogai vannak az élettel szemben.

Nehéz dolog negyvenéves korban elpuhult izmokkal, kicsit nevetséges külsővel ujra kezdeni az életet, de Benedek Zsiga negyvenéves koráig rengeteg energiatartalékot halmozott föl s ezek a töretlen erők egy láthatatlan érintésre mozgásba jöttek s titkon, forrva, csak az alkalomra vártak, hogy tettekbe szakadjanak.

A langyos tavaszi szél, mely ezen az estén végigsimitotta a gondolatokba merült férfi arcát, csak fokozta azt a benső izzást, mely lappangva, mint a láz elöntötte egész valóját. Az egyik sétatér felől zenefoszlányok sodródtak hozzá és a zene Erzsébet hangját, Erzsébet arcát hozta eléje.

A lány egy félév előtt került a bankba. Komoly, fehér arcával, kicsit hunyorgó, rövidlátó, zöld szemeivel ott ült naphosszat véle szemben. Csendesen dolgozgatott, vagy révedezve pillantott ki az ablakon. Nehány halovány szeplő volt az orra körül s az alakja is szegletesen sovány volt, de Benedek Zsiga ugy érezte, hogy sohasem látott szebb teremtést, amióta a világon él.

Ismerősei közül Erzsébet volt az egyetlen, akinek ajkán sohasem látta a „gyilkos mosolyt”. Igaz, hogy Erzsébet ritkán mosolygott, de akkor valami szelid, meleg fény árasztotta el a szobát, Benedek Zsiga meleget érzett a szive körül.

Egy alkalommal Erzsébet hosszasan vizsgálódva nézte a férfit, majd igy szólt:

– Miért nem sportol kicsit, Benedek ur?

Benedek Zsiga arca erre a kérdésre biborpiros lett, zavartan dadogott valamit, de másnap, amikor kijött a bankból, jeligés apróhirdetést adott föl az egyik napilapban. Esti órákra vivómestert keresett.

Benedek Zsiga szerelmes volt, de nem merte formába öltöztetni merész vágyait. Arra a husz év korkülönbségre gondolt, ami ettől a sovány, gyermekarcu lánytól elválasztja s ilyenkor édes, fájó érzések remegtették meg. Szeretetre éhes, érző, meleg szive tuláradt, mint egy érett gyümölcs. Szeretett volna már megérkezni valahová, egy tiszta asszony mellé, akiről gondoskodni lehet, aki gyenge és védelemre szoruló, aki tőle vár támogatást s talán, ki tudja, még gyermekkel is megajándékozza… Ha gondolatban idáig ért, Benedek Zsiga elpirult és zavartan nézett körül, nem-e olvasták le arcáról a féltve őrzött titkot.

Amikor elérkezett a nyár, Benedek Zsiga már az egyik evezősegylet szines tagsági igazolványát hordozta a zsebében. Ez a kis szines cédula kimondhatatlan erőfeszitések és héroszi munkák kezdetét jelentette számára. A hajnali pirkadás már a folyóparton találta és ugy ficánkolt az uszómester tartó kötelén, mint horgon a harcsa. Kétségbeesett erőfeszitésekkel tempózott, izzadt és lihegett s közben orrán-száján keresztül nyelte a zavaros folyóvizet. Mikor félholtan végre szárazra huzták, az arca sápadt és megviselt volt, de látszott rajta a kemény elszántság, hogy végig küzdi a harcot.

Ezekben az időkben nem nyult a sonkás-vajas kenyérhez, amit édesanyja minden reggel zsebébe dugott. Fogyókurázott, s a homlokán levő szemölcsöt kozmetikussal távolitatta el.

Délután a bankból jövet, már ujra kint volt a vizen. A lányok mosolyogtak, amikor bő, hosszuszáru fekete dresszében, mely testének felső részét is szemérmesen takarta, kilépett az öltözőből. Lábain ormótlan nagy cipőket viselt s fehér harisnyákat, melyek harmonikásan fogták körül vékony lábait. Csucsos kis pocakja lágy ivben domborodott a vékony trikó alatt s amint aranykeretes cvikerével óvatosan az evezőlapát felé hajolt, arcán a mártirok átszellemült mosolya ragyogott. Esténként összetört, fáradtságtól meggyötört tagokkal hullott az ágyba. A forró napsugarak pirosra égették lányosan fehér bőrét. Tenyerét sebesre törte az evezőlapát, dereka sajgott a szokatlan megerőltetéstől.

Anyja rémülten figyelte a fián végbemenő változásokat. Órákon át imádkozott az égiekhez, hogy ez a szörnyü válság baj nélkül muljon el egyetlen gyermeke felől.

Az evezéssel még sok baj volt, s Benedek Zsiga becsületes lelke fellázadt, ha a gályarabok szörnyü szenvedéseire gondolt. Az evezőlapátok makacskodtak s néha tövig elmerültek a vizben, néha lapjukra feküdve összevissza jártak és megbillentették a könnyü csónakot melynek orrán fehér betükkel Erzsébet neve állott.

Alig telt el két hónap Benedek Zsiga éppen olyan barna volt, mint azok a biztos fellépésü sportfiuk, akiket annyiszor megcsodált, amikor könnyed bizalmas mosollyal valamit sugtak egy bájos fiatal lány vagy szép asszony fülébe.

Alakja észrevehető módon megvékonyodott s domboru pocakja annyira lefogyott, hogy édesanyja titokban háziorvoshoz fordult tanácsért.

Amikor Benedek Zsiga bőre olyan egyöntetü barna szinü lett, mint a jól kiszivott tajtékpipa, hirtelen terhesnek találta régidivatu hosszu fürdőruháját. Egy nap erőt véve benső ellenkezésén, életében talán első izben belépett egy üzletbe, hogy fürdőnadrágot vásároljon magának. A kereskedősegéd szuggesztiv határozottsággal egy tenyérnyi apró nadrágot kinált megvételre. Benedek Zsiga habozott, de mivel a segéd annyi buzgalommal és választékos udvariassággal biztositotta róla, hogy a méret megfelel s ma már nem divatos a hosszuszáru fürdőnadrág, végül is uj dresszel, vastagtalpu gummi-cipővel, bolyhos fürdőköpennyel, féltucat mosdó szivaccsal, egy lila fürdősapkával s három uj nyakkendővel felszerelve távozott az üzletből.

A hatás amit uj felszerelésében tett, határozottan meglepte. Az evezősegylet hölgytagjai érdeklődéssel fordultak feléje. Egy karcsu barna lány megkérte evezzen vele egy párevezős csolnakban, egy másik fiatal lány vizikirándulásra hivta meg. Benedek Zsiga ugy feléledt, mint a virág, melyet kedvező talajba ültetnek át. Mióta érezte, hogy külseje már nem annyira nevetséges, szabadabban, fesztelenebbül mozgott, járása öntudatosabb és természetesebb lett, izmai megkeményedtek és engedelmeskedtek akaratának. A napsugár, a szél, az erős kitartó sport valami elszánt férfias szinezetet kölcsönzött arcának, s derüs egyéniségének minden rokonszenves vonása kibontakozott a kedvező körülmények között.

Lenkével a karcsu barna leánnyal kievezett egy vasárnap reggel a Béka szigetig. Csonakjukat kivonták a partra, aztán vidáman és gondtalanul vetették be magukat a sziget buja zöld sürüjébe. A régi fák alatt olyan hüvösség és csend volt, mint egy bazilikában, csak néha hangzott egy eltévedt madár-fütty, a dus lombsátrak alól.

Lenke levetette magát a füre és fehér fogai között egy füszálat harapdálva kéjesen nyujtózott el egy virágzó cserje tövében. Feszes trikóján át kirajzolódott, fiatal testének minden csábitó vonala. Benedek Zsiga melléje ült és hirtelen ugy érezte, hogy torka kiszáradt, s szive gyorsabban ver a mellében. Elnézte a leány hosszu formás lábszárait, melyeknek bőre sötétbarna volt a naptól. Heves vágyat érzett, hogy kezével simitsa ezeket a porcellán keménységü izmos vékony lábakat, de ugyanakkor megijedt saját merészségétől.

A leány ismét nyujtózkodott, karjait összefonta a feje alatt, egy jóleső mosolygás játszott az ajka körül és várakozásteljes pillantással nézett a férfire.

Benedek Zsiga bátorságot meritett ebből a pillantásból, gondosan letette egy védett helyre aranykeretes zvikkerét s mintha a trambulinról fejest ugrott volna heves lendülettel magához ölelte a leányt.

Amikor késő délután ajkán a legédesebb csókok izével Benedek Zsiga visszaevezett, ugy érezte, hogy eddig nem élt, s a fiatalságát valami kába mély álomban aludta át.

Másnap a szép özvegy Váradinéval evezett le a Béka szigetre. Ez a kirándulás ha lehet még szebb és izgatóbb élményeket hozott. Mint nagyon jóbarátok tértek vissza és tudták, hogy ez az ujonnan kötött barátság még sok gyönyörüséget tartogat számukra.

Egy változatos szinpompás korszak kezdődött Benedek Zsiga életében. Kezdett divatba jönni, kerti mulatságokra, zsurokra invitálták. Napjának minden perce le volt kötve s hetekkel előre programmja volt minden estére.

A délutánból egy órát a táncleckéknek szentelt. Tanára nagyon meg volt elégedve a steppek és walsok terén tanusitott előmenetelével. Az evezősegylet vizipoló csapatába bevették kapusnak. A banktisztviselők egyesületében tiszteletbeli alelnöknek választották be.

Benedek Zsiga belevetette magát a mámoritó sikerek áradatába. A szerelmi téren megnyilt lehetőségek telhetetlenné tették. Ugy érezte, hogy husz esztendő mulasztásait kell bepótolnia. Ruhái ugy lötyögtek testén, hogy kénytelen volt uj ruhákat csináltatni magának, de többé nem a külvárosi öreg Fuchs bácsi keskeny vállu öltönyeit hordta, hanem a legelső férfiszabó divatos remekei feszültek kisportolt alakján.

Erzsébet a bankban még elmélázóbb és ábrándosabb tekintetet vetett rá. Benedek Zsiga némi lelkiismeretfurdalást érzett ilyenkor. Kereste önmagában azokat a szép szivetmelengető ábrándokat, amelyek tavasszal annyi édes bus örömet okoztak neki. Nem tudta, hogyan, de már cseppet sem vonzotta az Erzsébettel való házasság gondolata. Ugy érezte, hogy szereti a leányt, de már csak ugy, mint egy kedves rokont és a házasságot cseppet sem találta sürgősnek. Hiszen csak most tárult fel előtte igazán az élet. Alapjában véve nagyon sokat köszönhetett Erzsébetnek, ő volt az, aki megadta az első lendületet, az ő kedvéért akart megváltozni, levetni félszegségét, s az iránta való szerelem csiszolta le róla a komikus külsőségeket. Talán éppen ez a hálaérzet zavarta érzéseit. Az adós soha sem szereti hitelezőit. Nem, Benedek Zsiga határozottan érezte, hogy soha sem fogja Erzsébetet feleségül venni.

Egy kora szeptemberi napon benyitott az irodába. Erzsébet nem ült vele szemben megszokott helyén. Egy pillanatig meglepődve bámult az üres helyre, aztán kissé szégyenkezve jutott eszébe, hogy ő kérte meg Nádasi személyzeti főnököt, helyezze át Erzsébetet egy másik szobába.

Igen hát ezen is tul kellett esni. Néha zavarta Erzsébet kutató fájdalmas pillantása. Leült az iróasztala mellé, rágyujtott egy cigarettára, majd hirtelen a zsebébe nyult és elővett egy illatos halványlila levelet. Még egyszer átfutotta az apróbetüs sorokat, jól esően elmosolyodott, aztán elővett fiókjából egy iv tiszta fehér papirt és az elintézetlen levelek tömege felett egy szerelmes levél megirásához kezdett.

Családi esemény

Különös és nyugtalanitóan furcsa dolgok játszódtak le ezen a nyári éjszakán Rácz Péterék komoly kuriáján, mely idáig mint a megbizhatóság a szolid uri nyugalom mentsvára uralkodott a Felleg-ucca régi apró házai felett.

Az első emeleti csukott folyosókon ijedt arcu cselédlányok futkároztak s egy megvadult férfi fehér turbánnal a fején időnként a ház legkülönbözőbb pontjain tünt fel. Komor angyalként fehér köppenyben Kropacsekné a tudós asszony dirigált a rózsás arcu dadának és időt talált arra is, hogy a ház urát, a halottfehér Rácz Pétert, akit pedig az orvos minden izgalomtól eltiltott, a legrémesebb mesékkel ijesztgesse.

Péri Ede a jövendő családapa, már harmadszor fogta el Márit, a kövér szakácsnőt és homlokára szoritott kezekkel fájdalmasan panaszkodott.

– Meghasad a fejem, ezt nem lehet kibirni. Időnként hányingert érzek és görcsöket a hasamban. Az izgalomtól nem tudtam vacsorázni sem. Mondja Mari, meddig tarthat el még egy ilyen izé? Kérem hozzon egy kis piramidont, mert belebetegszem ebbe a dologba.

– „Forró vizet és tiszta kendőt ide” – vezényelt Kropacsekné. – „Nem kell félni, amig engem látnak, hiszen még csak alig kétszer-háromszor fogtam ki idétlent. Ha vizfejü lesz a gyerek, az orvos tehet róla. Ki látott még szülő asszonyt friss spenóttal étetni? Méreg az annak a kis ártatlannak, még az anyának is. A spenótban mész van és a mész vonzza a vizet. Na most ahogy a spenót bekerül a gyomorba az embrió recehártyája megtelik vizzel és az epidermis felhólyagzik. Hogy ne legyen akkor vizfejü a gyerek?

– Mit mond? – szörnyülködött Rácz Péter és szivére szoritott kézzel reszketve közeledett Kropacseknéhez.

– Nem bizonyos az kérem, hogy vizfejü lesz, hiszen az apja is kinőtte – vélekedett megnyugtatóan Mártonné, a viceházmester felesége.

– Egyszer a falunkban az egyik várandós asszony megverte a kutyáját, hát amikor elérkezett az órája, kutyafejü fiat szült. Ugy csaholt az a szörnyü gyermek, hogy nem lehetett közel menni hozzá. Ez is az ördög müve volt. A nagyanyám is mesélte – toldja meg a történetet Mártonné és piros kendős fejével nagykomolyan bólogat – hogy az egyik gyereke, amikor megszületett, csak egy nagy husdaganatot viselt a feje helyén. Nem volt azon se szem, se száj, olyan volt, mintha az Uristen elfelejtette volna megformázni. Meg is halt azon minutumban, de a rémülettől majd vele halt a nagyanyám is.

– „Jaj Istenem” – hallatszott ekkor a folyosó végéből a halk férfi nyöszörgés. Mari elősietett, frissen mosott pelenkákkal a karján.

– „Szent Isten, mi van a nagyságos urral”, – rémüldözött. „Hozok, azonnal hozok egy pohár friss vizet” – és már rohant is százráncu ringó szoknyáival malomkerék átmérőjü dereka körül.

Mártonné és a dada kigombolták az öregember gallérját s magához téritették a rémülettől félhalott nagyapajelöltet, aki csakhamar ráripakodott a konyha előtt ácsingáló nőszemélyekre, hogy mit keritenek olyan nagy feneket a dolognak. Olyan nagy ujság, hogy egy asszonynak gyereke születik?, ezért kell felbolygatni az egész házat, ő már régen lefeküdt volna, ha a hálószobában meg lennének vetve az ágyak de az egész ház megbolondult.

Ebben a percben a földszinten tisztán kivehető sikoltás hallatszott. Rácz Péter lezuhant az egyik székre és tehetetlenül bámult maga elé. Ha legalább a felesége itt lenne a közelébe, de az most a betegszobában segit az orvosnak.

Ajtó csapkodások, vizcsobogás, futó léptek zaja hallatszott. A kutyák éktelen ugatásba kezdtek s a szomszédban kinyitották a rádiót, mely egy rekedt hangu nő énekét szórta szét a langyos nyári éjszakába.

– Nagyságos ur, nagyságos ur, – dübörgött fel az emeletre Mári és széles parasztarca mint a felfujt luftballon pirosra tágult a nevetéstől: – Tessék lejönni megvan, megvan, a gyerek.

Péri Ede halálsápadtan tántorgott ki e szavakra a mellékhelyiségből. Egyik kezében még mindig ott szorongatta a piramidont, másik kezével balkezének pulzusát tapogatta.

– Nem birom ki, lázam van, elpusztulok – hörögte és kövér kurta lábain valósággal legurult a lépcsőn.

A földszinten Mári egy ablakhoz vezette a két férfit és titokzatosan csendet intett nekik. A függöny rései között be lehetett látni a kis szobába, ahol az orvos dolgozott és egy ficánkoló véres kis élőlényt rázott a jobbkezében.

A két leselkedő férfi együtemre vacogott. Péri Ede kidülledt szemmel gyanakvással teli lélekkel figyelte, mit müvel az orvos a gyerekkel. Egyszerre csak azt látja, hogy a lábnak tünő két szárnál fogva a hideg csap alá tartják a kis porontyot, aki ekkor éktelen csecsemősirásba kezd. Mintha szerelmes macskák nyávognának a háztetőn.

– Mit csinál? – üvölt fel ekkor Péri és dörömbölésbe kezd. – Megöli a gyerekemet. Ne lógassa fejjel lefelé, gyilkos, gyilkos – üvölt, ugy hogy az emeleten levő nők is meghallják és rémülten rohannak le a lépcsőkön. Az orvos valami fagyos nyugalommal dolgozik tovább, mintha mit sem hallott volna és rejtélyes mozdulatokat végez az ujszülöttel.

– Magának jól esne, maga mészáros, ha fejjel lefelé a hideg csap alá lógatnák?… Feleljen, követelem, hogy feleljen. Ezt még megemlegeti, – lihegi verejtékező homlokkal és csak most veszi észre, hogy könnyei patakokban folynak végig az arcán.

Khhh… kap a szájához és félre csapott turbánnal a fején kétségbeesett ábrázattal rohan megint a mellékhelyiségbe, ahonnan kihallatszik görcsös vergődése…

– Meg vagytok őrülve? – hallatszik ekkor Rácz Péterné nyugodt korholó hangja, és az ablakon kihajolva rosszalóan néz férjére.

– Nincs semmi baj, Lenkének fia született.

Rácz Péter ekkor ugy érzi, mintha valami forró forgószél kapná el, a szive sebesen ver, melegség önti el tagjait.

– Egy kis fiu, egy kis fiu – motyogja szeliden és kikerüli a szembejövőket, mert attól fél, hogy örömében meggondolatlan ajándékozásra ragadtatja magát.

– „Egy kis fiu” – gondolja ujolag… és arra riad fel, hogy hangos férfi sirást hall, csak percek mulva jön rá, hogy ő maga sir örömében az egyik küszöbön…

– „Megölöm, megölöm”, – ront elő Péri és arca pulykavörös az előbbi erőlködéstől. Az ajtó hirtelen felnyilik előtte és anyósa józanul csodálkozó tekintetével találkozik – aki karján egy kék selyemszalagos polyába göngyölitett apróságot szorongat.

– Itt a fia – mondja az anyósa és közel viszi arcához a veres kis teremtményt, amelyik furcsa módon apró és jelentéktelen.

– Ilyen kicsi? – kérdezi meghökkenve… és ámulattal fogja meg azt az ötfelé ágazó rózsaszin tagot, amelyik elhelyezkedése után itélve a gyermek keze lehet…

– Most meg elégedetlenkedik… – korholja az anyósa… és olyan fitymálóan nézi József Benedeket, mintha nem is az én gyermekem szenvedett volna meg érte…

– Én nem fitymáltam József Benedeket, – mondja bünbánóan Péri, de mama miért tartja vizszintesen a gyermeket, miért nem tartja egy kicsit függő helyzetbe? A gyermeknek fejébe megy a vér.

– Azt hiszem, több gyereket tartottam, mint maga és biztosan több a tapasztalatom.

– Nézze kérem milyen veres szegény, biztosan fejébe ment a vér és miért csomagolták igy be? – őrület. Ez a gyerek izzad és ilyen forróságban meleg párnákba göngyölik… megölik a fiamat.

– Maga ugy látszik megkergült az örömtől, – mondja az anyós nyugodtan és gyakorlott biztos mozdulatokkal viszi a gyermeket az anyjához…

– Lenkém drága, te szent, te mártir, – rohan a betegszobába Péri és leomlik a tisztába huzott ágy lábánál, ahol a felesége sápadt és szelid mosolygással fekszik a csipkés párnák között.

– Nagyon fájt, drága szivem? Én nem is tudtam a rettegéstől vacsorázni, s amit ettem, azt is visszaadtam, olyan rémes volt várni, várni… A pulzusom egyszerre százhuszat vert és a hőmérsékletem felszaladt harminchét fokra. Hol fáztam, hol melegem volt. Nem tudod te azt elképzelni, mit állottam ki miattad…

– Lenkének most pihenésre van szüksége, – lép közbe Rácz Péterné és igyekszik a könnyező, rettenetesen feldult férfit kituszkolni a szobából.

Péri az ágy lábához fogózkodik és nem hajlandó kivonulni s csak Mári és a dada segitségével sikerül kivonszolni a folyosóra, ahol ebben a pillanatban feltünik Rácz Péter hálókabátba burkolt nyurga alakja…

– Fiu van – közli vele a felesége.

Az öreg fölényesen legyint:

– Természetes, – de miért csináltok olyan nagy felhajtást a dologból? Megszületett, hát megszületett, nagyra nőjjön. Zord és ünnepélyes ábrázattal közeleg a pólyába csomagolt mozgó valamihez, közömbös arccal szemléli és hirtelen kimegy. A folyosóról hangos orrfuvások hallatszanak be.

– Károly Péter remek gyerek – sugja Péri a homályos folyosón Kropacsekné fülébe… – A nagyanyja azt hiszi, hogy József Benedek lesz… pedig, hogy téved.

– Jó lenne tisztába tenni Ákos Janit, – hallatszik a folyosó végéről nagyapa hangja.

– Kisgyerekek gyakran megfeledkeznek magukról, ámbár lehet, hogy Ákos Jani ebben a tekintetben is kivétel lesz…

– Figyelmeztetem, – sugja Kropacsekné – az izgalmaktól kimerült férfi fülébe – hogy az orvos megfeledkezett a gyermek legelemibb védelméről…

– Hogyan? – sápad el a sötétben is szinte érzékelhető módon Péri…

– Nem tett barkát a gyermek polyájába – suttog titokzatosan az asszony, – pedig az tudvalevőleg elkergeti a rontást, a szemverést, a bélbántalmakat és az epidermis nem perforálódhat…

– Köszönöm… – ragadja meg Péri Kropacsekné kezét és gyorsan egy bankjegyet csusztat belé…

Na megállj, morfondirozik magában utközben és ledobja fejéről a turbánt.

– Mi van a barkával? – toppan az orvos elé, aki éppen müszereit rakosgatja keskeny müszertáskájába.

– Milyen barkával? – csodálkoznak rá a szobában levők.

– A rontás elleni barkával, amit a doktor ur szántszándékkal nem tett bele a pólyába. Vegye tudomásul, hogy ezt megkeserüli… Rozál, dada, Mártonné, – kiabál magából kikelten… s mikor a hivására senki sem jelentkezik, lerohan a konyhába, utközben feldönt egy virágállványt és végig terül a széttört cserepek között…

– Barkát hozzanak a föld alól is… Miska hozza ki a kocsit a garázsból, rohanjon barkáért, ha már senki sem törődik ebben a házban József Benedekkel…

– Aranyvirágom, Lipót László, – gügyög a fiatal anya és meleg testéhez szoritja a polyát, melyben egy öntudatlan uj élet mocorog.

Mire Miska a házmester segitségével kinyitja a kaput s a rozoga kis Ford kocsin elpöffög az éjszakába, Kropacsekné nagyapát kezdi lázitani.

– Nem vette észre, hogy dagadtak a gyermek szemei? Az orvos olyan kemény kézzel dörzsölte meg a kis kukkedlijét, mintha valami részeg őrmestert ébresztgetett volna s nem is ezt a harmatos ártatlanságot. Különben a kis popojára is rávert, ha nem hiszi nagyapa, megnézheti milyen piros. – Rácz Péter nem sajnálja a fáradtságot, felzaklatott lélekkel ballag le a földszintre.

A betegszobát ekkorra óriási virágkosarak pompájában találja. Ákos Jani nyugodtan alszik és két kis öklét az arcához szoritja, amitől ugy néz ki, mint egy gondolkozó bölcs mopszli.

– Te angyalom, te mártir, te egy életem, mivel fizessem meg neked ezt a te nagy jóságodat – kérdi könnyek között Péri Ede és kuszált öltönyében mint egy részeg trubadur csókolgatja felesége fehér kezeit…

– Én nem kivánok tőled mást Edém – feleli az asszony szeliden, csak azt, amit megigértél tavaly karácsonykor… ne feledd el, egy nercbundáról volt szó…

– Az akkor volt egyetlen Ibolyám, amikor te még hallani sem akartál a gyerekről, de azóta lényegesen megváltozott a helyzet és most különben is nyár van. Ki visel ilyenkor nercbundát? Fürdőruhát és strandpizsamát viselnek ilyenkor. Egyetlenem s ha fel kelsz olyat vehetsz magadnak, amilyet csak akarsz…

Mári, aki eközben az ajtóban állt s félszegen vett részt a családi örömben, hangosan elbőgi magát…

– Milyen szép ez Istenem – bőgi hangosan – ez a kis angyal és ez a boldogság.

Az általános figyelem Mári felé fordul, aki kék kötényébe rejti arcát és kövér testét csak ugy rázza a nagy megilletődött sirás…

– Ne sirjon Mári, – mondja engesztelő hangon Péri és megveregeti a lány rángatódzó vállát.

– Hogyne sirnék én Istenem, amikor magam is egy ilyen kis angyalkát várok, csak nem mertem megmondani a tekintetes uréknak. De most látom, mennyire szeretik a gyermeket, hogy megbecsülik azt a sok anyai fájdalmat és én csak most látom, hogy az Isten küldi az ilyen apróságot, hogy legyen a szegény szülőknek mivel vigasztalódni ezen a földön…

– Mit beszél maga szerencsétlen? – ugrik fel mintha vipera csipte volna meg – Péri Ede.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy állapotos, hogy igy furakodott be a mi házunkba és visszaélt a bizalmunkkal?

– De igen, nagyságos ur, kérem én nem tehetek róla, én mindig mondtam a Ferinek, hogy vigyázzon, mert ha baj lesz én elemésztem magamat. Ő azt mondta, hogy ne féljek nem lesz semmi baj és most tessék. Én kérem nem tudok a Dunába ugrani, én kérem félek és arról álmodok, hogy az a csöppség összetett kezekkel könyörög, hogy ne bántsam.

Mári letépi a kendőt a fejéről és leül a földre, két öklével veri a homlokát és ugy üvölt, hogy a jelenlevők hátán hideg futkározik végig. Nagyapa, Rácz Péterné, Jolán és Kropacsekné kővé dermedve szótlanul figyelik a jelenetet de Péri arcát lázas pir önti el. Szemei majd kiugranak üregükből, kezei ökölbe szorulnak és a felháborodás és méltatlankodás egész skálája tükröződik arcán.

– Most pedig pakkoljon, maga becstelen teremtés, és ezzel a szennyes két kezével akarja kimosni az én gyerekem pelenkáját? Jolán, ennek is te vagy az oka, ezt észre kellett volna venni. Micsoda asszony az, aki nem tudja mi történik a házban s ilyen magáról megfeledkezett teremtést tart ártatlan gyermeke mellett?

– Takarodjon azonnal, egy percig se lássam itt, mert a zsandárokkal vitetem el. Mi nem vagyunk gyermekmenhely, mi nem vagyunk jótékonysági akció. Rémes – rogy le egy székre kimerülten, – bele lehet bolondulni abba, hogy mik történnek az ember háta mögött. Micsoda fertő…

Mári sirástól kidagadt képpel megtörten vánszorog el a hálószoba küszöbről. Mártonné némán és összeszoritott szájjal segit batyuba kötni Mári rongyait… Kropacsekné kioson a konyhába, titkos jeleket küld Mári felé, aki dagadt vörös szemeivel ugy bámul rá, mint a falusi tehenek a telepes rádióra. Rácz Péterné szigoruan hallgat, nem akarja megbolygatni a családi békét. Nagyapában ellentétes érzések küzdenek egymással. Istenem mégis jó leány volt ez a Mári, viszont a becsület az mégis csak a becsület.

Lenke lehunyt szemmel azon gondolkozik, hol vásárolja meg a nercbundát, amiről most, hogy fiu lett a gyerek semmiesetre sem fog lemondani.

Csak József Benedek, Ákos Jani, Lipót László stb. fekszik, mint egy keleti bölcs, fehér párnái között s ugy tünik, mintha azokon a különös dolgokon töprengene, melyek életbelépésekor fogadták. Ezek a dolgok ugy látszik, nem sok bizalommal töltik el parányi kis szivét, mert csakhamar felsir, mintha egy boldogabb tisztább életet siratna…

A szülők és nagyszülők ijedten fordulnak felé, könyörgő szavakkal kérik, mondaná meg, mi bántja. Gügyögve, csettintve, csucsoritott szájjal, csattogva emelik fel és le, hintáztatják, mint egy hullámvasutban. A gyermek elhallgat.

Miska a soffőr jelenti ragyogó arccal, hogy a szentelt barkával megérkezett…