ÉLETEMBŐL

Üzletem 10 évi fennállásának 
alkalmából 
barátaim és jóakaróimnak 
tisztelettel ajánlja
RUZITSKA ÁRMIN

BUDAPEST, 1887.
Anglo-nyomda, granátos-utcza 20.

ELŐSZÓ
Engedve barátaim unszolásainak, elhatároztam életem eddigi történetét papirra tenni. Sokan állitják, hogy az érdekes fordulatokban igen gazdag.
Ha a szives olvasó nem is részesittetik általa ama élvben, melyet egy kalandos regény nyujt, mégis hinni bátorkodom, hogy nehány röpke pillanat unalmát elüzöm vele, még akkor is, ha irályom nélkülözi a gyakorlott szép prózairó irályának lendületét.

I. Rész
Az 1845-ik évben költöztek szüleim Csehországból Magyarországba. Atyám mesterségére nézve szeszgyártó volt és Pozsonyban ezen minőségében kapott alkalmazást. Itt pillantám meg 1848-ban először a napvilágot.
Kora gyermekségem első éveiből atyám ajkairól mindössze annyit tudok, hogy mint 3 éves fiu játszás közben egy meszes gödörbe estem, minek folytán 2 hónapra elveszitém szemem világát.
Nyolczéves koromban atyám iskolába adott, hol 12 éves koromig a 4 elemi osztályt végeztem el. Szüleim az orvosi pályára szántak, de a sors más hivatás utjára terelt.
1850-ben végeztem el az elemi osztályokat s éppen a gymnasiumba valék lépendő, midőn atyám állását elvesztve, Szabolcsmegyében kapott egy hasonminőségüt, hová családjával együtt átköltözött.
Családunk akkor 7 tagból állott: szüleim és 5 gyermek, ezek közt a legidősebb én valék. Olyan vidékre kerültünk, hol kizárólag magyarul beszéltek, mig Pozsonyban csupán németül beszéltünk és tanultunk.
Atyám egy kántorhoz küldött iskolába, kinél a tan- és társalgási nyelv egyaránt magyar volt s igy 5 hónap alatt annyira elsajátitottam a magyar szót, hogy a többi gyermekek én utánam mondották a Miatyánkot, mely haladásomért a jó kántor szüleim előtt nagyon feldicsért. De mindez nem sokáig tartott igy. Szüleim lakhelyüket nagyon gyakran változtatták s majd Nyiregyházán majd Tokajon, majd S.-A. Ujhelyen laktunk.
Midőn 15 éves életkoromat elértem igy szólott atyám: Fiam, módom nem engedi, hogy tovább tanittassalak, anyagi körülményeim igen sulyosak; igyekezned kell tehát, hogy te is pénzt keress, és a háztartáshoz hozzájárulj.
Szégyenkezve kell bevallanom, hogy a tanuláshoz nagyon kevés hajlamom volt s igy örömmel tettem eleget atyám azon óhajának, hogy tanoncz legyek. Atyám csakhamar egy nyiregyházi szállitóhoz adott, de ezt alig 8 nap mulva ott hagytam, miután egy csekély mulasztásért kegyetlenül elpáholt. Kijelentém szüleimnek, hogy inkább a vizbe ugrom, semmint hozzá visszamenjek.
Ekkor magához vett atyám a szeszgyárba, hol csakhamar beavatott szakmájába. Eleinte igen meg volt velem elégedve, de rövid idő mulva oly regényolvasási düh lepett meg, hogy minden munkát elhanyagoltam, sőt egy sulyos mulasztásom következtében atyám elveszité állását. Ez végkép kihozta csendes nyugalmából, magához hivatott s kurtán-röviden világgá bocsátott a következő szavakkal: „Most már torkig vagyok veled; egy pillanatig sem maradsz tovább a házamban, szedd össze mihamarább czok-mokodat és takarodj.” Kevés időre e jelenet után egy táskával hátamon, melybe jó anyám némi fehérnemüt, 5 forintot s nehány pogácsát rakott, s egy bottal a kezemben az utczán találtam magamat. Itt kezdődik életem küzdelmes szakasza.
1869 május hava volt. Éppen 20 éves voltam. Már korábban az volt tervem, hogy valamely nagy város – Arad, Temesvár, vagy Budapest – nagyobb gyárában keressem szerencsémet. E tervhez képest tehát Arad felé intéztem lépteimet, mely városról ismerőseim csodadolgokat tudtak mesélni. Hogy a tulajdonomat képezett 5 forinttal miként vágtam magamat keresztül, arra már nem emlékezem, csak annyit tudok, hogy utam Nagyváradon vitt keresztül, hol egy jó ismerősemre bukkantam, kivel együtt folytatva utunkat, majd gyalog, majd kocsin, végre Aradra értünk. Utazásunk alatt Stern Ignácz – igy hitták barátomat – ki velem hasonló szakmát mivelt, minden szükségesről gondoskodott. Ő sem rendelkezett pénzzel, de volt utazási routinja, tudott kéregetés utján enni valót, szállást sőt pénzt is keriteni.
Mielőtt Aradra értünk volna, egyik éjjiszálláson az a malheuröm esett, hogy ellopták táskámat minden bennevalóstul együtt. Pajtásom mindenkép vigasztalt s erősen fogadkozott, hogy Aradra érkezve azonnal szerez alkalmazást.
Másnap reggel, junius 15-én beérkeztünk Aradra, hol pajtásom jól ismerős lévén, azonnal lakást keritett, melyért is együttesen 10 krt fizettünk, kapván érte egy szalmazsákot, vánkost s egy takarót. Ezen kivül – noha a gazdaasszonnyal ez iránt nem volt külön alkunk – kaptunk egy rengeteg sereg apró négylábút ingyen. Nem lévén ezekhez hozzá szokva, nem tudtam elaludni s alig vártam a hajnal hasadását. Barátom azonban oly jóizün szunyadt, mintha selyemvánkosok közt feküdt volna. Másnap reggel szolgálat után láttunk és pedig szerencsével, mert még aznap mindketten alkalmazást nyertünk a Neumann testvérek szeszgyárában.
Szerencse, hogy bizonyitványaim oldalzsebemben voltak, különben azok is eltüntek volna oldaltáskámmal együtt a lopott tárgyak ama ismeretlen birodalmába, melynek utját a rendőrség csak ritka esetekben ismeri.
Havifizetésem ez első állomásomon 35 forint volt, kenyéradóim nagyon meg voltak velem elégedve, azt hiszem, hogy az idegenben sokkal jobban viselkedtem mint otthon. Barátom nem sokáig tartott ki, azon természetek közé tartozott, kik nem tudnak egy helyben maradni.
Szüleimet azonnal értesitettem alkalmaztatásomról, kaptam is atyámtól nehány buzditó sort, melyeknek mód nélkül megörültem.
Mintegy 5 hó multával ujra levelet kaptam atyámtól melyben arról értesitett hogy maga vett át egy szeszgyárt, s miután megbizható embere egyáltalán nincsen, igyekezzem, hogy mielőbb hazajussak.
Atyám kérése parancs volt előttem, azonnal hátat forditék Aradnak és a Szabolcsmegyében fekvő P-Petribe siettem, hol atyám a gyárat átvette.
De ugylátszik isten rendelése volt, hogy ne legyek sokáig atyámmal együtt. A gyár dolgai nagyon rosszul folytak, ugy hogy annak tulajdonosa arra határozta el magát, hogy másnak adja azt át. Ez időben történt, hogy jó anyám is elhalálozott. E lelkicsapás mellett alig éreztük meg ama anyagi csapást, hogy minden ingóságunkat elkótyavetyélték. Atyám egész a nyomor szélére, csaknem a koldusbotra jutott.
Szegény öreg, hogy meg volt törve, de nekem is elment minden kedvem az otthon maradástól, aczélos, ifjonti tettvággyal vágytam a világba ujra szerencsét próbálni. Atyám a Nyiregyháza mellett fekvő Oros községben ismét állást kapott, hová azonnal átköltöztünk. Nehány hónapig még otthon maradtam, de tovább nem birtam elfojtani vágyamat, atyám tudta nélkül titkon utilevelet szereztem, összebeszéltem egy Leichtmann Henrik nevü fiatal emberrel, hogy Pestre megyünk szerencsét próbálni
Az 1870-ik év julius 10-én vasuton szerencsésen Pestre érkeztünk. A kerepesi-ut egyik vendéglőjében szállottunk meg, a hol is 10 krért éjji szállást kapván, másnap reggel munka után láttunk. Kisérőm szerencsésebb volt mint én, a közuti lóvasutnál nyomban alkalmazást nyert, mint vonatvezető. Nekem óvadékom nem lévén, nem pályázhattam ez állásra.
E közben hirül vettem, hogy az eszéki vasut épitéséhez felügyelőket keresnek, torkon ragadtam az alkalmat és azonnal ajánlkoztam. Nyomban fel is lettem fogadva, 40 frt havi fizetés s az épitési vonalig szabad gőzhajózási jeggyel. Másnap utaznunk kellett. Midőn a hajóban elhelyezkedtem, nem kis meglepetésemre azt tapasztaltam, hogy a hajóban csaknem 200 fiatal ember volt együtt, kik hasonló fizetéssel és czimmel lettek felfogadva. Volt is szörnyü elképedés. Vezetőnk azonban erősen biztatott, hogy mitől se tartsunk, minden rendben lesz, csak legyünk türelemmel. De hát mit is tehettünk volna! Körülbelül estéli 10 óra volt, midőn Gombosra megérkeztünk. Az eső patakokban omlott alá. Vezetőnk egy lámpással kezében vezette a csapatot, mely térdig érő sárban, éhes gyomorral és vaczogó fogakkal követte egy istentelen hosszu uton végig, mig végre egy deszkából összetákolt nagy bódéhoz értünk. A derék vezető egy szalmával telehintett kamarát jelölt ki mindnyájuknak közös éjjeli szállásul.
Most aztán kitört a vihar. Egyik a másikat túlkiabálta; némelyik fütött szobát áhitozott, másik enni való utáni vágyát fejezte ki hangosan, viszont a többiek a vezetőt kiabálták, ki azonban jónak látta idejekorán elillanni. De elvégre is a lamentátió mitsem használt, meg kellett barátkoznunk a hideggel, éhséggel és nedvességgel, sőt a szunyogok dünnyögését, csipését is el kelle szivelnünk, melyek pedig mind óriási mennyiségben tartózkodnak e mocsaras vidéken.
Másnap már kora reggel talpon volt mindenki, magam is rendkivüli kiváncsi voltam arra, hogy mi lesz velünk? Első voltam azok között, kik kimentek körülnézni. Nagyon kevés épületest találtam: sivár vidék, köröskörül viz, sovány cserjés, mely mostohán tenyészett a Duna és Dráva által öntözött talajon; ezt a látványt az eszéki vasuti vonal megkezdett földmunkálatai egészitették ki.
Összehivták az este érkezteket és röviden kijelentették előttük, hogy lássanak a munkához. „De hiszen” kiálták többen „mi felügyelőknek lettünk felfogadva!” Felügyelőnk a keleténél több van” viszonzá egy hatalmas kinézésü markos legény „nekünk munkásokra van szükségünk, a kinek nem tetszik, az mehet Isten hirével, fel is ut, le is ut.”
Nekem nem lehetett haboznom, tárczámban abszolut üresség, gyomromban égető éhességgel én magam kértem a vezetőt, hogy adjon munkát. Nehányad magammal, egy fakunyhóhoz vezetett bennünket, hol elláttak taligákkal és ásókkal s a már dolgozó munkásokhoz vezettek A Pestről lejött mintegy 200 ember közül alig maradt ott 24 óráig 40, a többiek a szélrózsa minden irányában szerte széledtek.
Három napnál tovább azonban nem birtam kiállani e munkát, mert kezeimet a taligatolás egészen feltörte.
Egy derék mérnök megszánta helyzetemet és magához kért. Hosszú lécczel és mérőszijjal kezemben kisértem őt a töltések hosszában. Ez az uj állapot már sokkal türhetőbb volt, ámbár még mindig erős küzdelmeket kellett vivnom. Készpénzt csak minden hó 1-én és 15-én kaptunk, addig csak bádogjegyeket. Az egész vonalon egy kantinos volt, melynek tulajdonosa egy pohárka pálinkáért 10 krt, egy krumplilevesért 10 krt és egy darabka húsért 30 krt kért, úgy hogy mire a 14 nap eltelt többel tartoztunk a vendéglősnek, mint a mennyit bérünk kitett, noha a napszám 1 frt 80 kr volt.
A mi engem illet, sikerült a mérnök kegyét egészen kinyernem, vele étkeztem, vele háltam, és eltekintve az irgalmatlan hosszu kutyagolásoktól, melyek alkalmával néha czipőm a sárban ragadt, helyzetem csaknem tűrhető volt. A fizetési napokon gyalog kellett a két mérföldnyire fekvő Zombor nevü helységbe menni. Ez utat azonban csak kétszer tettem meg, menekülni akartam minden áron e kietlen sivár vidék, nyomasztó hatásától, istenhozzádot mondtam tehát mérnökömnek, megköszöntem a tanusitott kegyet és utra keltem.
Vagyonom 15 frtnyi megtakaritott pénzemből állott, vigan mentem tehát kézi táskámmal a szomszédos Draunekbe, hogy hajóra üljek Eszék felé vitorlázandó, hol állást véltem kaphatni. Késő éjszaka érkeztem Eszékre s véletlenül olyan vendéglőbe szálltam, hol egész éjjen duhajkodtak és tánczoltak. De engem a zene hangjai hidegen hagytak, olyan álmos valék, hogy egyszer elalva, ágyudörgések sem ébresztettek volna fel. Egy hónap óta először történt, hogy ágyban nyughattam ki tagjaimat, nem csoda tehát, hogy már dél felé járt az idő, midőn felébredtem.
Eszékén 4 napig tartózkodtam a nélkül, hogy állást kaptam volna; véletlenül egy Trebits nevü ismerősömre bukkantam, ki arról biztositott, hogy Vukovárt okvetlenül kapok állást, adott is ajánlatot egy Singer nevü ottani gyártulajdonoshoz.
Csekély tőkécském szemlátomást olvadt s hogy egészen el ne párologjon egy fával és deszkákkal megrakott talpon utaztam néhány krajczárért másnap Vukovárra, hová szerencsésen megérkeztem.
Első dolgom volt Singer úrnál bemutatni magamat, ki azonnal felfogadott. De itt csak nagyon rövid ideig maradtam, nem tudtam főnökömmel megegyezni s ő 14 nap múlva elbocsátott szolgálatából.
De meg volt az az előnyöm, hogy szerződésünk értelmében egy egész hónapra kifizetett. Fizetésem 35 frt lévén, ebből némi költségek levonásával 26 frt készpénzem maradt, mi eddigi viszonyaimhoz képest valóságos tőkét képviselt előttem.
Innen Bajára hajóztam, de eredménytelenül, mert ott állást kapni nem tudtam.
Tengelyen folytattam tovább az utat, felhasználtam ugyanis egy gabonaszállitó parasztkocsit s azon Szabadkára jutottam. Állás tekintetében itt sem voltam szerencsésebb. Czélom az volt, hogy Temesvárra jussak, hol mint többektől hallám, nagy szeszgyárak vannak. Jegyet váltottam tehát Szegeden keresztül Temesvárra, hová szerencsésen megérkeztem.
Eddig minden jól ment, mert némi pénz volt zsebemben, de az csakhamar erősen fogyni kezdett mi nem csekély aggódással töltött el. Ekkor véletlen eszembe jutott, hogy többektől hallám, miszerint Stern nevü régi ismerősöm, kivel Aradon együtt voltunk alkalmazva, Temesvártt tartózkodik. Tudakozódtam utána s csakugyan értesültem, hogy ő ez idő szerint egy a Bega melletti faüzletben felügyelő. Sikerült őt feltalálnom s ő a legnagyobb vendégszeretettel fogadott, 8 napig tartózkodtam Temesvártt s ez idő alatt lakás és étellel ő látott el, persze az ennivaló rendesen hal, kukoriczakenyér és zöld paprikából állott, de pompásan izlett és ez a fődolog.
Temesvártt sikerült egy állást kapnom Szegedre Friedmann urhoz.
Elbucsúztam tehát Sterntől meleg hálaszavakkal emlékezve még a tőle vett jótéteményekért, és Szegedre utaztam.
Itt végre állandóbb alkalmazásra tettem szert; fizetésem havonta mintegy 60 frtra rugott.
Ekkor 1870-et irtunk, én éppen 21 éves voltam, tehát túl az első katonasoron, melyen hadi szolgálatra alkalmatlannak nyilvánittattam. Most a második korosztály sorozásához kaptam meghivót, tehát akarva nem akarva ki kellett főnökömtől 8 napra kéredzkednem. Nagyon vigasztalan választ vettem tőle, amennyiben kijelenté, hogy nem bizonyos, hogy az általam elfoglalt állást visszatértemkor újra elfoglalhatom-e.
Miután atyám időközben egy Beregszász melletti pusztán új alkalmazást nyert, és reám reflektált, lemondtam állásomról és félévi tartózkodás után 150 frt megtakaritott pénzzel elhagytam Szegedet.
Másodszori soroztatásom szintén szerencsés lefolyásu volt. Az elnöklő szolgabiró kérdezte ugyan tőlem, hogy mi akarok lenni, huszár-e vagy bakkancsos? én azonban alkalmatlanságom tudatában a kedélyes czigány ismert válaszát adtam, mondván, hogy legjobban szeretnék obsitos generális lenni. Erre aztán hangos kaczaj között alkalmatlannak nyilvánittattam.
Most rohanva siettem atyámhoz a pusztára, hol a gyár már teljes üzemében állott, s hol tárt karokkal fogadtak, mert nagy szükség volt vezető erőre. De mint már fennebb emlitém, a végzet sehogy sem akarta, hogy én atyámnál hosszabban együtt legyek. Daczára annak, hogy a gyár pompás üzleteket csinált, és atyám az igényeknek teljesen megfelelt: a jószágkezelő alávalóságának sikerült őt a tulajdonos kegyeiből kiugratni, ki is őt hirtelen elbocsátá szolgálatából. Télnek idején történt, atyám magánkivül volt s nekem kellett őt bátoritani és vigasztalni, sőt sokszor az aggódás lepett meg, hogy szegény feje valami szomoru csinyt követ el önmaga ellen. Ekkor történt hogy egy Pick nevü távoli rokonunk őt magához fogadta, persze csekélyke fizetéssel, melyből alig-alig volt képes gyermekeit nevelni.
Az én bátorságom azonban a legcsekélyebb rés sem volt ütve, elhatároztam, hogy atyámmal többé nem lépek egy üzletbe, miután az eddig mindannyiszor kudarcczal végződött.
Egy ideig – alkalmazást szerzendő – a vidéket utaztam körül. Ez sikerült is, a mennyiben egy Weisz nevü gyárosnál mint második munkavezető szerződtetve lettem 50 frt havi fizetéssel.
A szerencse kedvezéséből végre sikerült tehát állandóbb tartozkodási helyre szert tennem. Itt maradtam ugyanis 1871. oktober havától egész – 1872 junius haváig.
Itt következett be életemben az a fordulópont, melynél eddigi hivatásomnak hátat forditva, szigoruan eltökéltem más uton keresni meg kenyeremet.
Körülbelül egy hónappal a szeszégetési évad lezárása előtt lehetett. A gépezetet összefogó szijjak szabályozása az én teendőim közzé tartozott.
A mennyiben ismerőseim és barátaim közül többen, kik e sorokat olvasandják, nem igen ismerősök a gyárakban levő gépek müködésével, némi felületes magyarázattal leszek bátor ezt illetőleg szolgálni. A nagyobb gyárakban a gőzgép transmissiók segélyével hozza mozgásba a czélnak megfelelő objektumokat. A szükséghez képest a transmissiókra vannak elhelyezve a mozgásba hozandó tárgyak, például harántosan fekvő öntött vaslapok, melyeket ismét egy széles szijj köt össze. Az én felügyeletemre lett bizva, hogy a szijjakkal való eme összeköttetést eszközöljem, vagy valamely munkással eszközöltessem. A kényelem okáért egy munkást tanitottam be, ki ezt a munkát rendesen elvégezte.
Egyik napon utasitottam e munkást, hogy a gyár II-ik emeletén levő nyomó gépet hozza mozgásba. E hely rendesen nedves és csúszós vala. Miután az időjárás hideg volt, az emlitett munkás egy hosszuszőrü gubát viselt. Midőn a szijjat a lapra helyezni akarta, lába megcsuszott és a transmissióra esett, mely épp akkor szédületes gyorsasággal forgott. Ennek küllői kérlelhetetlen erővel ragadták meg a guba hosszu szőrét s nehány pillanat alatt 20-szor forgott meg rajta a szerencsétlen ember, kinek feje addig ütődött egy kiálló deszkába, mig az törzsétől el nem vált s odébb nem gurult.
Alig nehány lépésnyire állottam tőle. E borzasztó, vérfagyasztó látvány néhány pillanatra teljesen megdermesztett. Csakhamar őrült sikongással segélyért kiálték, de persze már minden késő volt. Megállitották ugyan rögtön a gépet, de csak azért, hogy egy szerencsétlenül járt ember roncsait szedjék ki belőle.
E katasztrófa után senki sem akart a szijjraigazitásra vállalkozni, magamnak kellett azt elvégezni; képzelhető, hogy minő lelkiállapotban! Ama fejnélküli törzs, az odébb guruló véres fő mindig szemem előtt lebegett.
Nyolcz napra rá véletlenül magam is a transmissióra estem, de néhány zúzodási sebet leszámitva, szerencsésen kijutottam belőle.
Itt. ezen a helyen, ez alkalommal tettem erős fogadást, hogy soha többé szeszgyárban nem dolgozom, hanem más pályán igyekezem kenyeremet megkeresni.
Tettek ezután szeszgyárosok nem egy csábitó ajánlatot nekem, de inkább daczoltam az éhség gyötrelmeivel, inkább görnyedtem napszámos munkában, semhogy fogadásomhoz hütlen lettem volna.

II. Rész
Az 1872-ik év junius havát jelzette a naptár, midőn 200 frt megtakaritott pénzzel kiléptem a szeszgyárból. Eltökélt szándékom volt minden kezem ügyébe eső üzletet elfogadni, bármely szakhoz tartozzék is az.
Ámde ember tervez, isten végez. Négy hó alatt, széltébe-hosszába beutaztam az egész környéket a nélkül, hogy bármily csekély fizetéssel is alkalmazást nyertem volna. Nagyon ismert lévén a vidéken akárminő állást még sem fogadhattam volna el, igy például pinczérnek nem állhattam be, bántott volna a gondolat, kiszolgálni esetleg olyan embereket, kik engem otthonról, mint afféle vidéki gavallért ismertek.
Tellett az idő, fogyott a pénz, (október havában már 40 frtra olvadt le a pénzkészletem.)
Akkor tájt nagyon sokat beszéltek a bécsi világkiállitásról s én rögtön belekapaszkodtam abba a gondolatba, hogy ott szerzek magamnak existenciát. Nem sokat teketóriáztam tehát, elbucsuztam apámtól, ki akkor az utóbb emlitett szeszgyárban lakott, nehány bucsulátogást tettem ismerőseimnél s már október 20-án utban valék Bécs felé. Pozsonyban félbe szakitottam az utazást, hogy Verbón lakó nagybátyáimat meglátogassam. Azon feltevésemben, hogy itt gazdag rokonokra találok, határozottan csalódtam s noha Móricz nagybátyám részéről az atyafiságos sziveslátás minden figyelmébe részesültem, mégis nehány napi ott időzés után elhagytam a rokoni kört, folytatva tovább utamat Pozsonyig kocsin, onnan pedig Bécsig vasuton.
November hó 2-án elértem óhajtott czélomat vagyis megérkeztem Bécsbe s midőn ott pénzemet megszámláltam sovány 10 frt fityegett pénztárczámban. Nehogy ama veszélybe rohanjak, hogy e nagy városban utolsó krig elfogyjon a pénzem, 10 frtot kabátomba varrtam azon elhatározással, hogy ahhoz csak a végszükség esetén nyulok.
Pozsonytól Bécsig utaztamban egy Schvartz József nevü fiatal kereskedősegéddel kötöttem ismeretséget, kit hozzám hasonlóan az a gondolat lelkesitett, hogy Bécsben alapitja meg szerencséjét.
Bécsbe érve az ő tanácsára egy a Novara-utczában fekvő éjjeli szállót kerestünk fel, hol egy ágy ára éjjente 40 krba került. De előbb okmányainkat kellett előmutatni, azután megvizsgálták vajjon fehérnemüink tiszták-e s csak azután kaptuk meg az ágy számát.
Több termen mentünk végig, melyek mindegyikében mintegy 60 ágy állott, mig végre a mi számainkkal jelzett ágyakhoz értünk. Fáradtan dőltünk le kiki a magáéban s másnap reggel jó későn ébredtünk fel.
Utitársam már korábban szolgált Bécsben s igy nem hiányzott nála a kellő tájékozottság. Az első napokban egy pillanatra sem bocsátám szem elől, mindig sarkában voltam.
Barmiként takarékoskodtam is, kiadásaim mégis 1 frtra rugtak naponta, igyekeznem kellett tehát mielőbb álláshoz jutni. Ez azonban sehogysem akart sikerülni, bár lábaim majd kisebesedtek a naphosszat való untalan járáskeléstől.
Ha például valamely lap hirdetései között azt találtam, hogy valahol egy fiatal ember mint magtáros vagy más egyéb kerestetik, úgy bizonyosan én voltam az első jelentkező, de – fájdalom – mindannyiszor hasztalan.
Igy telt el 8 nap. Pénzem, kivéve a kabátba varrott összeget, utolsó krajczárig elfogyott, s nekem még mindig nem volt kilátásom álláshoz juthatni. Ekkor nehány fiatal ember az enyimhez hasonló helyzetben volt, arra tökélte el magát, hogy a kiállitás akkoriban keletkező épitéseinél mint napszámosok fognak alkalmazást keresni. Én habozás nélkül hozzájuk szegődtem, együttesen kimentünk a kiállitásba, hol 1 frt 80 kr. napidijjal fel lettünk fogadva. De ezt a napszámos munkát folytatni ismét csak 3 napig voltam képes, a többiek már előbb elpárologtak, a téglahordás testrontó munkáját nem birták még addig sem kiállani. Az én kezeim is hólyagokkal voltak tele. Nehány napig 3 fiatal ismerősömmel kereszt-kasul jártuk a várost, hogy valamikép foglalkozásra tegyünk szert – de utunk eredménytelen maradt.
Hogy lakáspénzt ne kelljen fizetnünk, éjhosszat mászkáltunk egyik kávéházból a másikba, hajnalhasadtával – a változatosság okáért egy pálinkás boltba tértünk be, hol 2 kr. áru bundapálinka megivása mellett valamennyien megvártunk a fényes nappalt.
A dolgok ezen folyása sehogysem volt inyemre, pénzem ujra fogyatékán állott, zsebemben alig maradt 2 frt. Ekkor már a föntebb emlitett 3 fiatal emberrel arra határoztuk el magunkat, hogy haladéktalanul hátat forditunk Bécs városának és Pestre megyünk szerencsénket megkisérleni. E fiatal emberek ugyanis mindannyian pesti gyerekek voltak s csak azért hagyták el a magyar fővárost, mert a kiállitási időszak aranyhegyekkel kecsegtette őket. Eleinte vigan éltek s igy mi sem természetesebb, mint hogy pénzük csakhamar, miként illó pára, eltünt zsebükből. Feljövet ujjaikon gyürük ragyogtak, mellényükön arany láncz diszlett – s most sokkal zülöttebben néztek ki mint én, ki minden balszerencse daczára vigyáztam, hogy külsőm el ne veszitse a tisztességes kinézést. Most pedig e három ifju, kik közül az egyik könyvvezető, a másik kereskedősegéd, s a harmadik aranymüves volt, ugy nézett ki mint egy-egy ágról szakadt csavargó.
Arról, hogy még van pénzem, mélyen hallgattam, mert különben meg kellett volna velük azt osztanom.
Elhatároztuk, hogy egy hajóra csempésszük magunkat, mely bennünket Pozsonyig lesz viendő. E terv szerencsésen sikerült is, a mennyiben a könyvvezető jó ismerőse lévén a hajó kormányzójának, annak segélyével ingyen eljutottunk Pozsonyig.
Korom sötét éjjel érkeztünk meg ide, s egy ideig czéltalanul álltunk tétova tekintetekkel. Majd neki indultunk az éjnek s csak úgy találomra egy vendéglőbe tértünk be, hol szállást kértünk. De úgy látszik az érdemes vendéglős külsőnk iránt nem nagy bizalommal viseltetett, mert azzal a rövid megjegyzéssel, hogy minden szoba el van foglalva, becsapta orrunk elől az ajtót.
Ekkor szerencsés gondolat villant át agyamon, az jutott ugyanis eszembe hogy atyámnak egy Goldschmidt nevü távoli rokona lakik a zsidó-utczában. A házat még kora gyerekkoromban igen jól ismertem, nagyon sokat mászkáltam benne, és mindig igen kedvelt vendég voltam. Javaslatot tettem tehát társaimnak, hogy oda vezetem őket. Természetes, hogy a javaslat egyhangulag el lett fogadva s azonnal foganatositva. A ház tájára érve, egy véletlenül arra menő embert megkérdeztem, vajjon Goldschmidt ott lakik-e még? Igenlőleg válaszolt és meg is mutatta a házba vezető ajtót. Zörgettem, nehány másodpercz mulva világosság derengett az egyik ablakból annak jeléül, hogy a zörgést meghallották. Körülbelül éjjeli 11 óra lehetett, midőn az ajtót kinyitották és a ház egyik szobájába egy tisztes agg férfi elé vezettek. Azonnal megismertem benne Goldschmidtet. Kérdésére, hogy mit kivánok e szokatlan időben tőle, rövid szavakkal elébe tártam helyzetemet s magam valamint társaim részére éjjeli szállást kértem.
Eleinte csupán engem nyilatkozott hajlandónak éjji vendégül elfogadni – felajánlva kényelmes divánját szobájában – de nagy sokára engedett unszoló kéréseimnek s pajtásaimat is elszállásolta egy kamarába – persze zsupszalmán.
Másnap a reggelihez vendégül hivattam, melynek elköltése után részletesen el kellett beszélnem viselt dolgaimat és családom körülményeit. Természetes, hogy az ebédre szóló meghivást készséggel fogadtam el. Pajtásaimmal abban állapodtunk meg, hogy ebéd után kelünk utra Pest felé – és pedig az apostolok lovain. De az én szeretetreméltó gazdám azzal koronázta meg eddigi szivességeit, hogy 10 frtot adott azzal a megjegyzéssel, miszerint egyedül utazzam Pestre vasuton. Kijelenté egyuttal, hogy atyám iránt nagy hálára van kötelezve. Nagyon kért, hagynám cserben barátaimat, kik azon zülötten, a mint előtte megjelentek, nagyon rossz benyomást tettek reá. Hallgattam tanácsára, s midőn délután találkoztam velük, kijelentém nekik, hogy most még nem vagyok hajlandó utra kelni. Csak nagy nehezen tudták magukat elhatározni, hogy nálam nélkül utra keljenek, mert gyakran, ha néhány krajczárra volt szükségünk, rendesen én rántottam ki őket a zavarból. De hát hasztalanul – válnunk kellett. Elhatároztuk azonban, hogy Pesten találkozni fogunk és pedig a király utczában levő Weisz-féle kávéházat állapitottuk meg a találka helyéül.
De bizon nem találkoztunk mindnyájan. Az aranymüves munkát kapott Pozsonyban, a könyvvezető pedig, kinek szülei jó anyagi viszonyok közt éltek Pesten, elfeledkezett rólunk, csak a kereskedő jelent meg pontosan. Siralmas panaszokat hallottam helyzete felől. „Ha még tovább igy megy – mondá – úgy felkötöm magamat.” Igyekeztem őt mindenkép vigasztalni, noha magam is igen vigasztalan helyzetben valék, biztattam – mondván – hogy vegyen példát rólam, ki e nagy városban egész idegenül állok; neki pedig saját szája vallása szerint legalább lakása és kosztja van szüleinél.
(Még most is, ha hébe-korba találkozom vele – most helyi ügynök – mosolyogva emlékezünk meg az akkori siralmas helyzetről.)
Hogy történetem fonalát el ne veszitsem, oda kell visszatérnem, hogy Goldschmidttal váltott érzékeny búcsu után 1872. november 25-én érkeztem meg minden nagyobb baj nélkül Budapestre.

III. Rész
Pestre érkeztemkor anyagi helyzetem éppenséggel nem volt fényesnek mondható. El is tökéltem szigoruan, hogy bizonytalan czélok többé nem csábitanak el a fővárosból; itt akartam megállapitani jövőmet. A küzdelem nem, de a koborlás kifárasztotta munkakedvemet azonban ruganyosnak éreztem.
Egy másik barátommal 3 frtért közösen béreltünk ki egy pinczelakásban ágyat. Összes pénzkészletem 5 frt volt, ebből egy frtot előleget kellvén adni, maradt nem egész 4 frtom. Ezzel a pénzzel a takarékosság valódi csodamüveit végeztem; 20 krból éltem naponként.
Kedves olvasóm! Te bizonyára kételkedő mosollyal fogod- e sorokat elolvasni, 20 krból élni! Hogy lehet az?
Nos hát! röviden megfejtem neked e talányszerü életmódot. Először is kenyeret vettem 40 krért mely egy egész hétig eltartott. A reggelim 5 kr áru kávéból állott, vacsorára 4–5 krért sajtot vagy szalonnát ettem, ebédelni pedig a Valeró-utczai népkonyhába jártam, hol 10 krért hatalmas étvággyal ettem a szigoruan egyszerü menüt.
Akkoriban az Erzsébet-téren levő Francais kávéház volt a helynélküli segédek s egyéb individiumok gyülhelye. Én is oda jártam, de éltem azzal az óvatossággal, hogy soha 3 óra előtt nem mentem be, nehogy kávét kelljen vennem.
Igy telt el 14 nap, mikor is arról értesültem hogy a Deutsch testvéreknél a bálvány-utczában az ujsághoz egy irnok kerestetik. Rögtön oda siettem s azonnal alkalmazást nyertem 1 frt 20 kr napidijjal, de azon kijelentéssel hogy ez nem állandó alkalmazás és ezért bármikor elbocsáthatnak. Mind a mellett kaptam az alkalmon, hogy közvetlen nyomoruságomon segitsek, mert a lakásbérrel máris tartozásban voltam.
Munkám czimszallagok irásából állott, melyben nagy gyakorlatra tevén szert, munkaadóim meg voltak velem elégedve.
Egy hónap mulva azonban munkahiány következtében el lettem bocsátva. Daczára hogy valamivel jobban éltem, mint előbb, mégis megtakaritottam 15 frtot. Ez összeg azonban nagyon apadt és már felére olvadt le, mert erősen romlásnak indult nehány ruhadarabomat ujakkal kellett kicserélni.
Attól eltekintve, hogy régi lakásomat elhagytam s egy özvegynél vettem ujat, visszatértem előbbi életmódomhoz. Ismét ellátogattam szorgalmasan a Francais kávéházba, hol egy délután azt olvastam valamely lap hirdetési rovatában, hogy egy magtáros kerestetik rögtöni alkalmazással. Megjegyeztem magamnak a czimet és gyors léptekkel oda siettem. A czim egy király-utczai tudakozó intézet irodájába vezetett. Egy fiatal ember fogadott, kinek röviden előadtam, hogy a hirdetett magtárosi állás elnyeréseért jöttem.
A fiatal ember udvariasan székkel kinált meg s azt kérdezte, hogy birom-e a magyar és német nyelvet irás és olvasásban.
Igenlő válaszomra kijelentette, hogy az állás már holnap elfoglalható, de előbb 2 frt beiratási dijat kell fizetnem, továbbá 10 frtnyi jutalmat, ha két hétig birlalom az állást. A fizetésem ugymond 50 frt lesz. Én gyanutlanul zsebembe nyultam és lefizettem a 2 frtnyi dijat. Bizonyitványaimat azzal hagytam ott hogy másnap az állás elfoglalása végett az illető helyre fognak vezetni.
Örömtől repeső szivvel tértem haza hol fűnek-fának eldicsekedtem, milyen pompás állásra tettem szert. Képzelhetik azonban kinos meglepetésemet, midőn valaki azt jegyezte meg, hogy ne igen bizzam abba a tudakozó intézetbeli fiatal emberbe, mert az egy ismert szédelgő. Alig vártam hogy holnap legyen, korán keltem s 10 óra helyett már 9 órakor ott voltam az irodába, hol mint az előbbi napon a legválogatottabb udvariassággal fogadtak.
Az urfi egy Pollak nevü szállitóhoz utasitott, azzal a megjegyzéssel, hogy ne a czég főnökéhez, hanem annak Grünwald nevü könyvvezetőjéhez forduljak. Áh – gondolám – tehát helytelen volt az otthoniak gyanusitása. Pedig dehogy volt!
De lássuk csak mi történt? Minden baj nélkül eljutottam ahhoz a Grünwald urhoz, ki hidegen fogadott, miután végig mért tekintetével röviden azt kérdezte: voltam-e már szállitóüzletben?
– Nem. – válaszolám.
– Sajnálom, akkor nem alkalmazhatom, mert főnököm csakis e téren gyakorolt embert acceptál.
Képzelhető, mily hosszu orral tértem vissza az elhelyező intézetbe, ahhoz a mosolygó urfihoz. Kaptam tőle egy csomó üres biztatást, és semmi egyebet.
(Csak később tudtam meg, hogy az a Grünwald egy kézre játszott a tudakozó intézet tulajdonosával, ő volt ugyanis a villámháritó, kihez mindenkit utasitott, s ki viszont mindenkit valami ürügy alatt visszautasitott. A ki például francziául tudott, attól azt kivánta, hogy olaszul tudjon stb.)
Küzdelmes életem ezen korszakában balsorsom egy másik szédelgő karjaiba is vezetett, s csak hajszálon mult, hogy azokból valahogy épen kiszabadultam.
A dolog igy történt. Az én mosolygó képü elegáns közvetitőm egyszer azzal a hirrel lep meg, hogy volna számomra egy pompás állás, mint pénzbehajtó valami Steiner nevü tudakozóintézet tulajdonosánál, kinek üzlete a váczi uton van a Kasselik-féle házban. Ugy, de ez állás elnyeréséhez – mely 50 frt havi javadalmazással volna összekötve – 100 frt óvadék kell.
Nekem hirtelen eszembe jut, hogy apámnak van egy sorsjegye, melynek részletivére már több mint 100 frtot fizetett. Azonnal irtam atyámnak egy meleghangu levelet, melyben feltártam előtte helyzetemet, s arra kértem, hogy küldené el a részletivet, hogy én azt óvadék gyanánt használhassam.
Biztosra vettem, hogy apám egy pillanatig sem fog habozni e szivességgel kétségbeejtő helyzetemen segiteni, s nem is csalatkoztam, mert postafordultával már birtokában voltam a részletivnek. Miután Steiner urnak bemutattak, átadtam azt neki s mindjárt másnap elfoglaltam nála az állást.
Itt nem csekély meglepetés várakozott reám, azt találtam ugyanis az irodában, hogy ott négy fiatal ember volt hozzám hasonló minőségben alkalmazva, ki 100, ki 200 frt óvadékkal.
Gyanakodni kezdtem, s gyanumat nem csekély mérvben támogatta az a körülmény, hogy mindnyájan inkasszánsokként lettünk felfogadva, de az inkasszálni való teljességgel hiányzott.
Mi sem természetesebb, mint hogy napról-napra nyugtalanabbak lettünk, s miután kölcsönösen nyilt vallomást tettünk egymásnak, csakhamar tisztába jöttünk azzal, hogy egy közönséges cautio-szédelgővel van dolgunk.
Elhatároztuk, hogy közös actióval igyekezünk kijutni a hinárból, illetőleg pénzünkhöz jutni. Először Steiner előtt példálóztunk, mire ő kijelenté, hogy igen rövid idő alatt megnősül, egy 8000 frtos parthiet csinál s igy nincs okunk félni.
De ez a biztatás – tekintve a körülményeket – nem igen volt alkalmas nyugtalanságunkat eloszlatni, s miután még nehány napig hasztalan várakoztunk, és semmi biztató fordulat be nem állott, a hatósághoz folyamodtunk, feljelentvén a tisztelt mákvirágot.
E feljelentés folytán kisült, hogy a részletivem már 40 fttig el volt zálogositva s hogy a többi fiatal ember óvadékát is nagy részben elköltötte a szédelgő saját czéljaira.
Megkapták-e azok pénzüket, vagy nem, azt nem tudom, reám nézve megvolt a hatóság intézkedésének az az üdvös eredménye, hogy harmadnap birtokába jutottam a részletivnek.
De mindazonáltal helyzetem igen nyomoruságos volt, mert noha 7 frtot lefizettem az állás szerzéséért, mégis állás és jövedelem nélkül állottam, sőt már adósságaim voltak.
Elpanaszoltam ujra egy hosszu levélben siralmas helyzetemet atyámnak, ki azt tanácsolta, hogy adjam el a részletivet, s tartsam meg az érte kapandó összeg felét.
Nagy keserüséggel töltött el, hogy e tanácsot el kelle fogadnom, de végre is a nyomor – e nagy mester – rákényszeritett. 80 frtot kaptam a részletivért s első dolgom volt ez összeg felét haza küldeni, igy miután adósságaimat kifizettem, még mindig 18 frt birtokába maradtam, mi akkori viszonyaim közt igen csinos összegecskének volt mondható. Ezentúl is hü maradtam eddigi takarékos életemhez.
A sors kegye azonban egészen elfordulni látszott tőlem, minden fáradozásom állást kaphatni hiúnak bizonyult be. Pedig mászkáltam reggeltől napestig, kilincset kilincs után nyitogattam, szóval elkövettem minden emberileg képzelhetőt – de hasztalan.
Hogy a legvégső nyomortól megszabaduljak egy alkalommal hajnali 2 órakor keltem fel azzal az eltökéléssel, hogy napszámot keresek. A váczi és szerecsen-utcza sarkára állottam, hol nemsokára 10 más napszámossal együtt egy pinczébe zsákolásra fel lettem fogadva. Habozás nélkül elfogadtam a napszámot s neki állottam annak valóban terhes s mindennek fölötte előttem szokatlan munkának. De másnap azzal az indokolással, hogy nem vagyok elég erős, elbocsátottak.
Több napi veszteglés és nyomorkodás után mint valódi szerencsét üdvözöltem egy Schenker nevü uri ember azon ajánlatát, hogy legyek üzlettársa Az illetővel még Steinernél ismerkedtem meg. Szintén tudakozó intézete volt az üllői uton. Ugy állapodtunk meg, hogy a bevétel egy harmada engem fog illetni, e mellett szabad lakást is kaptam az üzlet helyiségben, hová azonnal átköltöztem.
Itt is eleinte minden pompásan ment: hamar beleéltem magamat uj helyzetemben, mindenfelé névjegyeket osztottam ki, a czég „Schenker és társa” nevet viselt. Az üzlet nem ment rosszul, de rövid 4 hó után teljesen megundorodtam tőle. Nem tudtam ugyanis 10 lépést tenni az utczán, hogy valaki, ki a beiratási dijt nálunk lefizette, de helyet nem kapott, meg ne szólitott volna. Egy ilyen pláne nyilvánosan inzultált a legbecsmérlőbb kifejezésekkel, minők: gazember, tolvaj, bitang stb. úgy, hogy egész népcsődület támadt körültünk. Alig tudtam tőle megszabadulni.
Első dolgom volt Schenker úrnak felmondani, de ő azt nem akarta elfogadni s igy még egy hónapig ott kellett maradnom.
Sorsom eddigi folyása még türhető volt, de a sors könyvében az volt megirva, hogy ki kell üritenem a nyomor poharát egész fenekéig.
Schenkertől való távozásom után ugyanis csaknem egy egész évig kinzott a váltóláz, mely minden 4-ik nap látogatott meg, s ha nagy ritkán el is maradt egy-két hétig, ujabb rohammal visszatért. Egy ismerős családnál laktam, de betegség első három hete után a szobaasszony, attól tartva, hogy betegségem ragályos természetü, felmondta a lakást, a nélkül, hogy pénzt fogadott volna el tőlem. Innen tehát a Schiffmanns-téren lakó Mayer nevü családhoz költöztem. Hosszas hajhászás után találtam a Légrády-féle nyomdában heti 6 frt bérrel, mint volonteur alkalmazást. De betegségem folytán ott csak 8 napig birtam kitartani. Ezentúl éltem egy jó ideig a nyomoruságos tengődés legzavarosabb képet tünteti fel. Betegségem következtében 10-szer is meg kellett foglalkozásomat változtatni. Majd egy váczi úti pálinkamérésben szegődtem, hol a piaczra a kosarat az asszony után kellett czipelnem, ki tót napszámosokat élelmezett; majd csapos legénynek állottam, majd pinczér egy kávémérésben, majd ismét egy kávéházban tekeőr (marqueur) lettem. De még dúsabb változatosságú is lett életem. Beszegődtem ugyanis mint futoncz egy ruhakereskedésbe, majd mint bolti szolga egy nagykereskedésbe, majd egy ócska ruhakereskedő fogadott fel mint kundsaft hajhácsót a utczára. Voltam statiszta a szinházakban, felügyelő egy kerepesi uti fakereskedésben, de betegségem mindenünnen elkergetett.
A nyomor, a kétségbeesés hányt vetett egy helyről a másikra. Rövid nyomorteli veszteglés után egy Löwy nevü ismerősömnél, ki akkor nyitott nyomdát, találtam alkalmazást heti 5 frtnyi bérrel, melyet ő fokonkint 20 frtra igért felemelni. Hévvel láttam neki ez uj foglalkozásnak, mely eleinte abból állott, hogy névjegyeket nyomtam egy amerikai gyorssajtón. Később a szedést kellett volna megtanulnom.
Ez időben lázam kissé szünetelt, de nem birtam elég önmérséklettel, hogy evés tekintetében szabályos életrendet kövessek. Pokoli étvágyam volt folyton, s én azt kielégitendő mindent össze-vissza ettem, úgy hogy a váltóláz egész vehementiájával ujra birtokába vett.
Egy orvos ajánlatára tehát, ki tüzetesen megvizsgált, elhatároztam, hogy a kórházba megyek, mert – ugymond – csakis ott remélhetem a gyökeres felgyógyulást.
Betegségem annyira elcsigázott, hogy az utczán járókelők mély szánalommal eltelve nézték sápadt, sovány arczomat. Nagy nehezen elhatároztam tehát magamat, hogy csakugyan a kórházba megyek. Az izraelita hitközség akkori elnöke megindult siralmas helyzetemen s kieszközölte, hogy az izraelita kórházba dijtalanul felvétessem. Akkortájt éppen javában dühöngött a kolera, a kórház telistele volt betegekkel, de szerencsémre egy kolerabeteg meghalt s igy birtokba vehettem az üresen hagyott ágyat. A kúra leginkább a diätikus életmódra szoritkozott, keménymagos levesnél alig kaptam egyebet enni, s igy farkasétvágyam borzasztóan kinzott, annyira, hogy osztályosaim a nyomorban, a szomszéd ágyakban fekvő betegek megszántak és zsemledarabokkal traktáltak. Négy krajczárjával fizettem meg minden zsemlyét, melyet kivülről hoztak, de két hét mulva már többet kaptam enni, 4 hét mulva pedig mint teljesen felépült hagyhattam el a kórházat.
Kijövet nehány napig egészen pénz nélkül lézengtem Budapest utczáin, hogy valamit ehessek utolsó ruhadarabjaimat kellett pocsék áron elvesztegetnem. Lakásom Mayeréknél volt, kiknek egy hónapi ház- vagy helyesebben ágybérrel tartoztam, de kik azért szivesen láttak viszont, sőt nehány napig mint reconvalescenst gyengéden ápoltak. Erőm valamely komolyabb munkámhoz nem lévén, egy laktársam tanácsára elhatároztam, hogy hordár leszek. Rögtön felkerestem e testület érdemes igazgatóját, ki hosszabb kérésemre, daczára, hogy a szokásos 5 frtnyi óvadékot letenni nem tudtam, felvett a testületbe.
Miután az express-hordárok uniformisába bujtattak első állóhelyül számomra a Zrinyi- és korona-utcza sarka lett számomra kijelölve. A testület pénztárába e helyért naponta 15 krt kelle fizetnem, melyet egy ellenőr hajtott be.
Hogy nem volt valami selyemdolgom, az könnyen elképzelhető, ugyanott 5 hordár állott, kik sanda, neheztelő szemekkel nézték az új jövevényt. Már első nap magam ellen haragitottam őket, sikerült ugyanis egy jó megbizást kapnom: egy csokor elviteléért 1 frtot. No hiszen volt mit hallgatnom. De később alig kerestem annyit, hogy a legközvetlenebb szükségleteimet fedezni tudtam volna. A hét végén még a 60 krt sem voltam képes lefizetni az inkasszáló ellenőrnek.
Azon kérésemre, hogy más helyet adna, a Frohner szállóhoz állitott, de innen az ott álló hordárok csupa kenyéririgységből valósággal elkergettek.
Ide-oda dobatva 10-szer is változtattam helyemet mint hordár – azon hiú reményben, hogy majd csak jobb sorom lesz. De minden törekvésem hasztalan volt, a sors könyvébe az volt megirva, hogy ne mint hordár végezzem pályafutásomat.
Minthogy az ellenőrnek már két heti dijjal voltam hátralékban, egyszerűen elcsaptak, elvették a sapkát és megfosztottak hordári méltóságom minden külső jelvényeitől.
Ismét bekövetkeztek a faczér napok küzdelmei, a lótás-futás, hajhásszás és mi legszomorúbb: a koplalás. A közvetlen nyomor elől menekülendő a dunaszabályozási munkálatoknál mint napszámos vállaltam alkalmazást.
De mint már többször, ugy ez alkalommal is túlbecsültem erőmet, s azt a nehéz munkát ott a Margit-sziget tájékán csak három napig birtam ki, melyért is 4 frt 50 krnyi dijat tettem zsebre.
Eddig siralmas helyzetemről nem igen értesitettem atyámat, ki még mindig Picknél volt szolgálatban. Nem akartam szivét neheziteni azzal, hogy hosszabb betegségem lefolyásától értesitsem, sőt mindig azzal áltattam, hogy helyzetem itt fent eléggé türhető.
E közben egy lesújtó gyászhir érkezett hazulról, atyám arról értesitett, hogy egyik nővérem meghalt, s hogy nagyon szeretné, ha a másik Pestre jönne fel s támogatásom segélyével valami existencziát szerezne magának.
Beszéltem szobaasszonyommal s ő azt tanácsolta, hogy csak hozassam fel, s ő is segédkezet fog nyujtani, hogy mint varrónő boldogulhasson. Nővérem csakugyan meg is érkezett nemsokára, velem egy lakásba szállásoltam el, s hála az égnek mindig volt annyi keresete, a miből tisztességesen megélhetett.
Én ujabban a bekövetkezett választások alkalmából a városházán kaptam lajstrom-másolói foglalkozást. Persze ez csak 20 napig tartott, de két 2 frt napidijjal volt egybekötve. A fizetést csak a választások után voltunk megkapandók s igy pénzem nagyon szüken lévén, ismét a népkonyhai intézményre szorultam. Csak lopva mertem a népkonyhát meglátogatni, nehogy ujabb, előkelőbb ismerőseim közül valaki meglásson.
De vacsorák dolgában pompásan folytak dolgaim, mert rendesen alkotmányos traktákban részesültem.
Fájdalom ez az uri állapot nem sokáig tartott, mert onnan kilépve csekély megtakaritott tőkém nagyon hamar elfogyott s miután két hónapig semminemü alkalmazásra szert tenni nem tudtam, oly inséges helyzetbe jutottam, mint még az előtt soha.
Nemcsak összes ruháimat kellett eladnom, de még a lakást is felmondták, s igy az sem volt, hogy hová hajtsam le fejemet. Oh nem egyszer láttam a felkelő napot ott a budai hegyek közt lenyugodni a nélkül, hogy valamit ettem volna, éjszaka pedig kávéházból kávéházba koboroltam és székeken aludtam.
De azért büszkeségem nem engedte, hogy nővéremtől egy krt is kérjek.
Végre nem volt már semmi eladni valóm, s hogy erősen jelentkező étvágyamat csillapitsam, elhatároztam, hogy utolsó némi értéket képviselő birtokomtól: pénztárczámtól is megválok. Kimentem tehát a Hajós-térre, hogy a tárczát áruba bocsássam. Eleinte csak 5 krt igértek érte, később azonban 10 krért voltam képes túladni rajta.
Ebédelni még korán lévén, tétován mászkáltam fel s alá, nézegetve a körültem nyüzsgő üzér életet ott, hol most a fényes operaház diszlik.
Daczára annak, hogy már többször voltam e helyen, még soha sem érdekelt e látvány annyira, mint most. Minden pillanatban ajánlottak valamit megvételre, majd egy ócska czipőt, majd kabátot, majd pedig egy viselt rokkot. A jámborok valami pénzes vásárlót gyanitottak bennem.
Egyszer egy öreg házaló egy csinos tintatartót kinál megvételre. Véletlenül eszembe jutott, hogy a velem együtt lakó fiatal embernek szüksége van tentatartóra, megkérdeztem tehát az árát. Az öreg 40 krra tartotta. Szivesen igértem volna érte 20 krt, de hát az összes vagyonom az imént kapott 10 krból állott. – Kedves barátom – mondám tehát – nincs több pénzem, mint 10 kr. Az öreg dühösen rám rivall: azt hiszi talán, hogy loptam, – majd szelidebben hozzátette: tudja mit? 20 krért odaadom. Én zavarodottan elfordultam s odébb igyekeztem, de alig tettem 3 lépést, az öreg utánam jött s ide adta 10 krért. Kifizettem és egyenesen haza siettem.
A fiatal embert nem találtam otthon, de tudtam, hogy délben megjön, tehát az ideig időmet azzal töltém, hogy a tentatartót, mely porczellánból volt de egészen betentázva, úgy kitisztitottam, hogy tetszető külsőt nyert; – s magam is egészen megbámultam. – Midőn a fiatal ember hazaérkezett, 60 krért felajáltam neki. Ő azonnal igért érette 40 krt; melyet én el is fogadtam. Most legelső teendőm volt éhségemet, minthogy aznap még nem ettem, csillapitani a népkonyhán; – s ezután még megmaradt 30 krom, amellyel a Hajós-térre mentem. Ott nézegettem, megfigyeltem, hogy mint alkuszik egyik a másikkal s úgy lassacskán majd 1½ órát tölték el, midőn észrevettem, hogy egy nő szép zsebkését egy úrnak megvételre felajánlja. Az úr azonban elutasitá azzal, hogy nincs neki zsebkésre szüksége.
Én kérdém az asszonyt, hogy adja? 20 krra van épen szükségem, mondá. A késnek 3 pengéje s egy dugóhuzója volt. Megadtam a kivánt 20 krt, s azonnal tovább árusitám; s rövid idő mulva kaptam érte 50 krt, s igy 60 kr volt zsebemben; s minthogy az nap egyébb venni való nem kinálkozott, még 10 krt vacsorára kiadtam.
Aznap óta mindig a vásártéren kószáltam, üzérkedtem; ahol eleinte naponkint 30–80 krt, később, midőn már gyakoroltabb lévén, 2 frtot is kerestem. Midőn rövid idő múlva a piacz ott feloszlattatott, s az operaházat odaépiték – a zsibárusok egy hajós-utczai házban – azidőben Goldfinger udvar – jövének össze üzérkedni.
Minthogy nagy pénznemmel ritkán jöhettem érintkezésbe, kisebb tárgyakat kellett vennem; u. m. régi pipát, kést, kulcsot stb. amelyeket aztán kicsiny haszonnal tovább eladtam. Eleinte tálczán hordtam ezen apróságokat, később azonban, midőn megszaporodtak – egy asztalon árusitottam el. – Ezermester lettem, ha valakinek kulcs kellett ládájához, vagy a zárhoz igazitani, megtevém – ha egy tajtékpipának lyukja volt, kijavitottam; – törött porczellánt összetapasztottam; ha valakinek a lámpájához valami kellett, nálam talált, szóval minden ami csak kellett, nálam található volt. Igy e módon tengettem 3 éven át éltemet. Volt ugyan eset, hogy egy nap nem kerestem semmit; sőt egy krajczár sem volt zsebemben, de később már ismertek s hiteleztek. Különösen egy Stier nevü úr, kinek kávémérése volt, – akire mindig hálával fogok gondolni – mindig hitelezett, akár készpénz, akár reggeli erejéig.
Ezután már midőn az ugynevezett zsidó udvar a városból kitiltatott, s a zsibárusok a Hunyadi térre parancsoltattak, már ott nekem is egy meglehetős kiterjedésü épitett sátram volt, ahol könyvek elárusitásával is foglalkoztam.
Ily módon ismét 3 év repült el, amely idő alatt testvéreimet elhozattam Pestre, s itt elhelyeztem őket; ugyszintén atyámnak is megigértem, hogy felhozom, minthogy igen vágyott ide; – de mivel semminemü foglalkozást számára teremteni nem tudtam, s magam gyenge valék másról is gondoskodni, elhalasztottam későbbi bizonytalan időre, azzal vigasztalva magamat, hogy ott jó dolga van.
Ez időben ismerkedtem meg egy leánnyal, ki nagyon tetszett; – s igy szüleinél egy ismerősöm által megkérdeztetém, hogy lehet-e reményem a leányt nőül vehetni; amire azon választ kaptam, minthogy a Schiffmanns-piacz nem nyújt existencziát s atyja egyáltalán olyannak nem adja; eszerint mondjak le róla.
Ez, a környezet, s egyébb körülmények ugyszintén azon meggyőződésem, hogy jobb nevelésű vagyok, semhogy teljes életemen át ezen helyen tengődjem; azon elhatározást érlelték meg bennem, hogy a kereskedés más ágában fogok boldogulást keresni.
Ehhez még a városi tanácsnak azon rendelete jött, hogy a zsibárusok sátrai a Hunyadi-térről az ujvásártérre tétetnek át. Ténnyé ez elhatározás akkor vált, midőn egy Dänemark nevü szomszédom azon ajánlatot tette, hogy az Andrássy-uti bazárban egy társ ódon-könyvkereskedést nyissunk. Én persze az ajánlatnak igen megörültem, s igy szomszédom egy kis helyiséget bérelt 120 frtért s 5 frt foglalót adott.
Körülbelül 1877. junius hó közepe lehetett, és az uj üzletet augusztus 1-ével kellett volna megnyitnunk.
Az első kérdés volt, honnét könyvet venni? Én és leendő társam megegyeztünk, hogy annyi könyvet összeveszünk a megnyitásig, amennyit csak lehet.
Közös tőkénk 100–100 frt volt. Eszerint összesen 200 frt. Ezidőben volt 50 frt megtakaritott pénzem, a másik 50 frtot pedig sátram leváltásából gondoltam kihozni. Találkozott is egy vevő, aki érte 35 frtot igért, s minthogy jobbat nem találtam, megkötöttük az alkut. Augusztus hóig körülbelül 150 kötet különféle könyvet vásároltam össze, amelyek 15 frt értéket képviseltek. Társamnak is volt egy börönddel telve; s ezzel óhajtottuk megkezdeni.
Egy napon társam azt mondja, hogy Galicziába megy feleséget hozni magának. Reményli, hogy julius közepéig visszatér, addig én mindent rendezzek be. Én beleegyeztem, azon kikötéssel, hogy a kitüzött időre visszajő. Csakugyan mindent elkészitettem, megszereztem az iparjogot, s deponáltam Temesváry urnál az egy negyedévi lakbért előre. Ő volt az Andrássy-uton levő bazárnak tulajdonosa. A lakbér 35 frt volt; mindent helyreigazitottam a mi egy bolthoz szükséges. Már augusztus elseje is elmult s társamnak se hire se hamva. Nem tudtam mit csinálni. Pénzem, amely könyvekkel együtt 105 frt volt, leolvadt 35 krig, midőn 1877. év aug. 1-én az üzletet megnyitottam.
Mindjárt elhatároztam azt, hogy bármiként menjen is, társamról lemondok, s magam küzdök meg. Minthogy első időben azonnal észrevettem, hogy üzletem csak este látogattatik, d. e. 10 órától d. u. 4 óráig az üzletet zárva tartottam, s az idő alatt a Hunyadi-téren, a mely még nem oszlott fel egészen, üzérkedtem; s annyit megkeresve, a miből megéltem. Midőn august. 10-én társam megjött, kereken megtagadtam részvételét üzletemben. Kölcsönös magyarázatok után belegyezett azon feltétellel, ha a könyveket megveszem tőle, miket ő saját pénzén vásárolt. Ebbe bele is egyeztem s adtam érettök 6 frtot, amely pénzt minthogy nem volt birtokomban, egy ismerősömtől kértem kölcsön.
Igy tehát egészen magamra valék hagyatva. Habár üzletem kicsi volt, kevés könyvemet oly szélességben helyeztem el, hogy azok többnek látszassanak.
Rövid idő mulva szerencsés voltam egy kis privatkönyvtárt csekély összegért megkapni, amelyben igen érdekes, s az időben kelendőségnek örvendő könyvek voltak, s ezek oly jövedelmet adtak, hogy megélhettem, sőt könyveimhez még vehettem is. Ehhez járult még, hogy szeptember hóban iskolakönyvekkel igen jó üzletet csináltam. Ilymódon folytattam üzletemet. Habár némelykor tudatlanságom által egyik vagy másik által megcsalattam, de csak elején, minthogy jól emlékembe véstem mindent. Két év elteltével üzletem úgy ment, hogy egy nagyobb helyiség után kellett látnom.
Temesváry úr, kiről mindig hálával kell megemlékeznem, ki gyakran szolgált jó tanács és tettel, egy nagyobb helyiséget ajált a bazárban 220 frt évi bér mellett.
Midőn itt is virágozni kezdett üzletem, fivéremet, kit mesterségre tanittattam, magamhoz vettem. 3 év mulva egy fióküzletet nyitottam a hajós-utczába; amelybe másik fivéremet tettem, aki sajnos, ezelőtt rövid idővel meghalt.
Ezen időszakban történt, hogy atyámat Pestre hozattam, aki még mindig nálam van anélkül, hogy legcsekélyebbet is tenne, hanem mint 72 éves agg éli napjait megelégedetten.
Azt hiszem, mindent leirtam s igy csak azt óhajtom még elbeszélni, mint hóditottam meg nőmet.
Amidőn 2 üzletem volt, családommal közös háztartást vezettem. Én 34 éves voltam, s minden oldalról házasságközvetitők által ostromolva levék.
Nekem mindig azon óhajom volt, oly nővel házasságra lépni, kinek nincsenek nagy igényei. Másodsorban, hogy minden körülmények között tudja magát alkalmazni s harmadszor, oly termetü legyen mint én. Igen sok ajánlatot kaptam, s nagyon sokkal ismerkedtem meg, mert nálunk szokás, mielőtt elhatároznánk magunkat, hogy vagy a háznál vagy másutt bemutassanak. Ily körülmények között igen sok leánynak lettem bemutatva részint otthon, részint a szinházban, majd a Herzl kávéházban a király-utczában, vagy a kioszkban az Erzsébet-téren, de nem volt szerencsém.
Ha már tetszett is valaki, oly pechem volt, hogy neki nem tetszettem.
Egy leánynál már gyakrabban tettem látogatást, s már kijelölt vőlegény voltam, midőn egyszer a leányt anyjával együtt szinházba vezettem, s vettem földszinti támlásszékeket 1 frt 50 krjával.
Előadás közben a leány bizonyos fitymáló hangon panaszkodott, hogy az ülés nem tetszik neki, s hogy ő jobb vagyis drágább helyet szeretne.
Ez a megjegyzés nagyon kiábránditólag hatott reám, úgy hogy azonnal beszüntettem nála látogatásaimat.
Ezentúl egy jó ideig kereken visszautasitottam minden házassági ajánlatot.
Egy szép napon belép hozzám egy derék kinézési úri ember s minden czeremonia nélkül, kurtán, röviden azt kérdi tőlem: nem volnék-e hajlandó unokahugát feleségül venni. A húga – úgymond – vidéken lakik, de fényképe kéznél van. Meg is mutatta. Ennek az úri embernek egyenes fellépése, de különösen az arczkép s annak gyanitott eredetije nagyon megnyerte tetszésemet.
Lássuk – gondolám – hátha a vidéken szerencsésebb leszek, mint a fővárosban.
Nyomban elhatároztam, hogy megtekintem az ajánlott kis leányt és pedig, hogy minden feltünést elkerüljek; incognitó mint utazó.
A derék nagybácsi rögtön ajánlkozott leutazni velem, de ezt visszautasitottam azzal az álürüggyel, hogy most üzletem nem ad időt az utazásra. Erre előadta, hogy a leány mint vendég Pakson tartózkodik s ha szándékom lesz leutazni, csak tudassam azt a leánynak helyben lakó testvérbátyjával, ki kész lesz velem leutazni.
Én ezt megigértem neki, de elhatároztam, hogy majd csak magam fogok leutazni és pedig mindjárt másnap. Foganatositottam elhatározásomat és másnap már Pakson voltam a gőzhajó segélyével.
Odaérkezve tudakozódtam a család iránt s mindenünnen csak a legjobb hireket hallék. De a leánykára vonatkozólag semminemü felvilágositást sem tudtam kapni, minthogy nem paksi, hanem Izsákról való volt.
Bementem egy Kohn czéget viselő kereskedésbe s mialatt szivarokat vásároltam, kérdést tettem, hogy Herrman József úr (igy hitták a nagybácsit, kinél a leányka tartózkodott) hol lakik. Épp ekkor lépett be az üzletbe Kohnné asszony s miután erősen szemügyre vett, azt kérdezte, hogy mi járatban vagyok Herrman urnál, ő szivesen ad felvilágositást, minthogy sógornője.
Csak annyit válaszoltam, hogy utazó vagyok s mint ilyen Debreczenből egy levelet hoztam Herrman urnak, melyet azonban csak személyesen kézbesithetek.
Nagyon sajnálom – viszonzá, – de Herrman úr most nincs itthon, csak holnap érkezik meg. Különben lakását nagyon szivesen megmutattatom. – Megköszöntem szivességét s igénybe vettem azt. Mellém adtak egy inast, ki odavezetett s a ház asszonyának bemutatott. A Herrman úr utáni tudakozódásomra, természetes csak azt válaszolhatták, hogy „nincs itthon”. Midőn azonban a levéllel való ürüggyel előállottam, hirtelen kinyilt az oldalajtó s azon egy csinos ruhába öltözött leányka, kötéssel kezében lépett a szobába. – Kölcsönös üdvözlések után helyet foglaltunk egymással szemben.
Zavarban voltam, hogy minő tárgyat válasszak a társalgás meginditására. Szerencsémre ott künnt patakokba omlott az eső, s igy engedelmet kértem, hogy rövid ideig ott időzhessem.
A háziasszony a legelőzékenyebb modorban vezetett be a másik szobába.
Miután sürgős háziteendők ürügye alatt távozott, én egyedül maradtam a kis leánykával.
Bajos volna a köztünk lefolyt társalgás minden részletét visszaadni, de annyi bizonyos, hogy minden egyes szónál nőtt iránta érdeklődésem; úgy hogy egy rövid óra lefolyása után, azon szilárd eltökélés érlelődött meg bennem, hogy ez lesz a feleségem és senki más. Arra a kérdésemre, hogy tetszem-e neki? biborpirosság szökelt arczára, s szemlesütve hosszas hallgatásba merült.
Én magam is meglehetősen elfogult voltam, de mindazonáltal volt annyi bátorságom, hogy röviden előadva neki leutazásom czélját, nyomban megkérjem kezét, s egyuttal beleegyezését arra nézve, hogy a nagynéninek, már mint mennyasszonyomat mutathassam be.
A válasz egy szende mosoly s egy gyengéd főbolintás volt. De kell-e ennél ékesebben szóló felelet? Rövid időre reá bejött a nagynéni, s nem kis mértékben volt meglepetve, midőn a leányt, mint menyasszonyomat mutattam be neki.
Alig tudott az ámulattól magához térni, pedig – ugymond – sejtette hogy mi czélból jöttem a házba, de azt hinni sem merészelte, hogy ilyen villámgyorsasággal történjék meg.
Még az este hazautaztam. Midőn Herrman úrral találkoztam, őszintén gratulált gyors és sikeres eljárásomhoz. Megmagyaráztam neki, hogy miért nem fogadtam el kiséretét, mert ha a leányka esetleg nem tetszett volna meg, akkor szigorúan megőrizve incognitómat, mint utazó tértem volna vissza.
Denique 3 hónap mulva lakodalmat ültünk; s daczára hogy azóta 6 esztendő telt el, soha egy pillanatra sem volt okom megbánni a paksi utazás költségeit.
*
Midőn üzletem fenállásának tiz éves fordulója alkalmából életem eddigi folyását papirra tettem, azon remény kecsegtetett, hogy barátaim és ismerőseim részére egy kis szórakozást szerzek vele. – Kérem is őket tartsanak meg továbbra is szives kegyeikben.