EGY 
MAGYAR NYOMDA 
A XVIII. SZÁZADBAN

ADALÉK NEMZETI KÖZMŰVELŐDÉSÜNK TÖRTÉNETÉHEZ

LEVÉLTÁRI KÚTFŐK NYOMÁN
IRTA
ÉBLE GÁBOR

BUDAPEST 1891
HORNYÁNSZKY VIKTOR SAJTÓJA

A történeti kritika a magyar nemzet lételének a szathmári békekötéstől az 1791-iki országgyűlésig terjedő időszakát, úgy politikailag mint irodalmilag, a hanyatlás korának szokta bélyegezni.
Ez időszakból jegyzek föl néhány töredéket a művelődéstörténet rendszeres feldolgozói számára. Adataim Mária-Terézia korából valók, forrásom főleg a Károlyi grófi nemzetség levéltára, hol az itt idézendő eredetiben őriztetnek.
Valamint ez adatok olvasása meggyőzött engem, úgy fogja olvasóimat is meggyőzni arról, hogy bármily nyomasztó ez időszak levegője a mi századunk gyermekei számára s bármennyire kietlen az akkori magyar közélet képe a szabadságharczokat követő kimerültség és az osztrák uralom idegen szellemének minden önállóságot letipró túlsúlya következtében: nemzetünk ügyének akkor is voltak lelkes apostolai, kik a kor sivárságával fölvették a harczot, magvetők valának a sivatagban, virrasztók az évszázados éj sötétjében, mert megérezték lelkük mélyén, hogy a magyar fajnak még van jövője, a sivatagból nemzeti kultura fejlődik, megsejtették a mi évszázadunkban már bekövetkezett megvirradást.
Kegyelet illeti emléküket. Ez sarkalt arra, hogy azt leróni igyekezzem egyikük iránt, kinek nemes lelkületéről, emelkedett s nemzeties gondolkozásáról, hazafiúi becsvágyáról a Károlyi grófok nemzetségi levéltárában, régi ügyiratok s levelezések olvasgatása közben győződtem meg. Nevét a történetírás alig ismeri még, pedig a múlt század magyar történetének egyik legrokonszenvesb, legmagyarabb és – nagynevű atyjának befolyására való tekintetből – bizonnyal egyik legérdekesebb alakja volt.
KÁROLYI FERENCZ grófról, KÁROLYI SÁNDOR grófnak, a hírneves kurucz fővezér és szathmári pacificatornak egyetlen életben maradt fiáról szól megemlékezésem. Pályája nem hagyott hátra oly korszakot alkotó nyomokat, mint atyjáé; erre a III. Károly és Mária-Terézia kora nem volt alkalmas, élete is aránylag rövid volt: a legszebb férfikorban, 53-ik évében tüdővész ragadta el. De a kuruczvilágtól a hétéves háborúig terjedő nemzeti hanyatlás alatt, mely az ő közszereplésével összeesik, hasznosan szolgált hazájának s a magyarságnak úgy is mint vitéz katona, a 13 tiszántúli vármegye nemesi fölkelésének altábornagyi ranggal kinevezett vezére a sziléziai háborúban, úgy is mint szathmári főnemes főispán és az országgyűlés tagja a pozsonyi diaetákon, úgy is mint nagybirtokos Nyiregyháza újjáalapításával stb.
Kulturális téren kifejtett tevékenységét illustrálom az alábbi adatokkal, melyek a nagykárolyi magyar nyomda alapításáról szólnak. Csak egy részlet ez a lelkes magyar főúr pályájából, de plastikusan jellemzi nemcsak a kort, melyben élt, s mellyel küzködnie kellett, hanem saját lelki erejét, hazafiságát és jellemképét is, melyekről benne atyja erényeit s hagyományait könnyű fölismerni.
Addig is, míg időm s módom engedi, hogy a Károlyi Ferencz gróf egész pályájáról általam összegyűjtött levéltári adatokat feldolgozva sajtó alá rendezhessem, közzéteszem ez önálló részt abban a reményben, hogy a XVIII. század magyar művelődéstörténetét ez által új adalékkal gyarapítnom nem volt fölösleges.

I.
Károlyi Ferencz gróf a nép igaz barátja volt. Atyja példájára templomokat, iskolákat épített, a tanítószerzeteket számos kedvezményben, állandó segélyben részesíté, hogy ez által a nép erkölcsi érdekeit s értelmi fejlődésének föltételeit előmozdítsa.
Azon szomoru tapasztalás, hogy a kormányzására bízott Tiszán túl lévő föld népe a török hatalom százados sanyargatásai, majd a belharczok és villongások folytán nemcsak anyagilag jutott siralmas állapotra, hanem szellemi tekintetben is felettébb elparlagiasodott: azt a szándékot érlelte meg benne, hogy a népnevelés és az értelmi fejlesztés hathatósabb eszközlésére nemzetsége székhelyén: Nagy-Károlyban könyvnyomdát alapítson.
Annyival szükségesebbnek látta Károlyi e nyomda felállítását, mert a budai és kassai nyomdák ez országrésztől nagyon távol estek s így csak nagy költséggel lehetett a szükséges könyveket megszerezni.
Az eszme kivitelére csakhamar alkalmas ember is kínálkozott. Megtudván ugyanis Szathmárnémeti Pap István, aki typographus és tudós is volt egy személyben, a grófnak e szándékát, még 1753-ban folyamodott hozzá, hogy a nyomda felállításánál és vezetésénél őt alkalmazza.
Az éles látású gróf első találkozásra fölismerte Papban a tehetséget és nem késett vele egyezségre lépni. Vállalatát nem kívánta conventiós mesteremberekre bízni, a kik a kiszabott munkát többnyire minden ambitió nélkül végezik, hanem a nyomdásznak szabadabb mozgást akart engedni, hogy szép mestersége űzéséhez minél több kedve lehessen; azért úgy egyezett meg vele, hogy a beszerzendő nyomdai műszerek árát ő fogja Papnak kölcsönözni, melyet az bizonyos részletekben térítsen vissza, sőt a nyomda-házat, kertet és a telekkel járó hat köblös földet is ingyen használatra engedte át neki, hogy a nyomdaüzletet annál gondtalanabbul folytathassa.
Pap István a szép anyagi biztosítékot hálás köszönettel fogadta és azonnal le is telepedett Nagy-Károlyban, «a hol – a mint végrendeleti töredékében maga mondja – sok keserves hánykódásai után végre megnyugodott».
A gróf könyvnyomdához alkalmas épületet emeltetett és megvétette Pap István által a lőcsei Brewer-féle feloszlott nyomtató intézet műszereinek egy részét 2576 forinton.
Pap István társul Biró Mihály typographust vette magához, hogy mind a munkát, mind pedig az elvállalt részletfizetéseket együtt könnyebben teljesíthessék. Igy állíták fel 1754 őszén a nyomda műszereit és már novemberben hozzáfogtak a «fiú leány ábéczés könyvek» nyomtatásához.
De alig hogy a munkát megkezdették, nehéz akadályok gördültek eléjük, mert pártfogójuk, az akkor mulhatatlanul szükséges kormányengedély kieszközlésében késedelmes volt. A grófnak ugyanis már ez év tavaszán hivatalos küldetése volt a stájer határszélhez, hol a határigazítást kellett vegyes bizottság élén, mint elnöknek elintéznie. Eredetileg ezen útja közben készült Bécs felé kitérni, hogy ideje korán, hónapokkal a nyomda felállítása előtt, kieszközölje hozzá személyesen úgy a kanczellárnál, mint a királynőnél az engedélyt. De mikor a nádor levélben megsürgette a gróf utazását, felhagyott a bécsi tervvel s egyenesen Bellatinczbe sietett, hol a határigazítási ügy teljesen elfoglalta s a nyomdáról vagy megfeledkezett, vagy az érdekében való lépéseket elhalasztá. Akközben pedig RÁCZ DEMETER, a grófnak főmeghatalmazottja azon jóhiszemben, hogy a gróf az engedélyt már bizonyosan kieszközölte, az ábéczés könyvek nyomtatását, még mielőtt az engedély megérkezett volna, megkezdette.
Ekkor, vagyis november 28-án, megjelent a nyomdában Gerstocker Antal, fényi plébános, kerületi alesperes és a királyi engedély nélkül való üzem-megkezdés ellen durva hangon tiltakozott, haragját különösen Rácz Demeter ellen fordítván, mivel azt hitte, hogy a református vallásu typographusok a gróf távollétében az ő jóváhagyásából kezdték meg a nyomtatást.
Ez akadékoskodásról a grófot még az nap két tisztviselője értesítette:
«Az ide költözött typographusok – írja Mede Ferencz nagykárolyi pénztárnok – annyira elkészítették a műszereket, hogy már ábéczés könyveket nyomtathatnak is, de nagyon megrezzentette őket a fényi plébános, hogy innét következendő eloszlásokban bizonyosak lennének, mivel Egerben úgy akarják s úgy végezték úgy is kell lenni».
Maga Rácz Demeter a méltatlankodás indulatos hangján így irt:
«Az fényi pribék valamit csak observál, mindent hírré teszen. Az Typographiában is bé ment, s azt mondotta, hogy akasszák fel, ha eő kegyelme aztat el nem pusztéttya. Már tartok tőlle, ha csak valami elejét az méltóságos cancellariusnál nem veheti Excellentiád, itten pediglen ollyan szükséges volna, mert csak ábéczés könyvet sem kaphatnak az tanuló gyermekek számára».
A fényi plébános sem késett ez ügyről püspökéhez jelentést küldeni, mert gróf BARKÓCZY FERENCZ egri püspök deczember 5-én Rácz Demeterhez intézett latin levelében a felsőbb engedély nélkül kezdeményezett nyomda ellen erélyesen tiltakozik:
«Hitelt érdemlőleg adatott tudtomra – mondja a püspök – hogy valami bizonytalan jellemű ember, a ki Debreczenből száműzetett, itt Uraságodnak pártfogása alatt typographiát állított föl és már könyvecskéket is nyomtat. Minthogy ez királyi kegyes engedelem nélkül súlyosan tiltva van és veszélyes is, azonnal föl kellene ugyan hívnom a nyilvános hatóságot ezen veszélyes kezdeménynek mind megszüntetésére, mind pedig kellő megbüntetésére.
De azon őszinte szeretetnél fogva, mellyel a nagyméltóságú gróf iránt viseltetem – a ki Uraságodnak főnöke, nékem pedig rokonom – mellőzök minden zajos eljárási módot, a melyből ő excellentiájára valami kellemetlenség vagy baj háromolhatna, valamint erősen meg vagyok győződve, hogy ő ezen új dologról nem bír tudomással. Csupán az én alesperesemnek adtam azt a megbízást, hogy Uraságodhoz menjen és az én nevemben intse meg, hogy nem csak azt a kóbor nyomdászt a merészlett nyomtatástól komolyan és hathatósan eltiltsa, hanem bármit nyomtatott ekkorig, sőt még a betűit is elkobozza és ugyanazon alesperesnek őrizet alá adja. Mely barátságos és hivatalos intésemnek Uraságod ellene ne szegüljön, mire Önt mind saját, mind pedig a nm. gróf úrnak jó neve érdekében ismételve is felhívom, ellenkező esetben pedig biztosítom arról, hogy gyorsan fogom teljesíteni azt, a mit ilynemű veszélyeknek az én híveimtől való elfordítása végett püspöki hivatalom igénye követel. Egyébként atyai és püspöki áldásomat adom Uraságodra és állandóan maradok Uraságodnak legkészségesebb szolgája gróf Barkóczy Ferencz egri püspök.»
A püspöknek ezen rendeletét Rácz Demeter 1754. deczember 15-én grófjával a következő sorok kíséretében közölte: «Minémű Levelét vettem Méltóságos Egri Urnak eő Excellentiájának nagy alázatossággal accludálom, melly iránt ha Excellentiád nem méltóztatott az F. Cancellarián vagy eő Felségénéll emlékezetet tenni, tartok az Nótátul. Eddig csak Excellentiádat ostromlotta az Kedves, de már engemet is, én pedig nem resistálhatok, mert talán úgy is régen Nótában vagyok, csak nem vala ösvény belém garázdálkodásában, most pedig környüll vétettem ellenséggell, nem is tudom, merrőll kellessék tartózkodnom: ha eddig elmulatta volna Excellentiád az memorialist bé adni, bárcsak meg előzhetné Excellentiád az Praesentatióját, ha nem lesz, leg aláb magunk adhatnánk aláb rajtuk, ne járnánk olly propudiose, mint Nyiregyházávall.»
Barkóczy levelének azon nyilatkozatából, hogy a gróf iránt való őszinte szeretete jeléül eljárásában kíméletes akar lenni, azt kellene következtetnünk, hogy a püspök és gróf a legjobb egyetértésben éltek egymással; pedig épen ez időben a nyiregyházi lutheránusok telepítése miatt nagyon is feszült volt köztük a viszony.
Bizonyítják ezt Rácz Demeternek fentebb közölt levelében az egri püspök és a fényi alesperes ellen használt csípős epithetonjai, de bizonyítja az is, hogy a gróf a püspököt a nyomdára vonatkozó szándékáról nem értesítette, holott egyébkor ilyesmit bizalmasan szokott vele közölni. Azért hangsúlyozza is levelében a püspök, «valamint erősen meg vagyok győződve, hogy ő (a gróf) ezen új dologról nem bír tudomással.»
A fényi plébánost különben heves vérmérséklete nem egyszer ragadta túlkapásokra még Károlyi Ferencz gróf irányában is, kinek kegyúrsága alatt állott. Ily esetről Mede Ferencz Károlyi Antal gróf óbesterhez Nagy-Károlyból 1756. ápril 22-én intézett levelében ezeket jelenti: «Még ez egy újságot ide ragasztom, hogy eő Excellentiájánál (Károlyi Ferencz grófnál) ebéden volt az fényi Plebánus 19-a hujus, s az asztalnál is bárdolatlan terminusokkal illette eő Excellentiáját s ebéd utánn az eő Excellentiája szobájában még annál is vastagabban kezdett eő Excellentiájával bánni, de megharagudott eő Excellentiája is, és az megirt Plebánust az szobábul kihajtotta».
A püspök tiltó rendeletéből világosan kitűnik, hogy ő mind a nyomda felállításáról, mind pedig Pap István typographusról téves, lehet mondani rosszakaratú felvilágosításokat nyert. Ezektől félre vezettetve tartotta Pap István typographust nemcsak protestáns vallása miatt egyházi szempontból gyanúsnak, hanem erkölcsisége miatt is, mint a kit Debreczenből állítólag saját hitsorsosai is száműztek. Ezen kívül oly aggodalom is vezérelhette eljárásában, hogy felsőbb helyről súlyos megintést kap, ha a királyi engedély hiányában megindított nyomda működése ellen egyházmegyei hatósági óvását kijelenteni elmulasztja.
Igy a nagykárolyi könyvnyomda a gróf kérvényének elintézéséig, tehát majd egy álló esztendeig szünetelni volt kénytelen. Ily körülmények között könnyen elképzelhető, mennyire aggódott Pap István typographus, hogy az alig letett vándorbotot ismét kezébe kell vennie: sietett is társával, Biró Mihállyal együtt hosszú levélben kérni a grófot: «ne bocsássa ki őket (mélységes alázattal) kegyelmes szárnyai alól, hanem Bécsbe felmenvén, folyamodjék a királyi consensusért, hogy szép mesterségüket a nemes ország cultivátiójára és a grófnak magának, sőt méltóságos famíliája örök dicsőségére folytathassák».
A gróf megnyugtatta Pap Istvánt, sőt a szünetelés idejére 200 forinttal meg is vigasztalta. Egyszersmind a királynőhöz a szabályszerű kérvényt csakhamar benyújtotta, hogy nyomdája a kellő szabadalmat megnyerhesse s működését akadálytalanul folytathassa. A latin és német nyelven irt kérvény magyar fordításban így hangzik:
«Császári Királyi Felség, Legkegyelmesebb Királyasszony!
Miután elődeim Nagy-Bányára és Szathmárba a Jézustársasági atyákat, Kaplonyba és Báthorba más szerzeteseket behozták, a hol egyszersmind népiskolákat is alapítottak, Nagy-Károly mezővárosban pedig, mely az én családomnak székhelye, kegyeletes emlékű atyám Károlyi Sándor gróf a kegyesrendi atyák első telepítvényét beszállította és részökre alapítványt tett, a mely nékem jutott és általam is azért gyarapíttatott, hogy ez által mind a lelkek üdvösségére szorgosabb gond fordíttassék, mind a tudományos törekvés elősegítessék; ezen óhajtásaimnak eléggé szerencsés siker felelt meg, mert azonkívül, hogy az említett atyák az ő rendjök iskolásait és máshonnét odacsődülő idegeneket is e magán intézetökben a bölcseleti tudományokba beavatják, a nyilvános iskolákban is az ifjúságot, melynek neveltetése különben a Tiszán túli részekben nagyon elhanyagolt – a szelidebb tudományokban kiművelik.
Hogy ezen szerencsés kezdeményeknek gyarapodását eszközöljem, typographiára alkalmas épületet és egyéb ennek előmozdítására szükséges készleteket nem csekély költségemmel építtettem és beszereztem; ezen igyekvésemnek pedig kettős oka volt: mert a budai és kassai typographiák távolabb esése miatt az egész szomszédság könyvekben szűkölködik és mivel az országok és tartományok csak akkor juthatnak virágzásra, ha az elmék a szépművészetek és tudományok által kiműveltetnek.
Legkegyelmesebb Felségedet tehát esedezve kérem, hogy tekintetbe vévén nemcsak az iskolákban oktatandó ifjúságot, hanem egyszersmind azon egész vidéket, de meg az általam ezen mű végett tett nagy költségeket is, legkegyelmesebben engedélyezni méltóztassék, miszerint Nagy-Károly mezővárosban könyvnyomtató műhelyt állíthassak és ott a közönséges könyvek, melyek az első kinyomatott példánynak mindenkor a kir. helytartósági tanácshoz haladéktalanul való felküldése, mások pedig az egyházmegyei püspöki censura folytán helybenhagyást nyertek, szabadon kinyomattathassanak, engedelmes készségemet a legalázatosabban felajánlván az iránt, ha Felséged kegyelmesen parancsolná, vagy különben kegyesen megrendelné, hogy az egyesült görög szertartású clerus és népnek szükséges könyvek ugyanabban az általam felállítandó nyomdában nyomattassanak.
A mely császári királyi kegyelemért magamat hódolatos kegyelettel ajánlom Felségednek legalázatosabb és örök hű alattvalója.
GRÓF KÁROLYI FERENCZ.»

Nádasdy Lipót gróf kanczellár e folyamodást 1755. október 21-én Mária-Teréziának (latin nyelven) felterjesztette és az engedélyt a kérvényben felsorolt indokoknál fogva az esedező grófnak megadni javasolta, előterjesztésében a nyomda előnyeit és fontosságát következőleg hangsúlyozván:
«E könyvnyomda nagy előnyére leszen azon országrészeknek, hova alkalmas könyveket csak messzefekvő helyekről és nagy költséggel lehet beszerezni, jelesen pedig a görög egyesültek szertartásaihoz szükséges könyvekre való nyomda az egész országban nem létezik, ugyanazért a legszükségesebb könyvek, melyek nélkül a katholikus nép műveletlen részének lelki oktatása kellőleg nem eszközölhető, messze tartományokból a gazdagabb plébániák pénztárára is érzékeny költségen szerezhetők meg, vagy pedig a görög nemegyesülteknek karloviczi nyomdájában azon természetes veszéllyel, hogy az egyesültek könyveibe különböző tévtanok jutnak.»
A kanczellárnak ezen kedvező előterjesztésére Mária Terézia Bécsben 1755. október 27-én kelt kiváltság-levelével Károlyi Ferencz grófnak jogot adott, hogy «a közjó végett – mely az ifjúságnak helyes oktatásából ered – az ő nemzetsége mezővárosában Nagy-Károlyban könyvnyomdát állíthasson és abban valamint latin, úgy görög egyesültek szolgálatára leendő betűkkel könyveket nyomtathasson; örökösei és utódai is nyomtathassanak».
A magyar királyi helytartósági tanács erre Pozsonyban tartott tanácsülésében 1755. november 10-én rendeletet adott ki, melyben a grófot felhívja, hogy a kiváltság-levélben foglalt pontok értelmében mihelyt az alapítandó nyomdában valamely könyv kinyomatik, mindannyiszor a szokásos három példány – és pedig kettő kötetlenül egy kötve s mindig ugyanazon egyforma gall kötésben – a helytartósági tanácshoz beküdessék, továbbá hogy azon királyi privilégiumnak az ott nyomtatandó könyvek censurájára és átnézésére vonatkozó rendeletét a gróf pontosan megtartsa és megtartatni parancsolja.
A megyei hatóság részéről a politikai, vagy egyéb világi tárgyakról szóló könyvek megvizsgálására egyik censorrá ZANATHY JÓZSEF, Szathmár vármegye juratus assesora s perceptora neveztetett ki; a theologiai, hitágazati és erkölcsi könyvek megvizsgálására pedig gróf BARKÓCZY FERENCZ egri püspök, a szepesi prépostságban 1755. november 26-án kelt latin szövegű rendeletével egyik censorrá a nagykárolyi kegyes tanítórend házfőnökét, a ki akkor CSANKAY JÓB volt, nevezte ki. A másik világi censor nevét nem tudhatni, mivel a grófi levéltárban lévő rendelet sem azt, sem állását nem említi.
Mily súlyos felelőséggel járt abban az időben a könyvnyomtatás és a megyés püspök mily nagy hatalommal volt e tekintetben felruházva: igen érdekes a püspök latin szövegű kinevező rendeletének erre vonatkozó része:
«Hogy e kegyes királyi rendeletnek elég tétessék, az említett könyvek vizsgálóivá kinevezem Uraságodat és a nagykárolyi kegyes-tanítórend házfőnökét és ezen ügynek lelkiismeretben járó fontosságát teljesen rábízom Uraságtoknak lelkiismeretére, komolyan és szigoruan meghagyván, hogy tót, német, magyar hittudományi könyveket, hitágazatiakat, erkölcstaniakat vagy bármiféleképen hitre, dogmára, jó erkölcsökre és lelki dolgokra vonatkozó tartalmúakat szorgalmasan és figyelve körültekintően vizsgáljanak át. Irásban adott és mindegyik könyvnek elejére iktatandó jóváhagyás nélkül egy lapocskát se engedjenek kinyomatni; a kinyomatás után pedig a könyvet újra nézzék át, vajjon a nyomdász kötelességének híven megfelelt-e? Az ismételt átnézés előtt egy könyvet se legyen szabad közrebocsájtani, azután az így átnézett hiteles példányt püspöki tanácsomnak okvetlenül küldjék el, a görög egyesült szertartásuak nyelvén, vagy bármi más nyelven nyomtatandó könyveket Egerbe küldjék jóváhagyás végett, azonkivül igen gondosan őrködjenek, hogy a politikai könyveket illetőleg ugyanazon föltételek megtartassanak és hogy semmi a nyomdász által alattomban, jóváhagyás nélkül ki ne adassék. Mindezeket a nyomdásznak és szedőinek gondosan lelkökre kössék, és a legszigorúbban parancsolják meg, hogy akár a kegyes királyi határozat tartalmától, akár az előirt föltételektől egy körömnyit se térjenek el; különben tudja meg, hogy a királyi szabadalomban előirt büntetésen kívül még a tridenti zsinat és kánon jog határozatai szerint is szigorú és súlyos megfenyítés alá fog vonatni. Azonkívül fentartom magamnak a hatalmat ezen nyomdát megvizsgálni és mindazon más kiváltságokat, melyek az egyházmegyei püspököt jog és szokás szerint az egyházmegyében felállított nyomdákra nézve megilletik.»
1755. deczember havában végre minden akadály elháríttatván, a nyomdászok serényen hozzáfoghattak a munkához, rendbe hozták a zár alól felszabadult műszereket és megkezdték, vagyis folytatták az annyira sürgetett magyar és orosz ábéczés könyvek nyomtatását.
Álljon itt hű rajza azon sajtónak, melyet Károlyi Ferencz gróf a Brewer-féle lőcsei nyomdából vásárolt s mely azután a nagykárolyi nyomdában 90 évig szolgált.
Tölgyfából készült, csak a hengeralakú csavarhüvely – rajta az 1668. évszámmal – és a nyomtató lap volt sárga rézből, a hajtórúd pedig fával borított vasból, végén körte alakú nehéz ólomfogantyúval.

A NAGYKÁROLYI ELSŐ SAJTÓ
Károlyi gróf ekközben azon fáradozott, hogy a szabadalom-levél értelmében a görög egyesültek részére megkívántató vallásos és egyéb könyvek nyomtatását is foganatosíthassa. E végett OLSAVSZKY MANÓ munkácsi püspökkel közölte a királyi szabadalom-levelet és felkérte őt, hogy terve kivitelében nyújtson segédkezet, mindenekelőtt pedig a ruthén nyelvben jártas nyomdászt szerezzen.
OLSAVSZKY 1755. decz. 15-én Mária-Pócson kelt levelében nagy örömét fejezi ki a grófnak nemes fáradozása fölött és értesíti, hogy már egy nyomdász Lembergből ajánlkozik is, a ki ha tetszik, eljön és a nyomdát berendezi, mire nézve azonban határozott parancsot vár.
Az ügy továbbfejlődéséről mindössze még három (latin nyelven irt) levélben találtam említést.
Az elsőben OLSAVSZKY Mária-Pócsról 1757. október 1-én ezt irja a grófnak:
«Három levelet is küldök Kolozsvárra, a nyomdabetűk megkaphatása végett és ha a rector atyától kedvező választ nyerhetek, minden módon törekedni fogok a betűket átküldeni, miáltal Excellentiád nyomdája nagy a gyarapodást fog nyerni. A páter rector választ egyenesen Excellentiádhoz czímezve küldi nekem, méltóztassék a levelet felbontani és a rector válaszát velem közölni.»
A második levelet KÁROLYI FERENCZ gróf intézte Nagy-Károlyból 1757. deczember 15-én Olsavszkyhoz. Panaszkodik benne, hogy súlyosan beteg, a láz 50 óránál tovább gyötörte, alig néhány órája, hogy elhagyta és oly gyöngeség lankasztja, hogy e levél tollbamondására alig van ereje, azután így folytatja: «A remélt nyomdabetűknek tűz általi elpusztulása tudva van Méltóságod előtt, de újakat hoznak nekem, melyek első példányát mihelyt veszem, Méltóságoddal közölni és tetszését kikérni el nem mulasztom, méltóztatnék azonban tudatni velem, hogy a följegyzett fajokból minden egyes példány mennyibe kerül, én is óhajtanám magamnak hozzávetőleg kiszámítani. Miután pedig a bibliák a temesvári érsektől nem kaphatók, egy szertartásos és misés könyvet és a többiekből – melyek nálam nincsenek meg – egyet-egyet óhajtok venni, azért szívesen venném, ha azoknak eladóját – előre tudatva velem az árakat – hozzám utasítani méltóztatnék.»
A harmadik levelet OLSAVSZKY irta Károlyi grófhoz Munkácsról 1758. május 26-án, melyben arról tudósítja, «hogy a műszereket már várja Leleszről s a mint megérkeznek, azonnal megküldi; kéri egyszersmind a grófot, hogy a nyomdabetűket sürgetni méltóztassék; a nyomtatás megkezdésére 400 rénus forintja van készen, de ha szükséges, többel is kész segíteni.»
Vajjon volt-e ezen előkészületeknek eredménye és nyomtattak-e csakugyan a görög egyesült szertartásuak számára ábéczés könyveken kívül egyéb könyveket is a nagykárolyi nyomdában? legszorgalmasabb kutatásom daczára sem találtam nyomát. Ha nem nyomtattak, annak oka csupán a grófnak közbejött halála lehetett.
Most pedig tartsunk rövid szemlét a nyomda első termékei fölött.

II.
1756/57-ben az intézet az említett ábéczés könyveken kívül magyar nyelven irott két földrajzi munka nyomtatásával foglalkozott. Az egyiket, a «Magyarország versekben való rövid leírása» czíműt maga a nyomdász, Pap István irta és az akkori censor növendék fiának: Zanathy Mihálynak ajánlotta. A kilencz számozatlan levélre nyomtatott 8-rét alakú művecske czímlapjának hű másolatát már csak azért is közlöm, mert a nyomda zsengéi közűl ez az egyedüli, melyre ráakadhattam és pedig ZANATHY IGNÁCZ nagykárolyi uradalmi ügyész urnái, a ki e művecskét családi ereklye gyanánt őrzi.
E kis földrajz irója kizárólag Magyarországgal foglalkozik, Erdélyt nem is említi. A világot négy részre osztván, ezek közűl Európát szűz leány alakjában így rajzolja:
EURÓPA.
Egy Szűz-Leánynak formájában adatik-elő

A GEOGRAPHUSOKTÓL.
    A Geographusok egy Szűz formájára
Európát l’irták gyémánt oltárára:
Vég Portugalliát nyomták homlokára,
Szép Spanyol Országot fényes ortzájára.
    Arany almás melyén Frantziák s a nyakán
Németek, Lengyelek szép kartsú derekán,
A’ Magyarok pedig fellyül jobb-ágyékán,
Múlatnak Törökök e Szűznek hátulján.
    Jobb-kezén Olaszok, balon Britannusok,
Tánczolnak sokféle Nemzetek: Anglusok;
Két hónallja alatt Belgák, Helvétusok
Szorongnak, mivel ott sokak a’ lakosok;
    Három Ország ült fel térde kalátsára:
Dánia, Svetia és Norvég határa,
Muszkák szoknyájára ragadnak ’s lábára,
Ne tágíts e’ Szűzön; jutsz Magyar-Országra:

MAGYAR ORSZÁGRÓL
Közönségesen.
    Én is hát e Szűzhöz közelébb vonulok,
A ’ jobb vékonyához ha engedi nyúlok,
Kedves laktunk földét visgálni indulok,
Meg-látván ezt, osztán többekre fordulok.
Ezután Magyarország határait, folyóit, tavait és egyéb tulajdonságait sorolja fel. Továbbá felosztja az országot három részre: a Dunán innen, Tiszán innen és Dunán túl való részre és negyvenhat vármegyéjét egyenkint egy-egy négy soros rímes versszakban énekli meg. Kivételes elbánásban csak Bács-, Bihar- és a szülőföldjét magában foglaló Szathmár-vármegye részesül, a mennyiben ezek mindegyikének két-két versszakot szentel.
E művecske mint népiskolai tankönyv, noha nagyon csekély földrajzi anyagot nyújt, igen jó kelendőségnek örvendett, mert rövid idő alatt három kiadást ért. A II-ik kiadás 1760-ban, a III-ik 1763-ban jelent meg. A két utóbbi kiadás szövege nem, csakis a czímlap változott: szerzője a személyre szóló ajánlást elhagyta s művét általánosságban a tanuló ifjaknak ajánlotta; jónak látván egyúttal a nyomdatulajdonos nevét is elhallgatni. Talán ebből támadt az irodalomtörténetben az a tévedés, hogy a nagykárolyi nyomda alapítását egynémelyek PAP ISTVÁNNAK tulajdonították, holott – a fenn idézett kétségtelen bizonyítékok szerint – az alapító s a tulajdonos KÁROLYI FERENCZ gróf volt.
A mi «a tanuló nevedékeny ifjacskáknak» ajánlott geographiát illeti, nem hagyhatom említés nélkül, hogy a magyar nevelés-tudomány története furcsa adatot kap belőle ama szemléltető módszerben, mellyel a szerző serdülő fiúknak Európát egy női test ábráján mutatja be. Összefügg ez azzal a hagyományos felfogással, mely a csillagos ég képleteit szintén a szemléltetés okáért állati és mezítelen emberi testek formáiban szerkesztette meg. Akkor az ily öltözetlen Európában az egykorú ízlés, romlatlan naivitás nem látott semmi ledér czélzatot. A mai ideges, érzéki nemzedék ízlése vagy felháborodik hasonló iskolai ábrák láttára, vagy nevetésre fakad rajtuk. Tudomásom van róla, hogy a magyar könyvritkaságok egyik gyűjtője, ki a Károlyi-nyomda e termékét is megszerezte, az Európáról szóló idézeteket curiosum gyanánt kiadta belőle a – Pikáns Lapokban.
A nagykárolyi nyomda másik nevezetesb kiadványa szintén földleirási munka: Vetsei P. István «Magyar Geografiája» (8-ad rét, 451 lap), melynek czímlapjáról és mutató táblájáról megtudjuk, hogy bevezetésül «rövid és summás általmenetelt» tartalmaz «a geographiára, azaz: a földnek egész kerekségének leirására», azután leírja «az egész földnek első részében» az európai országokat, második és harmadik részében Ázsiát, Afrikát, a negyedikben végül az új világból Amerikát, Ausztráliából pedig csak röviden összegezi a fölfedezési utakat «déli esméretlen Földek» czím alatt. A czímlap körülményesen adja elő, hogy a munka «A külső Dolgok olvasásában gyönyörködő Magyarok kedvekért még 1741-ben Pétsen irattatott volt; Most pedig számtalan Hibáiból megjobbíttatván, megbővíttetett; sőt Zanathi József úr, T. N. Szathmár vármegye Perceptora, ezen M. Grófi Typográphia egyik delegált Censora jegyzéseivel megékesíttetve kibocsáttatott Nagy-Károlyban a’ M. N. Károlyi Gróf Károlyi Ferencz úr ő Excell. Priv. Typographiájában Sz. N. Pap István, és Biró Mihály Typogr. által 1757. esztendőben.»
A könyv tényleg bőven ismerteti a négy világrészt és annak országait, tartományait. Magyarországról csak általánosságban s futólagosan emlékezik meg a «rövid summás által-menetelben».
E tankönyv nyomtatása iránt maga Károlyi Ferencz gróf is felette érdeklődött, mit a hozzá irt leveleken kívül leginkább ama körülmény bizonyít, hogy e földrajzi könyvből a maga költségére 700 példányt rendelt, a melyeket többnyire a szegény sorsú gyermekek közt osztatott szét. E példányok czímlapjának hátára nyomatta családi czímerét, hogy azok a kiadó-nyomdász példányaitól megkülönböztethetők legyenek. Ilyen grófi czímeres geographiai tankönyv mostanság a legnagyobb ritkaságok közé tartozik.
Érdekes jelenség, melyről az irodalom-történet még alig tud valamit, hogy a nagykárolyi nyomdában így megindult serény munka magát az alapító főurat: KÁROLYI FERENCZ grófot is irodalmi tevékenységre sarkalta. Két dolgozatáról van tudomásunk, melyek ugyanott nyomtatásban megjelentek. Mindkettő vallásos tárgyú, Rayaumont (recte: Nicolas Fontaine) franczia eredetije után magyarra áttett könyvecske. A gróf a két könyvet magvas előszóval vezeti be, melyeket alább idézek. Itt csak azt kell felemlítenem, hogy Károlyi Ferencz gróf egész életében fáradhatatlan szellemi munkás és jó stylista volt, mit a nemzetségi levéltárban őrzött nagy terjedelmű levelezései, relatiói, memoriáléi bizonyítnak. Atyja, a nemzeti történetben korszakalkotó Károlyi Sándor gróf, már jókor úgy vezette nevelését, hogy fogékonysága a nemzeti műveltség szükséglete, szeretete a hazai nyelv iránt, korában szokatlan mértékig kifejlődött. Kötetek kerülnének ki irataiból, melyekkel katonai pályáján a franczia, török és sziléziai csataterekről, mint főispán a megyei közdolgokról s a pozsonyi diaetáról, országos megbízásairól atyját, családját értesíté, vagy nevesb kortársaival érintkezett.
És szépen jellemzi munkaszeretetét, hogy mikor a közpályán: hadi dolgokban és politikai küldetésekben egészsége megrendült s vissza kellett vonulnia, nagykárolyi magányában irodalmilag foglalta el magát, lefordítva a nép számára e két vallásos tárgyú franczia művet.
A tárgyválasztás megfelel szüleitől öröklött vallásos érzelmeinek és igazi hitbuzgalmának, mellyel a gyöngéd keblekben a vallás-erkölcsi oktatás csiráit minél sikeresebben törekedett beoltani, de rávall a gróf testi szenvedéseire is, melyekre lelki munkában keresett enyhülést, vallásos gondolatok körében vigasztalást.
Az első dolgozat czímlapja: a következő lapon.
Saját lelki szükségéről és erkölcsi czéljairól a könyv előszavában ekkép nyilatkozik a nemes gróf:
«Jó nékem Uram Isten, hogy megaláztál engemet; megaláztál súllyos nyavalyával s eszembe juttattad irgalmadból néha napján lévelt (így) bár együgyű, de sz. Neved ditsőségére tsupa Magyar nyelvel élő édes Nemzetem lelki épületire czélozó szándékomat, hogy midőn valami jó s hasznos lelki munkának szerzésére elégtelen volnék, legalább mások munkájával segíteném Nemzetemet, és a végre egy némelly az ó és új Testamentomból kiszedegettetett, s a sz. Atyák tanításával eddig akár a világi megékesíttetett Historiátskákat frantzia nyelvről magyarra fordítanék, de elvont attól mind kötelesség, akár szorgalmatosság: most felébresztetvén, kívánom ugyanazon szándékomat is bétöltenem, de mivel az nagyobb időt kiván, előre e kis rövid Summáját intéztem azon Sz. Históriának a gyengébbek segedelmére kibotsátanom, hozzá tévén mindazáltal e világ teremtésétől fogva a Sz. Apostolok feláldoztatásokig eltölt idő folyása számát mutató Táblák Rövid Summáját. A kis Históriának rövidsége szolgálhat a gyengéknek, és azoknak, kiknek az egész Biblia olvasására vagy kedvek, vagy idejek nintsen; az időszámot mutató Tábláknak Summája pedig azoknak is szolgálhat a Sz. Históriának tellyesebb értelmére, a kik annak olvasására bővebb időt kívánnak feláldozni. A mi jót találsz benne Kegyes Olvasó, tulajdonítsd Isten után szerzőjének, a mi hibát s fogyatkozást a fordítójának, kitől mint erőtlentől erősebb munkát nem várhattál, vedd olly kegyes szívvel, mint a minémű együgyű czéllal én nyújtom és szeretettel; megékesíti, megnemesíti, sőt erőt is ád nékik kegyességed, szereteted. Mert a kik az Úr Istent szeretik, azoknak mindenek javokra szolgálnak. Irtam Nagy-Károlyi Váramban Böjtelő Havának 20-ik napján 1757-ben.»
Hasonló törekvés hatja át a grófot a másik könyv megírásakor, mely a következő (1758.) évben jelent meg s Szathmár vármegyében sokáig a bibliai tanításnak alapvető kézikönyve gyanánt iskolai tankönyvnek használtatott.
Czímlapja: a következő lapon.
Előszavából közlöm ez idézetet:
«Friss emlékezetemben tartván, hogy olly ígérettel s ajánlással bocsátottam vala ki tavalyi esztendőben a Szent Bibliában lévő Históriák s annak értelmére megkívántató e Világ teremtése idejétől fogva a Szent Apostolok fel-áldoztatásokig el folyt időszám tábláknak rövid summáját, hogy tudni illik az ó és új Testamentombéli Szent Históriáknak (a mellyeknek tellyesebb értelmére az szereztetett vala) bővebb summában foglalt s becses és hasznos oktatásokkal meg-gazdagított Könyvecskéjét is ugyan Magyar nyelvünkön csak hamar ki fogom bocsátani, hogy azért ezen szándékomnak s tett ajánlásomnak késedelméről meg ne itéltessem, szükségesnek ítélem a kegyes olvasónak eleibe terjesztenem, miképpen tudniillik Istennek különös gondviseléséből ezen kis munkácska franczia nyelven kezemhez kerülvén annyira meg-kedveltem azt, hogy mind szükségesbbnek, mind hasznosbbnak mind szorgosabbnak itéltem ennek nemcsak magyarra fordítását, de amannál elébbi kibocsátását is; mert ugyanis ez a csecsemőségből csak alig kikelő ifjuságnak is mind oktatására, mind vezérlésére lehet, holott ellenben a tavaly felajánlott nagyobb könyvecskének a kisdedek szükséges, sőt majd mi hasznát is nem vehetnék: ha azért jó az Úr igája gyönyörűségét az ifjaknak szivekben beoltani, nagyobb szükségét kelletik kihozni ezen kis munkácskának is a kisdedeknek oktatásokra, a kikben mennél idejében vettettetik a mag, annál kövérebben csírázik s éltetőbb s állandóbb gyökeret ver magának... Ezen okokból tanáltam azért ezen kis munkát sietőbbnek azoknak kedvekért előre kibocsátani, külömben is nagyobb reménységem lévén, hogy azoknak együgyűségében sikeresebb és foganatosabb lészen ezen erőtlenségekhez szabott munkácska, mint sem a tanultabbakban és bölcsebbekben, a kik előtt az Istennek csudálatos gondviselése elrejtette azokat is, a mellyeket kinyilatkoztatott a csecsemők és kisdedeknek.»
De nemcsak vallásos tárgyú elmélkedések írásával foglalta el magát Károlyi Ferencz gróf betegsége alatt: foglalkozott történeti kutatással, sőt nyoma van annak is, hogy belefogott egy nagyobb szabású magyar genealógiai és kortörténeti munka kidolgozásába.
1757. decz. 2-án RAJCSÁNYI ADÁM m. kir. kamarai tanácsoshoz irt levelében, a ki a magyar királyok s főrangúak genealogiájának s történetének megirásához kért tőle adatokat, többek közt ezeket mondja:
«Ki nem irhatom, micsoda vigasztalásommal veszem, olvasom is, hogy néhai dicsőséges Nemzetünknek homályba borult fényét igyekezik Kegyelmed előbbi tekintetére hozni megbecsülhetetlen munkájával. Vajha engedné betegségem, bizonyára szivesen járulnék csekély experientiámmal segedelmére, s illy dicsőséges igyekezetének gyarapítására, mert szintén megegyeztünk ideánkban. Én is az Hazának utóbbi gyűlésétől fogva szinte ez el nyomattatott, vagyis inkább királyáért s Hazájáért fel áldozott s ki öntött vérében el aludt Tiszán innét való régi Famíliák Genealógiájának Diplomáibul olvasott örök emlékezetet érdemlő cselekedeteinek öszve szedésében töltöttem az szükségesebbektül el lophatott időcskémet.»
Kivált a Báthory és Drágffy családok genealogiája érdekelték. Erre vonatkozólag ugyan e leveléből még a következőket idézem:
«Bizalmasan kérem, hogyha az, mint nem kétlem, meg volna Kegyelmednél, az Báthory és Drágffy familiának Genealógiája, aztat velem közleni, hogy az enyémmel megfuttathassam, ne terheltessék. Az Báthoriét én mind ex authenticis instrumentis készítettem, melyek mind személyre czitálva is vannak; de az Drágffynak elejére nem mehetek, noha nyilván tudom, hogy régibb sokkal ezen a földön, (Tiszán túlt érti) sőt erdélyi vajdaságban is az Báthori familiánál, mellyről ezen földön nem találok ante Annum 1200 senkit, hanem attul fogva et quidem sub nomenclatione de genere Gutkelet, valamint az enyém de genere Koplen, Kállaié de genere Hunnorum Ubul, kibül circa finem 1100 már Tárnokmester, perpetuus terrae de Ugocsa et Comissarius Regius titulussal élt egy némellyik. A Báthoriak mindazon által hogy szent István által hozattak ki Kupának meggyőzésére, nevezet szerint Vencelinus de Bathor, az kinek eleji közül mind Pannoniai Vizigotusi Nemzetség királyi nyolczan valának a Scitáknak bejövetele előtt, azután folyamodtak német országi királyokhoz, az elébbi Bathó, Baltha, Battha (így iratik) neveket Vaisenburgi mintegy Árvavári névre változtatták, de mihelyest az megirt móddal Magyarországba vissza szállottak, régi neveket vissza vették s avval éltek több hasonlókkal, úgymint Opasz, Kopasz, Radó, Miske (ez a két utolsó keresztnév) valameddig erre a földre nem szakadt, az Gut-keleti nevezetű ágat az fordította magyarra az fellyebb említett neveket, tudni illik Báthorra s ugyan arról fundálta circa initium 12-i seculi Báthor várossát s adta a nevét is, hat más familia szakadván ki belőle, tudni illik Hodos, Parlagi, Zeleméri, Rakomazi, Pucs et de Szokoly. Ezen hat nemzetség elszakadván tőle, és már mind deficiálván is, támadott az Báthori nevezetet felvevőbül újabban hat Báthori ág, úgymint de Ecsed, de Somlyó, de Zsinyér, de Perecsén, de Encsencs et de Vaja, de ezek közül a többi tartós nem volt, hanem a Szaniszlóffy, mely in 16° Seculo, a’ de Báthor, melly 1603. deficiált, a’ de Somlyó (az kibül való vala a Lengyel Király István) tartott mind addig, míg circa Annum 1640/50 Andrásban, mint jut eszemben, deficiált.»
Végül igéri a gróf, hogy ha Isten könnyít a baján, Rajcsányi szándékát örömmel elősegíti.
E levél szerint Ferencz gróf a Tiszán túli régi nemes családok történetének megirásával, még pedig az Hazának utolsó gyűlésétől fogva, tehát 1751 óta foglalkozott. Minden kutatás daczára sem sikerült e becses kéziratot a grófi nemzetségi levéltárban föllelnem, de minthogy e gazdag levéltár kétharmad része még rendezetlen, feltehető, hogy az mégis ott lappang valahol és idővel előkerül.
Hogy Rajcsányinak fentebb jelzett történeti munkája minő tárgyu és tartalmu volt, kiviláglik abból a levélből, melyet szerzője 1759. aug. 4-én Pozsonyból már Károlyi Antal grófhoz intézett s melyben a többek közt ezeket is mondja: «Negyven Esztendőtül fogvást én már messze mentem ezen súlyos munkámban, az mely eő Felsége költségével nem sokára imprimáltatni is fog és közli vele a kiadandó munkája czímének és előbeszédének kivonatát.
Károlyi Ferencz gróf tudományos készültsége és tekintélye székében el is volt akkor ismerve az országban, jeles tanultságu férfiak is indíttatva érezték magukat arra, hogy irodalmi munkálkodásaiknak megítélése vagy vezérlése végett bölcs tanácsát kérjék.
Ilyesmi olvasható ki a grófnak egyik leveléből, melyet a szathmári jezsuita superiorhoz, KÖVÉR ANDRÁSHOZ intézett és melyben szerényen mentekezik, hogy a superior latin munkálatában a vezérlésre nem érzi magát illetékesnek. «Csudálom, – irja többek közt – hogy tőllem kivánnya Atyaságod vezéreltetését, mintha az hajdú tudna az harangöntéshez. Én a ki talán könyvet még alig formáltam, nyújthatok-e T. Atyaságodnak vezérlést? Azt ugyan tudom önnön tapasztalásombul, hogy az franczia nyelvbül igen nehéz az magyarra való fordítás, de mivel ezen könyv deákul van irva, remélem könnyebb hozzájutni. Vezérlésem helyett azért egyedül Atyaságod itéletének submittálom, ha mindazon által kész munkájának csak fogja velem valamely részecskéit is közleni, és valamely villámlásom adgya elő magát, tellyes bizodalommal fogom közleni, noha a minő bódult és súlyos sorsban fekszem, nem ígérhetek magamnak érdemes Incidentiákat, hacsak Atyaságod óhajtott társasága által nem történik vigasztaltatásom.»
A superiornak melyik munkájáról van itt szó, a levelezésből nem tűnik ki. Stoegernek a jezsuita irókról kiadott művében Kövér András egy pár kiadott latin mű szerzőjéül említtetik.
A gróf levelezéseinek ez időszakra eső csoportjából hadd idézzek még néhány adatot, melyek a XVIII. század magyar szellem világának, tudományos közéletének képét kiegészítni alkalmasak és a Károlyi grófok ez ősének épp a nemzeti irodalom fejlesztése érdekében sokoldalu hivatottságát s azt bizonyítják, hogy ha megéri és nem rombolja szervezetét a kór, nem dönti oly korán sirba (53 éves volt, mikor meghalt): Károlyi Ferencz gróf lett volna megindítója s vezérlő központja az irodalmi ujjászületésnek melyet utána Bessenyei kezdett és Kazinczy folytatott.
Mennyi szeretettel kereste fel ő mindazokat, kikben az irodalom iránt fogékonyságot gyanított az országban, kitűnik Domokos Márton debreczeni bíróval váltott levelezéséből. Például idézem Domokos Mártonnak Debreczenben 1758. január 20-án kelt leveléből egyebek közt ezt a részt: «Excellentiád kegyes levelével együtt vevém alázatossan a Curiosa antiquitásokat, meg is olvasgatom őket kegyelmes uram, de cum respirio, mert feles a dolgunk. Idő töltésre küldök Excellentiád parancsolattyára egy könyvet, tudom jól, nem idegen Excellentiád előtt a «Sacra historia». A gróf pedig három nap mulva irt válaszában ezeket irja részben sajátkezüleg, részben tollba mondva: «Akarnám ha kedvét találhattam volna Kegyelmednek az küldött manuscriptumokkal, szegény háztul ösztövér bárány, de előttem mind a kettő becses, az török fordításnak magánossan léte káros, mivel a ki a históriát nem tudgya, keveset tanul belőlle» stb. Majd a tollba mondott részhez ezt a jellemző megjegyzést fűzi: «Meg ne itéllyen Kegyelmed, – irja a föntebbi levelében – hogy más kezére kellett irásomat bizni, mert bizony nem birtam. A midőn valamicskét alhatom, és a míg melegben csendessen fekhetem, úgy tetszik semmi bajom, de mihelyest felkelek, az nagy erőtlenség és abbúl áradó bágyadozás miatt csak egy óráig sem ülhetek fent, és így azon öt órának szabadságával sem élhetek, az mely alatt fent lennem megengedte doctorom.»
Mennyire kedvelte az irókat s fölkarolt minden irodalmi kisérletet, melytől a hazai nyelv művelésére nézve hasznot remélt, kitetszik egy másik leveléből is, (czím és kelet nélkül), a melyben egy hozzá küldött műről igy nyilatkozik: «Ha egésségem volna, bizonyosbat irnék Kegyelmednek, de úgy is jelentem, hogy kiadom első alkalmatossággal a censoroknak, mit intéznek iránta, Kegyelmedet tudósítom, de mivel látom, Kegyelmednek jó a pennája, én pedig az olvasott és örömest iró emberekben igen gyönyörködöm, hasonló kedvességgel fogom venni, ha Kegyelmed maga megismertetésére, a midőn alkalmatlansága nélkül lehet, nálam megjelenni nem terheltetik.»
De hogy beszámoljak mindazon adatokról, melyeket Károlyi Ferencz gróf irodalmi törekvéseire vonatkozólag a nemzetségi levéltárban találtam, megemlítem azt is, hogy ő bibliai és történeti tanulmányokon kivül bölcsészeti problémákkal is foglalkozott, persze theologiai alapon, scolasticus szellemben. Erre vallanak egyes magyar egyházi férfiakhoz intézett levelei, melyekben a vallásbölcselet körébe vágó kérdésekre véleményt kér tőlük, még pedig felekezeti különbség nélkül, mi azt bizonyítja, hogy a gróf előtt csakugyan philosophiai czélok is lebegtek.
Igy érintkezett többek közt SZŐNYI BENJAMIN hódmező-vásárhelyi reformatus prédikátorral, négy problémát vetve föl neki és véleményét kérve. A problémák elseje a megváltás művének czéljaira, különösen az erkölcsi épülés és Istennek kiengesztelésére; másodika a megigazulás módjának kérdésére, harmadika a megtestesülés czéljának kérdésére és negyedike a keresztényi időszámlálásra vonatkozik. Szőnyi «Rationes dubitandi» felirat alatt egyes pontokban részletezi véleményét az általa «sublimiseknek» nevezett problémákról.
Ime egy vázlatos kép Károlyi Ferencz gróf hazafias és vallásos buzgalmáról, a tudományok, az akkor fölszinen lévő eszmék iránt való érdeklődéséről és a nemzeti irodalom érdekében való fáradozásáról amaz években, mikor a nagykárolyi nyomda alapíttatott s működését megkezdette.
A nemes gróf alakja a mult század fáradt küzdelmei után úgy tünik föl, mint a ki e küzdelmek újra kezdésére nagy mértékben kiván hatni, de a nehezen élődő közszellem vezetésére magát elégtelennek látja.
S most folytatom a nyomda történetét, melyet csak azért szakítottam meg, hogy alapítójának nyomtatásban megjelent két műve kapcsán irói egyéniségét ismertessem.

III.
Károlyi Ferencz gróf halála után fia: ANTAL gróf, – már csak az atya emléke iránt való kegyeletből is bőkezű maecenása lett a nyomdának. Szorgalmas utánjárással és főt. Vanke József kegyesrendi áldozárnak, a nagykárolyi rendház könyvtárnokának szívességével sikerült a grófi nyomda kiadványainak lehetőleg terjedelmes jegyzékét összeállítanom. (Lásd a Függeléket.) A grófi Maecenás e kiadványok nagy részét a nyomdának áldozatok árán is eszközölt fentartásával tette lehetővé. Van több olyan könyv a jegyzékben (*-gal jelölve), melyeket egészen a saját költségén adott ki, főleg amaz években, mikor a gróf az ungvári és nagyváradi kerület iskolai és tanulmányi főigazgatója volt. E könyvek néhányáról némi megjegyezni valóm van:
Tissot művének magyar nyelven való kiadatása, mely a népet volt oktatandó, miként kelljen egészségére vigyázni, azt mutatja, hogy Károlyi Antal gróf a népnevelés kérdésének gyakorlati oldalait is felfogta s mint tanulmányi főigazgatónak gondja volt rá, hogy a nép a közegészségtan elsajátítására hasznos könyvet kapjon a kezébe.
HANNULIK azon korban nemcsak a hazai, hanem a külföldi kritika részéről is jeles latin lyricusnak ismertetett el. A jegyzékben «Lyricorum liber I–IV.» czím alatt érintett versei leginkább Károlyi Antalt és családját dicsőítik, de vannak más kitűnő hazafiakat magasztaló ódái is.
LALANGUE-nak a hazai ásványvizekről és azok használati módjáról irt műve igen becses figyelmeztetőül szolgált akkoriban arra, hogy hazánk ásványvizeiben mily kincset bir. Lalangue János, a horvát bán és Varasdvármegye orvosa, e művet eredetileg latin nyelven irta, magyarra azután Antal gróf egy ferenczrendi szerzetessel fordíttatta és Petheő Jakab iskola-igazgatóval corrigáltatta. Lalangue meleg szavakban köszönte meg a grófnak kegyességét, a miért a nép hasznára irt művét kinyomatta.
Nem kevésbé érdekes a Ciropedia, Xenophonnak e nagybecsű műve is, mely regényes alakban sok egészséges nevelési eszmét tartalmaz, s főleg irányát tekintve az akkori irodalomnak kétségkívül jelentékeny terméke volt. E mű fordítója Szilágyi Márton a Ciropediához mappát és egynehány rézmetszetet is szeretett volna mellékelni, de ez valószínűleg azért maradt el, mivel ugyanazon munka más valaki fordításában Kolozsvárott is épen akkor volt sajtó alatt és így a nagykárolyi kiadással sietni kellett.
BAJTAY ANTALNAK 1749-ben a budai királyi palota alapkövének letétele alkalmával mondott remek beszéde rávonta az ország figyelmét e tudós piarista szerzetesre s a sajtó utján is közzé tett beszéd oly kapós lett, hogy ismételve s több helyütt új kiadást kellett rendezni belőle. Igy jelent meg Nagy-Károlyban is. Károlyi Antal grófot benső baráti viszony fűzte e jeles férfiúhoz, miről levelezésük is tanuskodik, természetes tehát, hogy e kitűnő emlékszerű beszéd terjesztéséhez ő is hozzájárulni óhajtván, 1786-ban saját nyomdájában, a budai ívrétű kiadás után nyolczadrét alakban kinyomatta.
Ennyit az intézet könyvterméséről. Most áttérek a műszaki vezetésre s a nyomda technikai történetére.

Nyomdászok voltak:
1754. (1755–1757-ig) Sz. N. Pap István és Biró Mihály.
1758–1775-ig Sz. N. Pap István.
1778–1782-ig Eitzenberger Ferencz.
1783–1797-ig Klemann József.
1797–1827-ig Gőnyei Gábor és folytatólag fia Gábor.
Az első czégtársak egyike: Biró Mihály pénzügyi okokból (nem bizott magában, hogy a műszerek árának esedékes részleteiből a rája esőt pontosan megfizethesse a grófnak), már 1758. elején visszalépett és mint legény dolgozott tovább a nyomdában.
Pap István, ki a nyomdát most már egymaga vezette, értelmes és ügyes nyomdász volt, mesterségében kellő csínt is tudott kifejteni.
Igen valószinű, hogy még külföldön jártában sajátította el a nyomdászat mesterségét s vele együtt a jó ízlést is.
Ha a keze alól kikerült könyvek közül csak egyet is (például «Joan. Lulofs Introductio ad cognitionem... globi» czimű művet) szemügyre veszünk, arról győződünk meg, hogy a mester majdnem korát megelőző ízléses beosztással szedte és szép vágású éles mediaeval betűkkel nyomta e könyvet, a mi a nyomdának díszére, a nyomdásznak pedig becsületére vált s azon magyar kézművesek közé emelte, kik iparukat már akkor majdnem művészettel űzték, miről a nagykárolyi nyomda fentebb említett termékének egy oldalra való szedését hű utánzatban a következő lapon mutatom be.
Mint alkalmazkodó és élelmes ember gazdálkodni is tudott, mert már tiz éves nyomdászkodása után 1765-ben kelt végrendelete szerint elég szép vagyon felett rendelkezett. Élelmességének feltűnő bizonysága, hogy 1758-ban maga irt előszót – református vallása daczára – a «Páduai Szent Antal solosmája» czimű, Nagy-Károlyban reimprimált ájtatos könyvhöz s ezt a hitbuzgó Diviki Rozália asszonynak ajánlotta, a mi nem vallott nagyon erős protestans meggyőződésre, de valószínüleg szépen hozott a konyhára.
Pap István 1775. aug. 24-én húnyt el. Halála után adóssága fejében a sajtó és a betűk a gróf tulajdonába visszaszállottak, a ki azokat KESZTHELYI LÁSZLÓ rector közbenjárására ideiglenesen a nagykárolyi piaristákhoz adta. A betűk Pap István halála után egy hordóba összehányattak, de itt három tanuló szorgalmasan neki feküdt a munkának, a betűket szétválogatta, a sajtót összeállította és mivel a nyomdafesték készítéséhez is értettek, számos kisérlet és gyakorlás után odavitték a dolgot, hogy apró alkalmi verseket, ódákat sat. nyomtattak, a mint a jegyzékből is kitünik.
1778-ban Károlyi Antal gróf a nyomdát ujból felállíttatta, sőt egy második sajtóval is gyarapította. Házi kezelésre határozván magát, nyomdásznak Eitzenberger Ferenczet fogadta fel.
Ez időtől fogva a nagykárolyi nyomda újra virágzásnak indult, és főleg Antal gróf kerületi iskolai főigazgatósága alatt a nevelés ügyének fontos szolgálatokat tett.
Hogy a sztreik nem a mi századunk találmánya, kitünik a második nagykárolyi nyomdásznak, Eitzenbergernek esetéből. Somogyi Ferencz nagykárolyi inspector 1782. decz. 29-én kelt levelében azt jelentette Antal grófnak, hogy «a Károlyi Typographus a Legényével együtt ellenszegül, nem akar semmit sem dolgozni, tettem rendelést más Typographus eránt»; a mi annyit jelent, hogy akkor a sztreikolókkal nem igen alkudoztak, hanem egyszerűen kitették a szűrüket. Igy járt Eitzenberger is.
A nagykárolyi nyomtatványok közt az egyetlen német szövegű, mely kezembe került, II. József császár tíz éves uralkodása idejéből való. Egy hirdetmény ez a nagy közönség számára, melyben a farsangon át jour-fixeszerű nyilvános bálok tartásáról s a rajtuk való megjelenés föltételeiről értesíttetik.
Hű mását e nyomtatványnak itt közlöm:
NACHRICHT
Es vird dem Wirdigen Publico bekant gemacht, das in diesem bevorstehenden Fasching und zvar alle Wochen Mittvochs, nicht minder in den letzten drey Faschings Tägen, freu Baal gehalten vird verden; nämlich in Hutfles Eislers Hause, in obern Stocke mit solcher Ordnung:
1. In diesem Baal haben einem freyen Eintrit die Herrn Standes-Personen sovohl ohne als mit Masquen.
2. Die Bürgerlichen Handverks Personen hingegen können nur in der Masque erscheinen, mit der Bedingnis; das Ihnen unterhalb ihrer Verveilung sich zu demasquiren nicht erlaubet seye.
3. Mit Speisen und Getrank, vird einem jeden, nach der auf der Saal-Thür befündlichen Takse bedienet.
4. Keinem Gesinde, venn es auch mit Herrn, oder Fraue kömmt, ist der Eintrit erlaubet.
Für den Eintrit vird jede Person 34 kr. Zahlen. Der Baal vird jederzeit seinen anfang um 6. Uhr abends nehmen, der erste vird gehalten den 14. Jäner.
Sollte sich aber das Wirdige Publicum auch in andern Tägen zahlreich einfinden, so vird der Baal auch in andern, und darzu bestimmenden Tägen eröffnet werden.
Es kann dennach das Würdige Publicum versichert seyn, das auf die beschriebene Ort zur Gnüge bedient, und unterhalten vird verden. Gros-Karoly den 5. Jäner. 1784.
A «Gros-Karoly»-ról való keltezés egészen megfelel az 1784 évi datum szellemének. Ez esztendő a hivatalos germanisatio szomorú korszakát nyitotta meg. Ekkor határozta el a császár, hogy örökös tartományait s a magyar szent korona országait megpróbálja egységes politikai és nyelvterületté átszervezni, kiterjesztendő ily módon a németséget a Rajnától az alsó Dunáig.
A császár rendelete, mely a magyarországi törvényhozás, közigazgatás és biráskodás nyelvévé hazaszerte a német nyelvet jelöli ki a latin helyébe, ugyanez év május havában érkezett le a magyar helytartótanácshoz. De a felülről dolgozó hatalom szelleme már jóval előbb igyekezett erre a talajt a magyar társadalomban előkészíteni s bár a rendek részéről a vármegyékben, az alkotmányt s nemzetiséget sértő rendelkezés heves ellenállásra talált és minden nyomás, üldözés daczára nyolcz évvel később sikerült is azt leküzdeni, – egyes vidékek, osztályok, családok gyöngesége hamar meghódolt az áramlatnak, melyről tudták, hogy az uralkodótól ered és melyről hitték, hogy uralkodó áramlat is marad.
A bécsi szellem előtt való készséges meghajlás beszél a fenn közölt nyomtatványból. Hű és alázatos mássai a benne hirdetett nagykárolyi bálok ama bécsi polgárbáloknak, melyek a császár kívánatára a nemesi rendeket a polgári értelmiséggel összeszoktatni, köztük érintkezést és társas forgalmat közvetíteni voltak hivatva. A kormánykörök ez intentio szerint próbálták szolgálni a császárt Magyarországon is, utánozván őt hasonló társas központok létesítésében s ott a bécsi német tónus divatba hozásában.
A nagykárolyi német bálok fenn közölt programmja a germanizáló politika érdekében elég ravaszul volt kieszelve. A vállalatban a nemzeti iskolák tanítóival, sótisztekkel s egyéb állami hivatalnokokkal Luby Károly, az ungvári és nagyváradi kerületbeli nemzeti iskolák tanulmányi felügyelője is részt vett, ki hivatását alaposan eltévesztve, de mint a császár udvari bizalmasa (Aulae Familiaris) a benne helyzett bizalomnak megfelelőleg társaival együtt Nagy-Károlyban német bálokat rendezett.
Ők bérelték ki Hutflesz vaskereskedő házát német vigadónak s az egész farsangon át minden szerdai napra, valamint a farsang három utolsó napjára hirdették német báljaikat, melyek olcsó: 34 kros belépti díja és a zártkörüségből következtetett jellege arra czéloz, hogy a nagy közönség mentül tömegesebben látogassa e mulatságokat s a társadalmi osztályok egyesülése a német genius szárnyai alatt mentül általánosabb legyen.
Gondjuk volt rá, hogy ne legyen oka senkinek magát kivonni e társas közeledésből. Erre vall az a rendelkezésök, hogy az uri rendnek álarcz nélkül, a polgári czéhbelieknek pedig csak álarczban engedték a megjelenést, nyilván úgy okoskodván, hogy az urak és uri hölgyek kevésbé genirozzák magukat, ha a polgári elemek arczát nem látják s a velük való ismerkedés megszünik kötelezőn bizalmasabb jellegűvé lenni, a polgári nők s férfiak meg tán szerencséjüknek tartják, ha az uri rendhez ily közel férkőzhetnek s álarcz alatt vele tánczolhatnak, bohó kaczér tréfákat űzhetnek. Annyira bíztak vállalatuk népszerűségében, a mulatságok tréfáinak, s kalandjainak kapósságában, hogy programmjuk már előre kecsegtet a báloknak sűrűbb, a heti jouron kívül is leendő ismétlésével.
Hogy a kalandok álarcz alatt megkezdve a társadalmi osztályok közt bensőbb, bizalmasabb, tisztes és erkölcsös viszonyt hozhatnának létre, azt talán nem várták az intéző körök; de hogy a pikantériák ingerének egyik osztály sem állhat ellent és sokan lesznek, kiket a kalandvágy, a heccz, a hiúság vagy a haszonlesés belevisz ebbe a tánczos körbe, hol a német szó, a bécsi divat, szellem és szokások az irányadók s ily módon bele lehetne szép asszonyokkal, bécsi keringőkkel tánczoltatni a magyar embert a germanisatióba: azt valószinüleg komolyan remélték.
Van azonban ez ügyre vonatkozólag a nemzetségi levéltárban MARSOVSZKY Sámuel fiscalis aláirásával egy fölterjesztés Károlyi Antal grófhoz, mely a germanizáló és «erkölcsnemesítő» nagykárolyi bálokkal szemben a magyar uri osztály álláspontját és bírálatát tartalmazza.
Marsovszky a grófi család uradalmi ügyésze volt és Antal grófnak felpanaszolván, mennyi erkölcsi és az italmérési jog rovására nézve anyagi károsítással járhatnak e nyilvános pénzes bálok, azok betiltása iránt kér jóváhagyó végzést. A levél igen érdekes, mert világot vet az akkori szomorú közállapotokra, midőn a magyar helyhatóság tilalmával a germanizáló állami tisztviselők daczolni mertek. Szövegét közlöm egész terjedelmében:
«Kegyelmes Uram! Alázatossan jelentem Excellentiádnak: Hogy Luby Károly uram hozzá tartozandó Nationalis Iskolának Mestereivel Pénz költésnek új módgyát találván, itt Károlyban nyilván való Pénzes Bálokat álítottak fell, és azoknak tartására az ide való Hutflesz nevezetű Vasáros Házának felső contignatióját bérelték ki, amint az ide zárt Bál cédula bizonyítja.
Ez iránt Somogyi Inspector uram a külső Jószágban lévén, nékem irt, hogy mivel ezen új Találmány az Uraságh hire és engedelme nélkül költ volna, és efféle nyilván való Bálok soha, vagy igen ritkán veszekedések, és az Italoknak s más egyebeknek béhozása által Praevaricatio, és a Földes Uraságnak kára, s praejudiciuma nélkül nem szoktak meg esni, aztat előre meg tiltanám. Mellyre való nézve én emlétett Vasárost magamhoz hivatván, büntetés alatt parancsoltam néki, hogy azon Bálnak házában helyt ne engedgyen, és Luby Uramnak is egy Normalis Professor által tuttára attam, s úgy Excellentiád Tiszteinek s Jurisdictionatussinak jelentettem, hogy az kigondolt Pénzes Bál tiltva vagyon. Az Uraság Tisztei ugyan a’ Tilalomnak én tuttomra engedelmeskettek, de Luby Uram meg értvén Vasáros által az Uraságh tilalmát, az ki fogadott háznak Kultsát Vasárostul el vette, és másodszori, s harmadszori tiltásomrais a’ házat ki nyittatta, és egész éjtzakán által Házi Népével, Professoraival, és a Soós s Harminczados Tisztekkel, úgy nem külömben egynéhány városbéli Emberekkel is Tánczot tartott, és amint hallom, továbbis folytatni akarja.
Én ugyan a föllyebb irtt okokra való nézve, és azon okbúlis, hogy az ide való Nép, főképpen pedigh a’ Kalmárok, és Mester Emberek, a’ kik ez illyeneken kapni szoktak, mivel azon kévülis vagy szegények, vagy nyakigh adóssak, hogy annyival inkább haszontalan, és tilalmas Pénz Vesztegetéssel magokat jobban ne enervállják, bízvást via facti is meg gátolhattam volna, de mivel hallottam, hogy egy Nemes vármegye Tisztyeis közöttek vagyon, és észre vettem, hogy csupán a’ tilalomnak ellenére czíloznak, tartván attul, hogy nagyobb lárma ne essen, a’ tiltásnál tovább nem mentem, de ha még többszeris próbálni fogják, az Uraságh hatalmának fenn tartására, és minden történhető praejudiciumoknak ell távoztatására via facti is fogom meg gátolni és ellen állok mind addigh, még Excellentiádnak különös Parancsolattyát iránta nem veszem.
Kérem is Excellentiádat mély alázatossággal, hogy meg dorgálván az tilalom ellen cselekedőknek vakmerő cselekedetit, Excellentiád maga hatalmát közben vetni méltóztassék, mert azon kévülis, hogy ez illyenek soha veszekedés, és praejudicium nélkül nem szoktak meg esni, és a’ Köz Nép enervatiójára, és Pénz vesztegetésére módot nyujtanak, a’ bé vett szokás, és józan ész azt hozza magával, hogy előre a’ localis Jurisdictiónak hirével, és engedelmével legyenek, ha pedigh a Jurisdictio tiltya, és mégis végben vétetődnek, annyival veszedelmesebbek, mivel aztat tiltó Jurisdictiónak hatalma, és respectussa a Köz Nép előtt nagyon kissebbíttetik, és a’ Nép az által engedetlenségre gerjesztetik, s más nagyobbakrais út nyittatik az immediatus Jurisdictiónak mindenkori sérelmével.
Mellynek jelentése után Excellentiád Kegyes Parancsolattyát alázatosan instálván, magam mély le bocsájtatásával maradok Excellentiádnak Károly 12. Januarii 1784. leg kissebb szolgája Marsovszky Sámuel fiscalis s. k.»
Mit felelt e levélre a gróf, annak nem találtam semmi nyomát a levéltárban.
E kitérés után, melynek hosszadalmasságáért tán nem szükséges magamat mentenem, folytatom a nyomda történetének további folyását.
Károlyi Antal gróf halála után (1791.) a nagykárolyi grófi nyomda szemlátomást hanyatlott. Már 1792-ik évtől kezdve alig találunk valami jelentékenyebb terméket ezen nyomdából kikerült művek között. A míg előbb két sajtó is működött, Gőnyei 1797-től fogva mesterségét már csak eggyel folytathatta, és hogy könnyebben megélhessen, mellesleg könyvkötéssel is foglalkozott.
Gőnyeinek foglalatosságot leginkább az uradalmi taxa- és korcsma-libellusok, robot-poléták és táblás kimutatások, valamint a vármegyének, a városnak és czéheknek szükséges egyéb nyomtatványok készítése adott. Csak hellyel-közzel került ki a nyomdából egy nehány alkalmi beszéd vagy versezet.
Mutatóul itt közlöm hű mását két ily robot-polétának.
Az alúlfüggő kisebbik polétát az urdolga leszolgálása napján kapta a jobbágy, a mit azután computus alkalmával beadott és helyébe nyugta gyanánt nyerte a nagyobbikat.
A nyomda fokozatos hanyatlását az egykorú leltárak is feltüntetik, melyek közül kettő a Függelékben található.
E válságos évekből a kibontakozás utját a következő adatok nyomán követhetém napjainkig.
Az 1793. julius 20-án Nagy-Károlyban tartott gazdasági ülésen első tárgynak a grófi könyvnyomda ügye került szóba.
Minthogy a nyomdát maga az uradalom elég bőven vette igénybe, sőt idegenek is használták, s mert a nyomda az uradalomnak különben is díszére vált: az ülés elhatározta, hogy a romlott betűk helyébe – melyeket Janics György titkár intézkedése folytán nehány év előtt Pestre küldöttek volt, – új betűknek beszerzéséről és egy új typographusról is gondoskodnak, a ki a nyomdát mindig kellő rendben tartsa.
Klémann József, az akkori typographus, ugyanis az ivásnak adta magát, egész nap a korcsmában dőzsölt s az utóbbi időkben nemcsak mesterségét, hanem a nyomda műszereit is elhanyagolta. Az uradalom tehát ez ember helyébe Zsolnay Lászlóval, a ki mesterségét Debreczen városa nyomdájában tanulta s az ottani piaristák által is ajánltatott, kezdett alkudozni.
Hosszas tárgyalás után oly egyezségre léptek, hogy a nyomdának hasznát egészben a nyomdász élvezi, sőt az uradalomtól évi segélyben is részesül, a mi a következő járulékokból állott: évenkint 12 köböl buza, 12 öl tüzifa, – egy pár hízott sertés, a mely földek a ház után vannak, azoknak megszántatása és bevettetése és a nyomdában megkivántató igazítások. Ezek fejében a nyomdász nincs egyébre kötelezve, minthogy az uradalomnak a szükséges irodai nyomtatványokat ingyen kiállítsa.
Ez egyezséget Károlyi József gróf 1795. egy év nov. 11-én Pesten kelt határozatával helybenhagyta, kikötvén, hogy ha a szerződés elteltével az uradalomnak javára nem válnék, a nyomdászt elbocsáthassa, vagy pedig újabb módozatok megállapítása czéljából az uradalom vele ujból tárgyalást kezdhessen.
Azonban az uradalom az 1796. febr. 26-án tartott gazdasági ülés jegyzőkönyvének 39-ik pontja szerint Debreczen szab. kir. város birájának ugyanazon év febr. 6-án kelt átiratából arról értesült, hogy a felfogadott nyomdász: Zsolnay László, ez ideig erkölcseivel és magaviseletével legkevésbé sem tette magát ajánlatossá. Zsolnay különben is huzódozni látszott új állásától, elfoglalását húzta-halasztotta, a miből állhatatlanságára méltán következtettek. Az uradalmi felügyelőség tehát, miután abban is kétség támadt, vajjon Zsolnay a mesterségét kellőleg érti-e, átköltöztetésének szorgalmazását megszüntetendőnek vélte. Mire az ülés elhatározta, hogy Debreczen városát erről értesíti és arra kéri, adja tudtára Zsolnaynak, hogy reá többé nem reflectál. Mivel azonban Zsolnaynak – egy korábbi grófi határozat szerint – a részére kikötött buzajárandóságból már 2 mérő felvételét megengedték, azt az uradalom akadály nélkül kiadta neki.
1797. márczius 8-án Klémann József, a részeges nyomdász is elhalt s az uradalmi felügyelő most a nyomda vezetésére GŐNYEI GÁBOR nagykárolyi könyvkötőt ajánlotta, ki 20 Rfrt évi fizetés mellett hajlandó volt a nyomdát kibérelni, ha az uradalomnak teljesítendő nyomtatásokért néki valami terményjárandóság biztosíttatik.
A felügyelő Gőnyei ajánlatát – a ki könyvkötő létére a nyomdász mesterséget is érti – már csak azért is elfogadhatónak találta, mert így az uradalom a körülményekhez képest lassankint a nyomdát ismét jó karba állíthatja. Gőnyei ajánlatát a gróf is elfogadta.
S most az intézetre új időszak következett. A jószágfelügyelő 1797. és 1798. években megsürgette az igazgatóságot a nyomda restaurálása érdekében.
1799. október 15-én megrendelték az új betűket és pedig: 1½ mázsa Tertia Antiquat, 1 mázsa Cicero Antiquat, 50 mázsa Czímlapbetűt és 25 mázsa díszítést. József gróf mind ezeknek Pestről való beszerzését kivánta. A következő 1800 év május havában a betűk végre elkészültek és Nagy-Károlyba szállíttattak. A költség 228 Rfrt 09 krt tett ki.
Károlyi József gróf Bécsben 1802. aug. 10-én kelt rendeletével abba is beleegyezett, hogy a roskadozó nyomdaház Gőnyeinek adassék el, de mivel néki a házat tetemes költséggel újra kell építeni, a ház árát csak részletenkint törlessze le, addig azonban árenda gyanánt esztendőnkint 20 Rfrtot fizessen az uraság pénztárába.
A nagykárolyi felügyelő, Borsiczky Pál, e rendelkezés megváltoztatását próbálta kieszközölni. Még ugyanazon év aug. 31-én ugyanis arra kérte az igazgatóságot, ne adják el a házat Gőnyeinek, mert a felügyelőség juliusi jelentése után tudta csak meg, hogy Gőnyei az előnyös vételt nem érdemli meg, mert csak annak dolgozik, a kinek akar, sőt a honoratiorok iránt udvariatlan, ha tehát a gróf a nagykárolyi nyomdát továbbra is fentartani szándékozik, építtesse fel az uradalom és kezelésére küldjenek Pestről egy másik jól kitanult, ügyes nyomdászt.
Borsiczky felügyelő törekvése sikerült, mert özvegy gróf KÁROLYI JÓZSEFNÉ az új nyomdaház építését 1804. márczius 21-én Nagy-Károlyban kelt levelével következőképen rendelte el:
A Törvényes és Oeconomica Directiónak!
Tekintetbe vévén, hogy a Károlyi Typographia, a mellyet a Familia rég időktől fogva Privilégium mellett folytat, ennekutánna is a Familia díszére szolgál, de egyébképpen is, meg lévén már tetemes kölcségekkel annak a Betűi szerezve, kár volna azokat hevertetni, vagy éppen valami csekély áron el vesztegetni; azért a károlyi Typographia ház azon Uiberschlag és Delineatio szerént, mely nékem most be mutattatott a Directio 1803o 1442. numerussa alatt, a többi actákkal vissza rekesztetik, építessen meg, az Inspectoratusnak pedig arra legyen gondja, hogy értelmes és jó Typographust kaphasson, s a mennyire lehet, hogy az uraság ezen Typographiának folytatásában kárt ne vallyon.
Bécs, 21-dik márczius 1804.
Özvegy GRÓF KÁROLYI JÓZSEFNÉ m. p.
Gőnyei ez alatt neszét vette, hogy Szigethy nevű debreczeni nyomdásznak akarják a nyomdát átadni. Ezért a grófnéhoz folyamodott és előadván, hogy a nyomdát hét év óta bírja és a 20 frt évi haszonbért mindig pontosan megfizette, most pedig – nem tudja, mi okból – az uradalom egy debreczeni nyomdásznak akarja átadni: kéri tehát a grófnét, tartaná meg őt és addig is, míg a nyomdát a Gábor fia átveheti, 50 frt évi haszonbért igér, a mit majd fia is készséggel megfizet.
E kérő levélre a grófné 1804. junius 4-én utasítja az igazgatóságot, hogy Gőnyei Gábor kérvényét igazságosan, az uradalomra nézve pedig hasznosan intézze el, de a typographiát oly emberre bizza, a kiben az uradalomnak teljes garantiája lehessen.
Az uradalom Gőnyei működésével elégedetlen lévén, SZIGETHY MIHÁLY debreczeni «emeritus typographiae provisor»-t felszólította, hogy a nagykárolyi nyomdát megtekintse s ajánlatot nyújtson be. E kivánságnak Szigethy tényleg meg is felelt; kétféle tervet nyujtván be s vagy a bérbeadást, de úgy, hogy az első évben haszonbért ne fizessen, vagy pedig a házi kezelést ajánlotta.
Mind az inspector, mind a director a nyomdának házilag való kezeltetését és ezen esetre a jelentkező értelmes Szigethy felfogadását tartották az uradalomra legelőnyösbnek. Szigethy különben is erősen igérkezett, hogy a nyomdát a mostani állapotából a régi virágzó voltára visszaemeli.
A grófné, helyesebben bécsi tanácsosai, mégis máskép határoztak: Szigethy ajánlatát mellőzték s a nyomda felállítását elnapolták, a nyomda czéljára épülőfélben lévő házat pedig egyéb czélokra használni rendelték.
Az új nyomdaház 1804-ik év őszén teljesen elkészült. Ekkor Borsiczky felügyelő ismét fölterjesztést nyujtott be az igazgatósághoz, melyben a nyomdát Gőnyeinek bérbeadatni kérte, nehogy az új szerelvények a heverésben elpusztuljanak, meg hogy az elkerülhetlenül szükséges uradalmi taxa-korcsmalibellusok és robot-poléták elkészülhessenek.
Azonban az 1805. január 8-án szintén Bécsben kelt újabb grófi rendelet a korábbi megszüntető határozat érvényességét tartotta fenn, nem látván szükségét annak, «hogy a taxa-korcsmalibellusok és robot-poléták nyomtatása a károlyi typographiának felállítását elkerülhetetlenné tenné, vagy oly tetemes költséget kívánna, a mint azt a károlyi inspectoratus állítja, a taxa- és korcsmalibellusokat pedig Debrecenben is kinyomattathatja.»
Ekközben Borsiczky inspector azt jelentette az igazgatóságnak, hogy a grófi intimatum megérkezése előtt Gőnyeit a nyomdába ideiglenesen beállíttatta, vele a sietős nyomtatványokat elkészíttette és ő «továbbá is oly ítélettel van ezen ügyre nézve», hogy addig is, míg az igazgatóság Pestről nyomdászt küld, Gőnyei az új házban megmaradjon, és a szükséges munkákat folytassa.
Végre a grófné engedett s a ténnyé vált behelyezést nem ellenezte «azon reménységben, hogy az inspectoratusnak a resolutio később vételéről tett nyilatkozata igaz». Csak azt köti ki föltételül, hogy a nyomdáért Gőnyei – saját ajánlata szerint – esztendőnkint 100 Rforint haszonbért fizessen; a betűkkel, melyek néki átadattak és melyekkel most dolgozik, megelégedjék, azokat el ne rontsa, tisztán tartsa s minden használat után lúggal kimossa, a mire a felügyelőségnek különös gondja legyen.
Mint az előadottakból látható, a nemes és magasztos intentio, mely Károlyi Ferencz grófot e könyvnyomda alapítására lelkesítette, teljesen feledésbe ment.
A Gőnyeiek maradtak ezután bérlői a nyomdának mindvégig. Az irodalmi termékek szerzői már e század elejétől kezdve inkább a központi nyomdákat keresték fel és a vidéki intézetek ennek folytán mindinkább apró napi munkák ellátására szoríttattak. Igy történt a nagykárolyival is. A jelentőségét vesztett nyomdát 1827. végén Károlyi György gróf jószágigazgatója a joggal, házzal, és belsőséggel együtt 3500 váltó forinton GŐNYEI GÁBORNAK örökáron eladta.
***
Gőnyei Gábor 1844-ben kézi vassajtót vett és a XVII-ik századból származott tölgyfasajtót szétrombolta, eltüzelte, érczrészeit eladta. A nyomdát 1845-ben JÓZSEF nevű fiának adta át, kinek halála után 1884-ben örökségképen testvérére, Gőnyei Gábor ügyvédre szállott; Gőnyei ügyvéd még ugyanaz évben örökáron eladta ifj. RÓTH KÁROLYNAK, a ki segéd volt a nyomdában. Róth a nyomdát az időközben beszerzett gyorssajtóval saját házában állította fel újra, ez azonban az 1887-ik évi tűzvész alatt nagy részben leégett. Ekkor azután a mai igényeknek megfelelőleg újra fölszerelte.
Ez a rövid története a népnevelés előmozdítására alapított nagykárolyi könyvnyomdának és az alapító gróf irodalmi tevékenységének.

FÜGGELÉK
A nyomda kiváltság-levele
Nos Maria Theresia etc. Memoriae comendamus, Tenore Praesentium significantes, qvibus expedit, Universis: Quod Nos Fidelium nostrorum Commodis benigne simul, ac Maternè prospicere cupientes, ad humillimam Supplicationem Fidelis nostri Nobis Sincerè Dilecti, Spectabilis ac Magnifici Comitis Francisci Károlyi de Nagy-Károly, Comitatus Szathmariensis Supremi Comitis, Consiliarij nostri Actualis Intimi, Unius Legionis Eqvestris Ordinis Militiae nostrae Hungaricae Colonelli, Generalis Eqvitatus, et Tabulae nostrae Septem-Viralis Assessoris, nostrae propterea factam Majestati, Id Eidem Comiti, Haeredibusqve, et Successoribus Ejusdem de Caesareo-Regiae Potestatis nostrae Plenitudine, et Gratiae Speciali clementer annuendum, et concedendum esse duximus: Ut Ipse praefatus Comes pro Bono Publico ex recta Juventutis Institutione promanante in Oppido Suo Gentilitio Nagy-Károly Comitatui Szathmariensi ingremiato Typographiam erigere, in eademqve tam Latino, qvam et Graeci Ritus Unitis deservituro Typo Libros imprimi facere possit, ac valeat, praescriptiqve Haeredes, et Successores Ejusdem valeant, atqve possint; Ita tamen et ea Lege: Ut omnes tam imprimendi, qvam et reimprimendi Libri, Theologici qvidem, Dogmatici, et Morales per Loci Dioecesanum, aut constitutos per Eundem Censores, Politici vero, alijqve de Secularibus Materijs tractantes, per Jurisdictionatum Comitatus Loci ejusdem Magistratum, in Conformitate Benignae Resolutionis Anno adhuc Millesimo Septingentesimo Trigesimo eatenus emanatae revideantur, et approbentur; Mox autem, ut aliqvis ejusmodi Liber impressus, aut reimpressus fuerit, solita Exemplaria Consilio nostro Regio Locumtenentiali submittantur, secus praesentem Gratiam et Benignum Indultum Iisdem minime suffragari, qvinimo Dispositionibus praeviis contravenientes ipso facto benigna Concessione nostra privilegiali frustrari volumus. Imo concedimus, et annuimus praesentium harum nostrarum Vigore et Testimonio Literarum mediante. Datum per Manus Fidelis nostri Nobis sincere Dilecti, Spectabilis ac Magnifici Comitis Leopoldi Floriani de Nádasd, Perpetui Terrae Fogaras, Camerarij Consiliarijqve Nostri Actualis Intimi, Agazonum nostrorum Regalium per Hungariam Magistri, Comitatus item Comaromiensis Perpetui Supremi Comitis, et per antelatum nostrum Hungariae Regnum Aulae nostrae Cancellarij, in Archi-Ducali Civitate Nostra Vienna Austriae Die Vigesima septima Mensis Octobris Anno Domini Millesimo Septingentesimo qvinqvagesimo qvinto; Regnorum nostrorum Hungariae Bohemiae et reliqvorum Anno XVI.
MARIA THERESIA m. p.
COMES LEOPOLDUS DE NADASD m. p.
ANDREAS MORICZ m. p.         
Ezen kiváltság-levélnek az országos levéltárban őrzött fogalmazványában Mária Terézia sajátkezűleg a következő törlést és szövegváltoztatást eszközölte:
et benigne Indultum (quod seu in parte, seu in toto mutandi, modificandi, vel penitus obrogandi potestatem nobis successoribusque nostris alioquin servantes plenariam) Iisdem minime volumus suffragari * Imo concedimus, et annuimus.
* quin imo dispositionibus praeviis contravenientes ipso facto benigna concessione nostra privilegiali frustrari volumus.
E kiváltság-levél díjában Károlyi Ferencz gróf 302 R. forintot fizetett.

A nyomda kiadványai
1755–1758
Ábéczés könyvek és Katechismusok voltak a n.-károlyi nyomda első zsengéi.
Sz. N. Pap István. Magyarország versekben-való rövid Le-irása. Nyomt. Sz. N. Pap István és Biró Mihály 1756. 8r. 18 lap.
Vetsei P. István. Magyar Geographiája. Nyomt. Sz. N. Pap István és Biró Mihály. 1757. 8r. 451 lap.
Gróf Károlyi Ferencz. A Sz. Bibliában lévő Historiák rövid Summája. Nyomt. Sz. N. Pap István és Biró Mihály. 1757. 8r. 69 lap.
Gróf Károlyi Ferencz. A Sz. Bibliában lévő Historiák tanulásának igen könnyű módja. Nyomt. Sz. N. Pap István. 1858. 8r. 351 lap.
Paduai sz. Antal solosmája. Reimpr. Sz. N. Pap István. 1758. 12 r. 171 lap.

1759–1791
S. Benedicti Papae XIV. epistola encyclica ad missionarios per Orientem deputatos. 1759. 8r. 95 l.
Hübner János. Száz és négy válogatott bibliabéli historiák. Ford. Fodor Pál. Nyomt. Sz. N. Pap István. 1762. 8r. 478 lap.
Matkó István. (K. Vásárhelyi). Kegyes tselekedetek rövid ösvénykéje. Nyomt. Sz. N. Pap István. 1762. 12r. 69 lap.
Lulofs Joannes. Introductio ad cognitionem globi. Nyomt. Pap István. 1764. 8r. 131 lap.
Summa Institutionis Philosophicae qua in M. Karoliensi Schol. Piar. Collegio informati fuerunt ejusdem instituti alumni. Impr. Steph. Pap. 1771. 4r. 26 lap.
* Novum Testamentum opera et studio Ant. Hartmann. Pars I. In Typographaeo Excell. ac Ill. D. Comitis De N.-Károly. Typis Steph. Pap. 1771. 8r. 678 lap. (Ajánlva gr. Károlyi Antalnak.)
Csapo Josef. Kis gyermekek isputalja. Nyomt. Sz. N. Pap István. 1771. 8r. 119 lap.
* Novum Testamentum opera et Studio Ant. Hartmann. Pars I. Impr. Steph. Pap 1772. 8r. 678 l. II. kiadás. (Ajánlva gr. Károlyi Antalnak.)
* Tissot. A néphez való tudósítás miképpen kellyen a maga egészségére vigyázni. Ford. Marikowzki Márton. Nyomt. Sz. N. Pap István 1772. 8r. 689 lap. (Ajánlva gr. Károlyi Antalnak.)
Kaszoni Fr. Assertiones ex univ. Aristotelis philosophia. Impr. Steph. Pap. 1773. 4r.
Phaedri fabularum Aesopiarum libri V. ad editionem P. Burmanni a. 1727. expressi, Impr. Steph. Pap Sz. N. 1775. 12 r. 108 lap.
Dion. Catonis Disticha moralia ex editione H. Curionis a. 1669. Impr. Steph. Pap Sz. N. 1775. 12 r. 33 lap.
Ode Com. adolescenti Josepho Károlyi 1777. 2r. 2 lap.
Ode Antonio Ganóczy. 1777. 4r. 4 lap.
Carmen Bucolico. 1777. 4r. 8 lap.
Ode ad Com. Josephum Károlyi 1777. 2r. 2 lap.
Révai Miklós. A m. Alagyáknak egy könyvek. 1778. 8r.
Révai Miklós. A m. nyelv helyesirása. 1778. 8r.
Szathmáry Michael, Koptsányi Thomas, Tomstányi Adamus, Szentmiklosy Joannes. Carmina 4 ad diem solennem Ladislai Keszthelyi 1778. 4r. 4 lap.
Hannulik J. Chr. Selecta carmina. 1778. 4r. 42 l.
Hannulik J. Chr. Versus Lyrici ad Solennitatem consecrationis templi per Exc. Com. Ant. Károlyi honori St. Josephi Calasanctii erecti 1778. 4r. 10 lap.
Adolescentes diem 25. Junii celebrarunt, quo Sigismundus Orosz in munere suo confirmatus etc. 1778. 4r. 8 l.
Hannulik J. Chr. Ode ad. Josephum Ürményi. Impr. Fr. Eitzenberger. 1779. 4r. 4 lap.
Hannulik J. Chr. Carmen heroicum ad. Jos. Ürményi. Impr. Fr. Eitzenberger. 1779. 4r. 5 lap.
Konarski Stan. Opera lyrica. 1780. 8r. 116 lap. (A nyomtatás helye Simonchicz J. «Dissertatio de ortu et progressu litterarum in Hungaria» cz. művének 83. lapján s a nyomtatvány ornamentikájából tünik ki.)
* Hannulik J. Chr. Lyricorum liber I–IV. Impr. Fr. Eitzenberger. 1780/81. 240 és 417. lap. (Ajánlva gróf Károlyi Antalnak.)
Berents Ker. Mária Terézia emlékezetére készült Beszéd. Ny. Eitzenberger Ferencz. 1781. 4r. 20 lap.
A tanításoknak feljegyzések. (A n.-károlyi nemzeti iskolában 1781. I-ső félévben előadott tantárgyak vázlata.) Ny. Eitzenberger Ferencz. 1781. 2r. 4 lap.
Hannulik J. Chr. Celebritas proviciae Bihariensis. Impr. Josephus Klemann. 1783. 8r. 20 lap.
Kreskay Em. Ode de Com. Ant. Károlyi 1782. 8r. 8 lap.
* La Langue János. A magyarországi orvos vizekről. Ny. Klemann József 1783. 8r. 170 lap. (Ajánlva gróf Károlyi Antalnak.)
Hannulik J. Chr. Expositio comp. philos. institutionum. Impr. Sigism. Josephus Klemann 1783. 4r.
Hannulik J. Chr. Ode ad Com. Steph. Illésházy. Impr. Sig. Jos. Klemann. 1783. 8r. 4 lap.
* Kszenofon: Cziropedia. I. II. rész. Ford Szilágyi Márton. Ny. Klemann József 1784. 8r. 432 és 504 lap. (Ajánlva gr. Károlyi Antalnak).
* Tomas Ferd. Dissertatio physica. Impr. Jos. Klemann. 1784. 8r. 90 lap. (Ajánlva gr. Károlyi Antalnak.)
Hannulik J. Chr. Ode Simoni de Reva Regii Comissarii dignitate ornato oblata etc. Impr. Jos. Klemann 1785. 8r. 4 lap.
Hannulik J. Chr. Ode Simoni de Reva. Impr. Jos. Klemann. 1785. 8r. 7 lap.
Districtus Parochorum Szathmár-Karoliensis Antonio Hartmann gratulationem consignat. 1785. 8r. 4 lap.
Falk Pál. Ditséret-Tétel Kal. sz. Józsefrül. 1785. 4r. 22 l.
Hannulik J. Chr. Carmen extemporale ad Ant. Hartmann. 1785. 4r. 4 lap.
Hlaváts J. A. Carmen heroicum ad Simonem e L. B. de Reva. Impr. Jos. Klemann. 1785. 4r. 8 lap.
Lampach Alexius. Ode ad Adalbertum Szobek. 1785. 4r. 4 lap.
Valla Hyac. Elegia in funere Joan. Beöthy. 1786. 8r. 7 lap.
Simonhicz J. Elegia ad Georg. Tokody. Impr. Jos. Klemann. 1786. 8r. 12 lap.
Hannulik J. Chr. Epicedion in obitum Joan. Beöthy. 1786. 8r. 7 lap.
* Bajtay Antal. Oratio habita Budae ad amplissimos Hungariae ordines III. idus maj. M.DCC.XLIX. Recusa Magno Karolini Typis Excell. Comitis Antonii Károlyi per Jos. Klemann 1786. 8r. 70 lap.
Kreskay Em. Ode ad Com. Ant Károlyi Impr. Sig. Jos. Klemann. 1786 8r. 10 lap.
Elegia ad Franc. Lanczinger Impr. Jos. Klemann. 1786. 8r. 7 lap.
Hannulik J. Chr. Elegia ad. Ant. Hartmann. 1786. 8r. 5 lap.
Hannulik J. Chr. Elegia ad Franc. Eötvös. 1786. 8r. 4 lap.
Valla Hyac. Epigrammata. Impr. Jos. Klemann. 1787. 8r. 38 lap.
Hannulik J. Chr. Ode ad Com. Ant. Károlyi. Typ. Com. Ant. Karolyi Impr. Jos. Klemann 1788. 8r. 7 lap.
Hannulik J. Chr. Ode ad Com. Ant. Károlyi, Impr. Jos. Klemann 1790. 8r. 8 lap.
Berents Ker. Örömnap II. Leopold megkoronáztatásának emlékére. Gróf Károlyi Antal betűivel. Ny. Klemann József. 1790. 4r. 34 lap.
Pesti Adolf. Ode Leopoldo II. Impr. Jos Klemann. 1790. 4r. 10 lap.
Hannulik J. Chr. Ode in obitum Com. Ant. Károlyi 1791. 8r. 26 lap.
Pesti Ad. Epicedion in obitum Com. Ant. Károlyi Impr. Jos. Klemann. 1791. 8r. 15 lap.
Pesti Ad. II. Leopoldnak szentelt versek. 1791. 8r. 15 lap.
Ódor Mihály. Háládatosságnak oszlopa. Ny. Klemann József. 1791. 4r. 38 lap.

1792–1827
Lányi Fr. Oratio, qua Joanni Chr. Hannulik agit gratias. 1792. 8r. 4 lap.
Dombi Mihály. Tokodi Györgyhöz, midőn N.-Károly oskoláit meglátogatta. 1792. 8r. 4 lap.
Berents Chr. Rev. D. Michaelem Korom salutavit. 1793. 8r. 6 lap.
Hannulik J. Chr. Elegia ad restaurationem publicorum magistratuum. Impr. Jos. Klemann. 1794. 8r. 8 lap.
Jéger Josef. Petheő Jakab nevének ünnepén. 1801. 4r. 4 l.
Gold J. Chr. Ode ad B. Ladislaum Orczy. 1803. 8r. 5 lap.
Hannulik J. Chr. Ode ad Josephum Esterházy 1803. 8r. 7 lap.
Hőgyész Máté. Válasza a poëtai episztolára. 1811. 8r. 16 l.
Eötvös Sándor és Isaak Sámuel uraknak. Saphói oda. Ny. Gőnyei Gábor 1812. 8r. 4 lap.
Nagy Ludov. Allocutio ad Antonium Béla. 1813. 8r. 4 lap.
Paluza C. J. Applausus Petro Klobusitzky. Impr. Gabr. Gőnyei 1814. 8r. 9 lap.
Bálinth Ant. Ecloga Com. Emmanueli Waldstein. Impr. Gabr. Gőnyei 1814. 4r. 8 lap.
Paluza C. J. Applausus Alexandro Eötvös. Impr. Gabr. Gőnyei. 1818. 4r. 4 lap.
Carmen seculare quo solenne jubilaeum Civitatis Szathmár-Némethi exacto feliciter libertatis seculo A. 1815. 31. deczember celebratur. (Latin és magyar versek, katholikus és református papoktól.) Impr. Gabr. Gőnyei 1815. 4r. 16 lap.
Paluza C. J. Applausus Petro Klobusitzky. Impr. Gabr. Gőnyei 1816. 4r. 10 lap.
Ecloga Adm. Rev. Patri J. Nep. Endrődy. Impr. Gabr. Gőnyei 1817. 8r. 15 lap.
Molnár Joan. Grata recordatio. Impr. Gabr. Gőnyei 1818. 4r. 14 lap.
Bogdány Mih. Érzékeny Rajzolatok a Szathmár vidékén uralkodott 1817-ik esztendei szörnyű éhségről. Ny. Gőnyei Gábor. 1818. 8r. 22 lap.
Kiss Áron. Egy koszorú Vay A. és két leánya sirhalmára. Ny. Gőnyei Gábor 1819. 8r. 12 lap.
Kiss Áron. Emlékezet-oszlop Sólyom Jozefának. Ny. Gőnyei Gábor. 1819. 8r. 20 lap.
Kiss Áron. Isaak S. élete-párjának Sólyom Jozefának gyászoszlopot emelt. Ny. Gőnyei Gábor. 1819. 8r. 6 lap.
Ode Petro Klobusitzky Episcopo Szathmáriensi. Impr. Gabr. Gőnyei 1820. 8r. 6 lap.
Paluza C. J. Applausus Michaeli Korom. Impr. Gabr. Gőnyei. 1820. 8r. 8 lap.
Hutter Ant. Foedus pleni gaudii honoribus Steph. Barkovits. Impr. Gabr. Gőnyei 1820. 8r. 6 lap.
László Aloys. Ode Rev. Exim. ac Claris. Patri Steph. Barkovits Impr. Gabr. Gőnyei. 1821. 8r. 4 lap.
László Aloys. Monumentum pietatis Martino Bolla. Impr. Gabr. Gőnyei 1821. 8r. 6 lap.
Elegia. Stephano Tokody. Impr. Gabr. Gőnyei 1822. 4r. 6 lap.
Imreh Alex. Carmen Josepho Vurum. Impr. Gábr. Gőnyei 1822. 4r. 8 lap.
László Aloys. Érdem-koszorú Tokody Istvánnak. Ny. Gőnyei Gábor. 1822. 4r. 9 lap.
Lehner Mich. Ode Floriano Kovách. 1822. 4r. 7 lap.
Jenei György. Közönséges ó Historia két könyvekben. Ny. Gőnyei Gábor. 8r. 102 lap.
Szabó Pál. A kenyérmezei diadal. Ny. Gőnyei Gábor. 1825. 8r. 92 lap.
Discipuli II. Humanitatis. Elegia Sigismundo Bélik. 1825. 4r. 6 lap.
Szabó Ferencz. Természetes Poetai Gyűjtemények. Ny. Gőnyei Gábor. 1825. 8r. 32 lap.
Paluza C. J. Carmen Martino Schlachta 1827. 4r. 4 lap.

A nyomda kétféle leltára
I.
Anno 1783. die 30. Apr. inventáltatván az Méltóságos Uraság Károlyi Typographiája melly Eitzenberg Ferencz előbbeni Typographus kezébül Klémann Józsefnek resignáltatott, in statu sequenti
Betük specificatiója
Garmond	Antiqva	90 font	
	Cursiv	110 font	
Cicero	Antiqva	180 font	
	Cursiv	120 font	
	Litterae inepte usui	160 font	
Medio	Antiqva	130 font	
	Cursiv	130 font	
Tertia	Antiqva	180 font	
	Cursiv	110 font	
Petit	Antiqva	80 font	
	Cursiv	95 font	
Tertia	Antiqva	90 font	
	Cursiv	–	
Titulus	40 font	
Flores et Liniae	75 font	
Notae musicae	20 font	
Haszontalan rosz betük	330 font	
Summa	1940 font	

Fabetük	darab Nr. 37	
Figurák	darab Nr. 13	
Vas Vinglhakn	darab Nr. 2	
Fa Vinglhakn	darab Nr. 1	
Fa Szeczpréder	darab Nr. 10	
Forma Regale fából	darab Nr. 2	
Forma Regale nagyobb	darab Nr. 3	
Ezeknek fiókjai	darab Nr. 13	
Két Praelum minden hozzátartozandó 
Instrumentumokkal együtt, egy nagyobb, más kisebb	          Nr. 2	
Lalangue könyvének kinyomtatására való Papiros Rizma	          Nr. 8	
Mely Inventatio, hogy e szerint általam véghez ment légyen, praesentibus recognoscálom Sig. Károly 30. Ápr. 1783.
PRAZNOVSZKY MIHÁLY m. p.
Additamentum
Matricius	Garmond Cursiv et Antiqva egész	
	Cicero Cursiv et Antiqva egész	
Instrumenta	Garmond	
	Petit	
	Congorlancz	
Instrumenta	Mutilia	

II.
Anno 1797. 23-ia 8bris Inventáltatván az Méltóságos Urasság károlyi Typographiája, mely Kléman Jóseff előbbeni Typographus halála után Gőnyei Gábornak resignáltatott in Statu sequenti:
Betük Specificatiója
		mázsa	font	
Tertia	Antiqva	1	20	
	Cursiv	–	65	
Garmond	Antiqva	–	58	
	Cursiv	–	47	
N. Cicero	Antiqva	–	60	
	Cursiv	–	38	
Medio	Antiqva	1	13	
	Cursiv	–	65	
K. Cicero	Antiqva	–	80	
	Cursiv	–	90	
Text	Antiqva	–	16	
	Cursiv	–	25	
Nagy betük	–	30	
Quadratumok	–	60	
Titulus betük	–	82	
Czirádák	–	14	
Summa	9	63	

Fabetük	darab Nr. 13	
Figurák	darab Nr. 30	
Vas Vinglhakn	darab Nr. 1	
Fa Vinglhakn	darab Nr. 2	
Fa Szeczpréder	darab Nr. 12	
Forma Regale fából	darab Nr. 5	
A betűknek való fiókok találtatnak	darab Nr. 13	
melyekből négy nem haszon vehetők		
Egy praelum minden hozzátartozandó 
Instrumentumokkal együtt	          Nr. 1	
Réztábla	          Nr. 1	
Kerek fa szék a betűk öszve szedésére kivántató	          Nr. 1	
Egy fiók tartó	          Nr. 1	
Melly Inventatió, hogy e szerént általam véghez ment légyen, praesentibus recognoscálom. Sig. Károly die 23-án 8-bris 1797.
VAGNER GYÖRGY s. k.