Pannon Egyetemi Kiadó

Veszprém

2013

© Siptár Péter, Szentgyörgyi Szilárd 2013

Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható mechanikai

eljárásokkal, ideértve a nyomtatást és fénymásolást is a jogtulajdonos írásos

engedélye nélkül.

Kiadja a Pannon Egyetemi Kiadó

8200 Veszprém, Wartha Vince u. 1.

kiado@almos.uni-pannon.hu

http://konyvtar.uni-pannon.hu/hu/kiado

Felelős kiadó: Szabó László, a Pannon Egyetemi Kiadó megbízott vezetője

ISBN 978-615-5044-75-5 epub

ISBN 978-615-5044-76-2 mobi

ISBN 978-615-5044-77-9 pdf

Optimális esszék

a magyar fonológiáról

Siptár Péter – Szentgyörgyi Szilárd

Tartalom

1. Bevezetés ………………………………………………………………. 1

2. A /v/ státuszáról és viselkedéséről …………………………………….. 9

2.1. Bevezetés

2.2. Mi a magyar /v/?

2.3. A zöngésségi hasonulás

2.4. A /v/ viselkedése

2.5. Lexikon-optimalizáció

2.6. Fonetikai megfontolások

2.7. Eltérések más OT elemzésektől

2.8. Befejezés

3. A H-féle hangokról ……………………………………………………. 29

3.1. Bevezetés

3.2. A H-féle hangok eloszlása

3.3. Az eloszlás derivációs alapú elemzése

3.4. A levezetéses elemzés hátrányai

3.5. A zöngésségi hasonulás és a H-félék viselkedése

3.6. A H-féle hangok viselkedésének optimalitáselméleti elemzése

3.7. A H-féle hangok és a zöngésségi hasonulás az optimalitáselméletben

3.8. Befejezés

4. A magánhangzó-kapcsolatok fonológiájából …………………………. 55

4.1. A hiátus-feloldási stratégiák tipológiája

4.2. Az első magánhangzó törlése

4.3. A második magánhangzó törlése

4.4. Diftongus kialakulása, félmagánhnagzósodás és összeolvadás

4.5. Mássalhangzó-betoldás

4.6. Hiátustöltés [j]-vel

4.7. Összegzés

4.8. A hiátus az optimalitáselméletben

4.9. A második magánhangzó törlésének esetei

4.10. Az első magánhangzó törlésének esetei

4.11. Mássalhangzó-betoldás

4.12. A hiátustöltés optimalitáselméleti elemzése

4.13. Befejezés

5. Magánhangzó ~ semmi váltakozások és a szótagszerkezet …………… 81

5.1. Bevezetés

5.2. Toldalékok elején fellépő váltakozások

5.2.1. Adatok

5.2.2. Elemzés

5.2.2.1. Rendes tövek

5.2.2.2. Nyitótövek

5.2.3. Miért nem üres gyökércsomópontok?

5.3. Tő belsejében fellépő váltakozás

5.3.1. Adatok

5.3.2. Elemzés

5.3.2.1. Mögöttes gyökércsomópontok

5.3.2.2. Mögöttes szubszegmentumok

5.4. Befejezés

Irodalom …………………………………………………………………

113

1. Bevezetés

Kötetünkben a magyar fonológia szegmentális jelenségei közül mutatunk be

néhányat – szándékaink szerint egyrészt egységes elméleti keretben, másrészt új,

a szokványos megoldásoktól eltérő megközelítéseket alkalmazva. Ezt leginkább

az teszi lehetővé, hogy az elméleti keretként alkalmazott o p t i m a l i t á s -

e l m é l e t (Optimality Theory, OT) alapelveiben, felépítésében igen jelentős

mértékben különbözik a Chomsky és Halle (1968) szerzőpáros által a The Sound

Pattern of English című munkájukban lefektetett, és a generatív fonológia

számos ágazatában többé-kevésbé mind a mai napig jelen levő felfogástól. A

magyar fonológia különböző területeinek kezelésére bemutatott megoldásaink

korábban megjelent cikkeink szövegének átdolgozott, egységes keretbe foglalt

változatán alapulnak.

Az optimalitáselmélet keretében (Prince & Smolensky 1993, McCarthy &

Prince 1995) a fonológia nem alkalmaz semmiféle szabályokon alapuló leveze-

tést és nem definiál semmilyen közbülső (tehát a szótári szint és a felszíni fono-

lógiai ábrázolás, azaz a bemenet és a kimenet közötti) szintet. A hagyományos

értelemben vett, kötelezően végbemenő szabályok nincsenek, és emiatt nem

merülhet fel a szabályok sorrendezésének lehetősége, illetve kérdése sem. Ez

azért fontos, mivel a szabályok sorrendezési lehetőségének hiánya miatt az

absztraktság, azaz a felszíni alakoktól jelentősen eltérő, a felszínen akár soha

meg nem jelenő, és így elsajátítási problémákhoz vezető mögöttes alakok lehe-

tősége sem merülhet fel, azaz pusztán a szabályalapú derivációs elméletektől

való eltérésből fakadóan az optimalitáselmélet mentesül jónéhány, az elmúlt

évtizedekben azonosított nehézségtől.

Egy optimalitáselméleti nyelvtan három fő összetevőből áll: a s z ó t á r ból,

amely (egyéb információk között) a nyelv valamennyi szavának/morfémájának

mögöttes fonológiai ábrázolását tartalmazza; az úgynevezett g e n e r á t o r ból,

amely minden bemenő alakot kimenet-jelöltek (egymással versengő, lehetséges

kimenetek) egy végtelen halmazára képez le, valamint egy k i é r t é k e l ő kom-

ponensből, amely ezen lehetséges kimenetek közül kiválaszt egyet, az úgyneve-

zett o p t i m á l i s a l a k ot, amely az adott bemenetnek megfelelő valóságos

kimenet lesz. Amikor a generátor a bementi alakból „legyártja” a lehetséges

kimeneti alakokat, akkor gyakorlatilag bármit megtehet és meg is tesz: tetszés

szerint ad hozzá és vesz el szegmentumokat, tulajdonságokat, változtat szeg-

1

mentális és szupraszegmentális tulajdonságokat, módosítja az elemek sorrendjét

stb. Az értékelőt rangsorba állított k o r l á t o k (megszorítások) alkotják; ezek a

korlátok az Univerzális Grammatikához tartoznak abban az értelemben, hogy

minden emberi nyelv pontosan ugyanazokat a korlátokat tartalmazza; amiben az

egyes nyelvek eltérnek egymástól, az a korlátok r a n g s o r o l á s a. A korlátok

á t h á g h a t ó k , ami azt jelenti, hogy a kimeneti alak megsérthet bizonyos

megszorításokat, ám ez még nem teszi az adott alakot feltétlenül vesztessé ebben

a versenyben. A korlátok áthághatóságán túl az is igaz továbbá, hogy nincsenek

tökéletes kimeneti alakok, hiszen – ahogyan az alábbiakban látni fogjuk –

minden kimeneti jelölt (valóságos felszíni alak) át fog hágni legalább egy kor-

látot. Ennélfogva a grammatika valóban legfeljebb az optimális kimeneti jelölt

kiválasztására törekedhet, a tökéletesség mindig szükségszerűen elérhetetlen.

A kiértékelés, azaz annak ellenőrzése, hogy a jelöltek eleget tesznek-e egy

korlát előírásainak vagy áthágják azt, párhuzamosan, egy időben történik, azaz a

klasszikus, szabályalapú generatív grammatikában megszokott sorrendiség teljes

egészében hiányzik az elméletből. Az optimalitáselméleti grammatika sematikus

felépítése az (1) ábrán látható:

(1)

Lexikon

Generátor

Kiértékelő

Kor1

Kor2

…

Korj

jelölt1

*

jelölt2

*

Bemeneti alak

jelölt3

*

…

jelölti

Kimeneti alak

…

A korlátoknak két fő típusa különböztethető meg: vannak j e l ö l t s é g i korlátok,

amelyek azt írják elő, hogy a kimeneti alakok kizárólag jelöletlen (a lehető

legegyszerűbb) elemekből álljanak (pl. „minden elülső magánhangzó kerekítet-

len” = nincsenek elülső kerekített magánhangzók; ez láthatólag olyan korlát,

amelyet számos optimális magyar alak áthág, tehát amely a magyarban a

rangsorban eléggé alul helyezkedik el), valamint h ű s é g i korlátok, amelyek a

bemeneti és kimeneti alakok közötti valamilyen eltérést szankcionálják (pl.

„minden bemeneti szegmentumnak meg kell, hogy feleljen valamely kimeneti

szegmentum” = törölni tilos; ez sem áthághatatlan a magyarban). Mind a

jelöltségi, mind a hűségi korlátoknak szokás feltételezni egy úgynevezett pozi-

cionális változatát is, amely nem egyszerűen egy bizonyos jelölt szerkezetet tilt,

illetve nem általában követel meg hűséget, hanem mindezt valamely kitüntetett

helyzetben teszi – például egy mögöttesen eltérő zöngésségű zörejhangokból

álló kapcsolat (lisztből) esetében mindig az a jelölt lesz a felszíni alak, amelynek

esetében a nem-utolsó tag(ok) hasonul(nak) az utolsóhoz (- zdb-), és nem meg-

fordítva (*- sztp-); erről a 2. fejezetben szóba kerülő HŰ(zöng.presz) korlát gon-

2

doskodik, amely azt írja elő, hogy egy zengőhang/magánhangzó előtt álló zörej-

hang legyen zöngésség tekintetében hűséges a mögöttes (szótári) megfelelő-

jéhez. Mivel ez a pozicionális hűségi korlát magasabbra van rangsorolva, mint

az általános HŰ(zöng) korlát, a kapcsolat egységes zöngésségi értéke érdekében

a mássalhangzó-kapcsolat nem-utolsó tagjainak zöngéssége fog megváltozni.

A kimeneti jelölteknek a korlátok segítségével történő értékelését úgyne-

vezett t á b l á k ban szemléltetjük, amelyeknek az első oszlopában felsoroljuk a

(releváns) jelölteket, s amelyekben a többi oszlop egy-egy korlátnak felel meg,

mégpedig balról jobbra rangsor szerint elhelyezve, kezdve a legmagasabbra

rangsorolt (releváns) korláttal. Csillaggal jelöljük azt, ha valamely jelölt áthágja

az érintett korlátot, felkiáltójellel pedig azt, ha ez a korlát-áthágás végzetes,

vagyis olyan, amelynek következtében az adott jelölt a versenyben ettől kezdve

esélytelen, mivel létezik legalább egy olyan jelölt, amely nem hágja át az adott

korlátot. A tábláknak azokat a részeit, amelyek a kiértékelés szempontjál már

nem érdekesek, mert az adott sorban található jelölt már kiesett a versenyből,

árnyékolás jelzi a szemléletesség kedvéért. Jobbra mutató kézzel szokás jelölni

az optimális jelöltet, azt az alakot, amely a valóságos kimeneti alak lesz:

(2)

KORLÁT1

KORLÁT2

 alak1

*

alak2

*!

A (2) táblában a második alak (alak2) áthágja a magasabbra rangsorolt korlátot

(KORLÁT1), és így veszít. Az első alak hiába hágja át az alacsonyabb rangú

korlátot, mégis ez lesz az optimális kimenet.

Ha minden jelölt egyaránt áthág vagy tiszteletben tart valamely maga-

sabbra rangsorolt korlátot, a döntés továbbadódik a következő korlátnak,

ahogyan a (3) és (4) tábla mutatja:

(3)

KORLÁT1

KORLÁT2

 alak1

*

alak2

*

*!

(4)

KORLÁT1

KORLÁT2

 alak1

alak2

*!

Fontos még azt is megjegyeznünk, hogy a korlátok hierarchiaviszonyai miatt

egy korlát áthágását nem lehet „jóvátenni” más, alacsonyabbra rangsorolt

korlátok követelményeinek kielégítésével.

3

(5)

KORLÁT1

KORLÁT2

KORLÁT3

KORLÁT4

alak1

*!

 alak2

*

*

*

Ahogyan az (5) táblában látható, az első alak csak egy korlátot hág át, háromnak

pedig eleget tesz. Ezzel szemben a második alak csak egy korlátnak tesz eleget,

a többi hármat áthágja. Ennek ellenére a második, három korlátot is áthágó jelölt

az optimális a kettő közül, mivel ez kielégíti a legfontosabb, legmagasabbra

rangsorolt korlátot. Így látható tehát, hogy nem a korlát-áthágások összegzett

száma számít csupán, hanem az is, hogy a hierarchiában pontosan mely korlá-

tokat hágja át egy adott kimeneti jelölt.

Mivel az optimalitáselmélet egyik fontos alapelve, az „a l a p g a z d a g -

s á g ” (Richness of the Base) következtében mindenféle elképzelhető alak lehet-

séges bemenetnek számít, a korlátokat és azok rangsorát úgy kell felállítani,

hogy az értékelés során a bemenettől függetlenül, minden esetben a helyes

(valóságos) – vagy legalábbis a nyelvben lehetséges, jólformált – kimenet

bizonyuljon optimálisnak. Ennek két következménye is van: egyrészt minden

olyan bemeneti alakot is kezelnie kell tudnia a grammatikának, amely esetleg

olyan szegmentumokat és/vagy struktúrákat tartalmaz, amelyek a szóban forgó

nyelvben soha nem fordulnak elő. A klasszikus generatív grammatikákban ezt a

helyzetet egyszerűen úgy szokás kezelni, hogy ha valami nem fordul elő a

nyelvben, akkor azt nem tételezzük fel bemeneti/mögöttes alakként sem – azaz

korlátozzuk a lehetséges bemeneti alakokat. Ez viszont nem megengedett az

optimalitáselméletben, éppen a fent említett alapelv, az alapgazdagság miatt.

Az alapgazdagsági alapelv miatt az sem lehetetlen, hogy két különböző

mögöttes alak értékelése során fonetikailag azonos optimális kimenetekhez

jutunk. Ilyenkor a l e x i k o n o p t i m a l i z á l á s a ként ismert eljárás során

választjuk ki, melyik bemeneti formát tekintjük az igazinak: ennek során

összehasonlítjuk a két különböző bemeneti alakhoz a kiértékelés során hozzá-

rendelt optimális kimeneti alakokat és megvizsgáljuk, hogy saját bemeneti alak-

jához képest melyik optimálisabb, azaz melyik kerül kevésbé összeütközésbe a

korlátok hierarchiájával. A két, fonetikailag azonos optimális kimeneti alakot

eredményező bemenet közül azt választjuk optimálisnak, amelynek esetében a

kimenethez kevesebb és alacsonyabb rangú korlát áthágásával lehet eljutni. Ezt

mutatja a (6) és (7) tábla, ahol feltesszük, hogy az alak1 és az alak3 fonetikailag

megegyezik egymással:

(6)

1. bemenet

KORLÁT1

KORLÁT2

 alak1

alak2

*!

4

(7)

2. bemenet

KORLÁT1

KORLÁT2

 alak3

*

alak4

*

*!

Látható, hogy a két különböző bemeneti alakból kiindulva két nyertes jelöltünk

lesz, az alak1 és az alak3, amelyek azonban – feltevésünk szerint – fonetikailag

megegyeznek egymással. A lexikon optimalizálása ekkor azt diktálja, hogy a

(6)-beli bemeneti alak legyen az érintett szó mögöttes ábrázolása, mert a két

nyertes jelölt közül az ehhez tartozó alak1 az, amely nem hág át egyetlen rele-

váns korlátot sem, s így bizonyos értelemben „közelebb” van a maga bemene-

téhez, míg a (7)-beli bemenethez tartozó alak3 áthágja a magasabbra rangsorolt

KORLÁT1-et. Az elmélet részletesebb magyar nyelvű ismertetése megtalálható

Rebrus (2001)-ben.

Könyvünk 2. fejezete a magyar zöngés labiodentális hang, a /v/ különböző

felszíni változatai megjelenésének szabályszerűségeit tárgyalja az optimalitás-

elmélet keretében. A /v/ – különleges fonetikai tulajdonságaiból fakadóan (vö.

Lulich 2002; Kiss & Bárkányi 2006) – számos nyelvben a többi hangtól eltérő

módon viselkedik a zengősség (szonoritás) szempontjából. A környezettől

függően váltakoznak zörejhang- és zengőhang-megvalósulásai például a szláv

nyelvekben (Rubach 1993), de a héberben (Malachï & Horvath 1978), a svéd-

ben, a románban (Lombardi 1991), a pennsylvaniai hollandos angolban (Ander-

son 2001) és az orosz eredetű jakut jövevényszavakban is (Baertsch 2001).

A magyarban (Siptár 1996a,b; Szentgyörgyi 2000, 2001; Blaho 2001;

Kiss & Bárkányi 2006; Bárkányi & Kiss 2006, 2009) a /v/ fonológiailag

ingadozik az obstruens és szonoráns típusú viselkedés között: végbemegy rajta a

regresszív zöngésségi hasonulás, azaz zöngétlen hangok előtt zöngétlenedik –

azaz zörejhangszerűen viselkedik –, ám maga nem zöngésíti az előtte álló, mö-

göttesen zöngétlen zörejhangokat – azaz hasonlít a zengőhangokhoz is.

Elemzésünkben Petrova et al. (2001) optimalitáselméleti keretben megfo-

galmazott zöngésségi tipológiájára támaszkodva azt állítjuk, hogy a magyarban

– és természetesen más nyelvekben is – a zöngésségi hasonulást a következő

korlátok szabályozzák: a zöngésségi jegyek többszörös lehorgonyzását megkö-

vetelő KÖZÖS (SHARE), a zöngés zörejhangok felszíni megjelenését tiltó *ZÖZÖ

(*VOICED OBSTRUENT), valamint a zöngésségi értékek megőrzését előíró általá-

nos HŰ(zöng) (ID VOICE) és HŰ(zöng.presz) (ID PRESON VOICE).

A /v/-nek a szonoritás szempontjából tanúsított kettős viselkedése a fenti

korlátok, a [szonoráns] jegy értékének megőrzését propagáló hűségi korlát, a

HŰ(szon), valamint a csak a labiális hangokra vonatkozó jelöltségi korlát, a

LAB(szon) kölcsönhatásának eredménye. – A fejezet szövegének korábbi válto-

zata „A /v/ és a magyar zöngésségi hasonulás újabb optimalitáselméleti elem-

zése” címen megjelent a következő kötetben: Navracsics Judit (szerk.), Nyel-

vészet és interdiszciplinaritás. Veszprém: Veszprémi Egyetemi Kiadó, 2004. I.

kötet, 114–128.

5

A 3. fejezet a magyar [h], [], [x] és [x] hangok viselkedését tárgyalja.

Szabályalapú, levezetéses fonológiai keretekben a [] és a [x] nyilvánvalóan

levezethető a [h]-ból, illetve a [x]-ból, ennélfogva itt a fő kérdés a [h] és [x]

megoszlása. Kétféle elemzés lehetséges: az egyik két különböző mögöttes szeg-

mentumot tesz fel, a /h/-t és a /x/-t, miáltal elveszíti azt az általánosítást, hogy a

kétféle szegmentum kiegészítő eloszlásban áll egymással. A másik féle megkö-

zelítés szerint a [h] és a [x] ugyanarra a mögöttes szegmentumra megy vissza; az

ilyen elemzések további két altípusra bonthatók. Az egyik szerint a mögöttes

szegmentum a /h/. Ekkor a megfigyelt felszíni változatok levezetéséhez három

különböző erősödési szabályra van szükség, ami nyilvánvalóan nem előnyös. A

másik lehetséges elemzésmód szerint a mögöttes szegmentum a /x/, amely [h]-

vá gyengül a szótagkezdetben, illetve lexikálisan megjelölt szavak egy maroknyi

csoportjában egy aprószabály révén törlődik (szótagzárlatban). Ezen kívül

ezeknek a hangoknak a zöngésségi hasonulásban játszott szerepét is tárgyalja a

fejezet: azt, hogy kiváltják a folyamatot, de rajtuk nem megy végbe. Siptár &

Törkenczy (2000) szerint a kívánt eredmény egy felszíni szűrő segítségével ér-

hető el, amely kimondja, hogy zöngés dorzális frikatíva a magyarban nincs.

Míg egy efféle szűrő a levezetéses elméletekben ad hoc eszköznek számít,

az optimalitáselméleti elemzésnek szerves része lehet. Eszerint /h/ és /x/ (sőt, //

és /x/ is) előfordulhat a bemeneti ábrázolásokban, és a korlátok rangsorát kell

úgy felállítani, hogy mindig a jól formált kimenetekhez vezessen, a bemenettől

függetlenül. A lexikon-optimalizáció eredményeképpen a nem alternáló alakok

mögöttes ábrázolásában /h/ vagy /x/ (vagy // vagy /x/) lesz, attól függően, hogy

milyen hangot találunk a felszíni alakban. Ezzel szemben az alternációt mutató

morfémák szótári ábrázolásában aszerint lesz /h/ vagy /x/ (vagy // vagy /x/),

hogy ezek melyikét választja ki a lexikon-optimalizáció alternációérzékeny

verziója (Inkelas 2005). Végül megmutatjuk, hogy ezen hangok zöngésségi

hasonulásban mutatott kétarcú viselkedésének optimalitáselméleti kezelése

ugyancsak roppant egyszerű, ha felteszünk egy jelöltségi korlátot, amely a zön-

gés dorzális réshang előfordulását tiltja, és amely kölcsönhatásba lépve a Petro-

va et al. (2001) által a zöngésségi hasonulás általános leírására felállított kor-

látrendszerrel lehetővé teszi, hogy minden egyes esetben a valóságos felszíni

alak kerüljön ki győztesen a jelöltek versengéséből. – A fejezet szövegének egy

korábbi változata „A magyar H-féle hangok optimális elemzése” címmel meg-

jelent a Nyelvtudományi Közlemények c. folyóiratban [101. kötet (2004): 57–90].

A 4. fejezetben tárgyalt magánhangzó-kapcsolatok (pontosabban az

egymástól szótaghatárral elválasztott, de egyébként szomszédos magánhangzók

kapcsolatai, vagyis a hiátusok) számos nyelvben hátrányos, kerülendő alakzat-

nak számítanak. Egyes nyelvekből teljesen hiányoznak; más nyelvek a hiátus

bizonyos eseteinek kialakulását különféle eszközökkel megakadályozzák, de

más eseteit változatlan formában vagy valamilyen felszíni fonológiai folyamat

segítségével feloldva hagyják megjelenni. A hiátusok elkerülésének, feloldásá-

nak, illetve kitöltésének módjai között megtalálható az egyik vagy a másik

6

magánhangzó törlése, a két magánhangzó közös szótagba vonása (összeol-

vadással, diftongizációval, vagy az egyik magánhangzó félmagánhangzóvá ala-

kításával), továbbá valamilyen mássalhangzó betoldása a két magánhangzó

közé. Ezek a főbb típusok tovább osztályozhatók altípusokra. Ebben a fejezetben

először áttekintjük ezeket az altípusokat, majd részletesen szemügyre vesszük az

első magánhangzó törlését (szomorØ-odik), a második magánhangzó törlését

(kocsi-Øn), a diftongus kialakulását (autó), a mássalhangzó-betoldást (karcsú-

s-ít), a lebegő mássalhangzó felszíni megvalósítását (a-z-alma), valamint a szo-

rosabb értelemben vett hiátustöltést (fi[j] ú). A fejezet második részében a

számba vett magyar fonológiai jelenségek elemzése következik optimalitás-

elméleti keretben. – A fejezet szövegének egy korábbi változata „A magán-

hangzó-kapcsolatok fonológiájából” címmel megjelent a Magyar Nyelv c.

folyóiratban (101. kötet [2005]: 282–304).

Az 5. fejezetben figyelmünk középpontjában a magyar tövekben és

toldalékokban található ingatag magánhangzók viselkedése áll (pl. bokor, de

bokr+ok, illetve gáz+t, de ház+at), valamint mindezen magánhangzók jelenlé-

tének/hiányának a szótagszerkezettel való összefüggése.

Hagyományosan kétféle megoldást szoktak kínálni az ilyen magánhangzó

~ semmi alternációra: a törlést és a betoldást; a különféle jegygeometriai

elemzésekben (köztük optimalitáselméleti keretűekben) pedig ugyancsak két-

félét: lebegő magánhangzók feltételezését, vagyis olyan magánhangzó-jegyekét,

amelyek nem kapcsolódnak gyökércsomóponthoz, vagy pedig olyan gyökér-

csomópontok feltételezését, amelyek üresek, vagyis nem kapcsolódnak hozzájuk

jegyértékek. Amellett fogunk érvelni, hogy ez utóbbi páron belül az elsőként

említett megoldás a szerencsésebb, mivel könnyűszerrel megragadja azt a tényt,

hogy az ingatag magánhangzók túlnyomó többsége középső nyelvállású (kivéve,

ha egy ingatag toldalék-magánhangzó úgynevezett nyitótövet követ, és ezért

alsó nyelvállásúként valósul meg). Erről nehéz számot adni a másodikként

említett megoldással, mivel ekkor külön masinériára van szükség a felső és alsó

nyelvállású ingatag magánhangzók kizárására (előfordulásuknak a felszínen

valóban megfigyelhető esetekre való korlátozására).

Még egy általánosítás megfogalmazható az ingatag magánhangzókról:

akkor jelennek meg a felszínen, ha a szótagon belül nem több és nem kevesebb,

mint pontosan egy mássalhangzó követi őket. E tény optimalitáselméleti

elemzésének megvan az az előnye, hogy e megfigyelés megragadásához nem

kell (önkényesen) felállítania semmiféle új korlátot: ez az univerzális jelöltségi

korlátokból és egymás közötti (nyelvsajátos) rangsorukból egyenesen követ-

kezik. Tehát az, hogy az ingatag magánhangzókat mindig pontosan egy szótag-

zárlati mássalhangzó követi, abból következik, hogy a *KOMPLEXKÓDA korlát,

amely az elágazó zárlatokat tiltja, föléje van rangsorolva az általánosabb *KÓDA

korlátnak, amely a nyílt szótagokat részesíti előnyben. – A fejezet szövegének

egy korábbi változata „Vowel-zero alternations and syllable structure” címen

7

megjelent a következő kötetben: Cser András (szerk.), Proceedings of DOXIMP

4. Budapest: ELTE, 2000. 45–64.

8

2. A /v/ státuszáról és viselkedéséről

2.1. Bevezetés

Ez a fejezet a folyamatos képzésű zöngés labiodentális hang, a //1 zöngésségi

hasonulásban való kettős viselkedését vizsgálja meg az optimalitáselmélet (OT)

elméleti keretében (Prince & Smolensky 1993, McCarthy & Prince 1995). Az

elemzés Rubach (1997), Lombardi (1991, 1995, 1996, 1999), és Petrova et al.

(2000, 2001) cikkeinek javaslataira, valamint a Petrova (1997, 2002) és Szent-

györgyi (2000, 2001) által a // viselkedésére adott OT elemzésekre épül. Látni

fogjuk, hogy a // néha a zörejhangokkal, néha pedig a zengőhangokkal azonos

módon viselkedik. A mellett fogunk érvelni, hogy ez egy olyan korlát miatt van

így, amely megköveteli, hogy a [szonoráns] jegy értéke a rákövetkező hang

szonoritásától függjön, azaz az itt bemutatott megoldás az úgynevezett jogosítás

típusú magyarázatok közé tartozik.

Amint az tudvalevő, a magyar nyelvben regresszív iteratív zöngésségi

hasonulást találunk szóvégi zöngétlenedés nélkül; a szonoránsok semmilyen

módon nem vesznek részt a hasonulásban. Ismert az is, hogy a magyar //

ingadozik a szonoráns és az obstruens típusú viselkedés között. Ezen ingadozás

nem a magyar nyelv sajátja, találunk ilyet az oroszban (Petrova 1997, 2002), a

szláv nyelvcsaládban általában (Rubach 1993, 1996), a héberben (Barkaï &

Horvath 1978), a svédben és a románban (Lombardi 1995) is. Ehhez hasonlóan a

// szonoráns siklóhangként, [w]-ként jelenik meg a pennsylvaniai Dutchified

English (hollandos angol) nyelvváltozatban (Anderson 2001), és szonoránsként

viselkedik a jakut nyelv orosz jövevényszavaiban is (Baertsch 2001).

Erre a széles körben megfigyelhető szonoritási instabilitásra kell, hogy

legyen valamilyen fonetikai magyarázat. Mivel a tüdőből távozó levegő

áramlását könnyebb fenntartani labiális képzési hely esetén, azt várhatnánk,

hogy a relatíve könnyen fenntartott transzglottális légnyomás miatt a zöngésítés

is relatíve könnyebb, a zöngétlenítés pedig relatíve nehezebb lesz. Valójában

éppen ezt találták tipológiai vizsgálatokban: a világ nyelveiben a zöngés

1 Az egyszerűség kedvéért mindig /v/-vel utalunk erre a szegmentumra, illetve ezen szegmen-

tumokra – a frikatíva [v]-re, a szonoráns közelítőhang []-re és a szonoritás szempontjából

alulszabott [V]-re egyaránt.

9

zörejhangok megléte egy nyelvben általában magával hozza a zöngétlenek

meglétét is azonos képzési helyen, ám ezen implikciónak éppen az ellentéte igaz

labiális frikatívák esetében (Gamkrelidze 1978). Így tehát elképzelhető, hogy a

labiális frikatívák annyiban különlegesek, hogy a szonoránsokhoz hasonlóan

alapértelmezésben zöngések vagy – legalábbis néhány esetben – maguk is

szonoránsok. Lulich (2002) a // ambivalenciáját azzal magyarázza, hogy a

súrlódást – a turbulens zörejt – erősíti a légáram sebességének növekedése vagy

a zárkomponens mértékének növekedése, azaz rögzített zárnagyság esetén a

labiodentálisok nagyobb súrlódást generálnak zöngétlen, mint zöngés hangok

esetén, mivel a zöngétlen hangok gyorsabb légáramlással járnak a hangszalagok

rezgésének hiánya miatt.

A nyelvészeti irodalomban számos javaslat található a // ilyen visel-

kedésének magyarázatára: az első csoportba tartozók a //-t egyszerűen kizárják

a hasonulást kiváltó hangok osztályából (Halle 1959; Hayes 1984; Kiparsky

1985; Siptár 1994); a második csoport tagjai a //-nek a többi hangétól eltérő

mögöttes ábrázolását teszik felelőssé (Hayes 1984; Pugh 1993; Rubach 1993,

1996; Siptár & Törkenczy 2000); a harmadik csoportba tartozók új megkülön-

böztető jegyeket vagy jegygeometriai ábrázolásokat vezettek be (Plapp 1990;

Zsigri 1998, 2001, 2006). E derivációs megoldások alapján számos OT meg-

oldást is javasoltak; ezekről majd a fejezet végén teszünk említést.

A fejezet felépítése a következő: a 2.2. pontban feltesszük a kérdést, hogy

mi a magyar //; a 2.3. pont röviden összefoglalja a magyar zöngésségi haso-

nulás tényeit; a 2.4. pont a // viselkedését vizsgálja és vázolja a javasolt megol-

dást; a 2.5. pont a lexikon-optimalizálás eljárását mutatja be. A 2.6. pontban

kísérletet teszünk a fonetikai tények beépítésére az elemzésbe néhány fonetikai-

lag megalapozott korlát bevezetésével. A 2.7. pontban röviden említést teszünk

két másik OT elemzésről és felhívjuk az olvasó figyelmét elemzésünk ezektől

való eltéréseire, majd röviden összefoglaljuk a fejezet főbb megállapításait.

2.2. Mi a magyar //?

Erre a kérdésre már az iskolás gyerekek is gondolkodás nélkül felelni tudnak:

zöngés labiodentális réshang. Ha azonban nem iskolás (és főleg nem „gon-

dolkodás nélkül” adott) választ keresünk, észre kell vennünk, hogy a fenti

megfogalmazás csak a „réshang” terminus hagyományos, széles értelmében

véve felel meg a valóságnak: vagyis csak akkor, ha a frikatívákon (//)

kívül egyes likvidákat (//) is „réshang”-nak nevezünk (l. Siptár 2001c). Ebbe a

széles értelmű „réshang”-kategóriába természetesen a // is beletartozik. Ha

azonban a „réshang” elnevezést a „frikatíva” szinonimájaként akarjuk használni,

tehát a zörejhangok (obstruensek) egyik alosztályát kívánjuk jelölni vele (l. pl.

Siptár 1994, 1995), amely alosztály tagjainak képzése közben magas frekven-

ciájú, fehér zaj jellegű súrlódási zörej jön létre, a fenti kényelmes, semmire sem

kötelező definíciót nem használhatjuk minden további nélkül: ugyanezekkel a

10

szavakkal csak akkor válaszolhatunk, ha a // fonetikai természetét és fonológiai

viselkedését tekintve egyaránt zörejhangnak, s így frikatívának bizonyul. Három

olyan terület van, amelyeket meg kell vizsgálnunk ahhoz, hogy ezt eldönt-

hessük: a zöngésségi hasonulás, a fonotaktikai szabályszerűségek és a fonetikai

megvalósítás (kivitelezés, implementáció).

Nézzük először a fonetikai megvalósítást. A szoros értelemben vett rés-

hangokat, mint ismeretes, a hangszínképükön jól kivehető (és természetesen

füllel is felismerhető) súrlódási zörej jellemzi, szemben az approximánsokkal

(mint amilyen például a /j/ a jó, hajó, haj szavakban, Siptár 2001c; 2003),

amelyeknek képzése során ilyen zörej nem keletkezik. Mármost a //-ben

rendszerint van némi zörej, de ez egyrészt általában gyengébb, mint a // és //

zörej-összetevője (természetesen az // zörejéhez képest, amely emezekénél

erősebb, még inkább alulmarad, de ezen nincs is mit csodálkoznunk); másrészt

pedig a szegmentum pozíciójától függően változó erősségű: bizonyos hely-

zetekben rendes, // nagyságrendű zörej hallható, más helyzetekben jóval keve-

sebb, vagy egyenesen semennyi sem. Mindenesetre fonetikailag (artikulációs,

akusztikai, valamint perceptuális jellemzői tekintetében egyaránt) a // hol rés-

hang, hol approximáns, hol pedig a kettő közötti valamiféle átmeneti jelenség.2

Ugyanígy kétfélék, illetve két véglet közé esnek a // fonotaktikai tulaj-

donságai. A tviszt, kvarc, szvit, svung típusú előfordulások zengőhangnak mu-

tatják: szókezdő mássalhangzó-kapcsolatokban a második helyet (egyébként)

soha nem foglalja el zöngés zörejhang – ha az első helyen zárhang áll, semmi-

féle zörejhang nem lehet a második – viszont nemnazális zengőhang annál

inkább: trükk, klassz, szleng, srác. Másfelől a szóvégi mássalhangzó-kapcso-

latok éppen az ellenkező következtetést sugallják. Itt a // előfordul zengő-

hangok után második tagként, pl. ellenszenv, könyv, érv, nyelv, ölyv. Ebben tehát

a réshangokra hasonlít, vö. nemz, vonz, torz, rajz, nem pedig a likvidákra,

amelyek nazálisok vagy (velük nem azonos) likvidák után nem fordulnak elő (az

// egyáltalán nem, az // csupán igen marginális alakokban: fájl, görl, a // pedig

vagy összeolvad az előtte álló zengőhanggal: kenj, félj, vagy zöngés zörejhang-

allofónjával képviselteti magát: szomj, fürj, tehát ilyen helyzetben nem likvida, l.

Siptár 1995: 36–38; 2003). Ezen túlmenően a // szóvégi -dv kapcsolatokban is

előfordul: kedv, nedv, üdv; ez mindenképpen megsérti a Szonoritási Sorbaren-

dezés elvét (l. Törkenczy 1994), de ez a sérelem kevésbé súlyos, ha a // ebben a

helyzetben zörejhang, mint ha zengőhang. (A szóvégi zörejhang + zengőhang

szekvenciák a magyarban teljesen kizártak, pl. *-dl, *-gr, *-bn, míg a zárhang

+ réshang szekvenciák, ha ritkák is, nem példa nélküliek, l. copf, gipsz, taps,

koksz, voks, edz [a - dz szekvencia-voltáról l. Siptár 2006d]. Ebben az értelemben

mondhatjuk, hogy a -dv kapcsolatok kevésbé rendellenesek, ha bennük a //

zörejhang.)

2 A /v/ fonetikai természetének részletesebb leírását és teljesen más fonológiai elvek mentén

történő elemzését lásd Kiss & Bárkányi (2006); Bárkányi & Kiss (2006, 2008, 2009).

11

Azt látjuk tehát, hogy elágazó szótagkezdetben (tviszt) a // zengőhang

módjára viselkedik, míg elágazó szótagzárlatban (terv) zörejhang módjára. Ezzel

pontosan egybevág a fonetikai természete: figyeljük meg, hogy a tviszt-ben

általában nagyon kevés vagy éppen semennyi súrlódási zörej nincs, míg a terv-

ben körülbelül annyi, mint a torz-ban. A nem elágazó szótagkezdetek és

szótagzárlatok nem szolgáltatnak fonotaktikai bizonyítékot a /v/ besorolása

tekintetében, hiszen itt zöngés réshangok és likvidák egyaránt szabadon elő-

fordulnak. Ilyen esetekben az akusztikai zörejesség mértéke is változó, nem

olyan egyértelműen jellemezhető, mint a mássalhangzó-kapcsolatok esetében.

Térjünk át a harmadik, egyben fonológiailag leginkább perdöntő bizonyí-

téktípusra: a zöngésségi hasonulásra (vö. Siptár & Törkenczy 2000, 76–82).

Általában, mint ez köztudott, a magyarban eltérő zöngésségű zörejhang-

kapcsolat nem fordul elő. A morfémán belüli zörejhang-szekvenciák vagy végig

zöngétlenek (bukta, tepsi, liszt) vagy végig zöngések (labda, habzsol, kezd);

egyedül a // fordul elő – második tagként – zöngés és zöngétlen környezetben

egyaránt (udvar, fegyver, özvegy; borotva, akvárium, köszvény, posvány). Azok

a jövevényszavak, amelyek eredetileg heterogén zöngésségű zörejhang-kap-

csolatot tartalmaztak (vagy amelyeknek az írásmódja ilyet sugall), automa-

tikusan igazodnak ehhez a mintához: abszolút [], obstruens [], abcúg [],

abház [], Buddha [], joghurt []; futball [], Macbeth [], matchbox

[], Updike [], anekdota [], afgán []; itt is a //-re végződőek lógnak

ki a sorból: rottweiler, Pickwick, Ruszwurm.

Toldalékoláskor a tővégi zöngétlen zörejhangok zöngéssé válnak, ha

zöngés zörejhanggal kezdődő toldalék járul hozzájuk ( kútban []) és megfor-

dítva: a tővégi zöngés zörejhangok zöngétlenné válnak, ha zöngétlen zörej-

hanggal kezdődő toldalék járul hozzájuk ( ragtól []). Ez a hasonulási folyamat

regresszív (jobbról-balra ható) és egymás után többször is lejátszódik (iteratív):

lisztből //    [], gerezdtől //     ( []). Összetétel-

határon ( rabszolga []) és szóhatáron ( nagy kör []) is működik, sőt minden

ennél erősebb határon keresztül is, ameddig szünet nem állja az útját (a fonetikai

részletekkel kapcsolatban vö. Gósy 1998, Jansen & Toft 2002). Mi több, amint

az abszolút-féle példák mutatják, úgynevezett levezetetlen – azaz nem morfé-

mák összefűzésével létrejövő – környezetekben is alkalmazásra kerül (legalábbis

a jövevényszavak „honosítása” során). Mindebből az következik, hogy (lexikális

fonológiai keretben gondolkodva) a szabály posztlexikális.

A zengőhangok ebben a folyamatban nem vesznek részt: nem zöngésí-

tenek (kútnál), de nem is zöngétlenednek (szemtől). Két olyan mássalhangzó

van, amelynek részvétele felemás: a // zöngétlenedik ( szívtelen []), de nem

zöngésít ( hatvan *[]), míg a // zöngétlenít ( adhat []), de – mássalhangzó

előtt – nem zöngésül ( dohban *[], *[]). A //-ról l. a 3. fejezetet és az ott

idézett irodalmat; a //-re a klasszikus generatív megoldás a következő: Vago

(1980) a //-t zengőhangként határozza meg: ezzel sikeresen eltávolítja a

szabály környezetéből (lehetséges kiváltói közül), de egyben kizárja a beme-

12

netből (a szabály hatását elszenvedő szegmentumok közül) is. Ennélfogva a //

zöngétlenedését külön szabályban kell megfogalmaznia; ez a megfelelő konven-

ció révén összevonható ugyan a zöngésségi hasonulás általános szabályával

(Vago 1980: 35), de elvileg mégis külön szabály marad.

Az irodalomban közvetlenebb megoldásokat is javasoltak annak az

általánosításnak a kifejezésére, hogy a // valahogy félúton van a zörejhangok és

a zengőhangok osztálya között. Barkaï & Horvath (1978: 83) például az uni-

verzális szonoritási (zengősségi) hierarchiát úgy módosítja a magyar (valamint

a hasonlóan viselkedő héber és orosz) esetében, hogy a //-t a zörejhangok és a

zengőhangok között helyezi el, külön szonoritási értéket tulajdonítva neki:

(1)

zárhangok

réshangok

v

nazálisok

j

r

l

1

2

3

4

5

6

7

A zöngésségi hasonulás szabályának megfogalmazásához a [szon] jegyet azo-

nosítja ezzel a zengősségi skálával, azaz hétértékű skaláris jegyként határozza

meg. A szabály bemenete ekkor [ m szon], környezete pedig [ n szon] alakú, ahol

m < 3 és n < 2. Egy másik, de hasonlóképpen radikális javaslat (Zsigri 2006) egy

új megkülönböztető jegy, a [ tűnékeny] bevezetésével próbál számot adni a //

köztes helyzetéről: a zörejhangoknak [– szon, – tűn], a /v/-nek [– szon, + tűn], a

nazálisoknak [+ szon, – tűn], a likvidáknak pedig [+ szon, + tűn] jegyértékeket

tulajdonít. Ekkor a szabály bemenetét a [– szon] szegmentumok (= a zörejhan-

gok, beleértve a //-t), környezetét pedig a [– szon, – tűn] szegmentumok alkot-

ják (= a zörejhangok, kivéve a //-t). Mindkét megoldás működik ugyan, de az

elméleti keretek egyébként indokolatlan tágítása árán. Olyan megoldásra lenne

szükségünk, amely egyrészt tiszteletben tartja a játékszabályokat, másrészt nem

csupán a zöngésségi hasonulás szabályának megfogalmazását teszi lehetővé,

hanem az eddigiekben vázolt adatok teljességéről számot tud adni.

Mik tehát a megragadni való tények? A szótagkezdetben álló // zengő-

hangként viselkedik (nem zöngésíti az előtte álló zörejhangot, ha van ilyen:

pitvar, és állhat elágazó szótagkezdet második tagjaként: kvarc), míg a szótag-

zárlatban álló // zörejhangként viselkedik (zöngétlenedik, ha utána zöngétlen

zörejhang áll: hívsz, és állhat elágazó szótagzárlat második tagjaként: terv). A

nem elágazó szótagkezdetet elfoglaló és nem zöngétlen zörejhang után követ-

kező // zengőhang státusát nem támogatja, de nem is cáfolja semmi: vér, kova,

olvas, medve; ugyanígy a nem elágazó szótagzárlatban, nem zöngétlen zörej-

hang előtt álló // zörejhang voltára nincs fonológiai bizonyíték: révbe, bóvli,

sav. A különféle helyzetekben előforduló //-k akusztikai természete általában

ennek megfelelően alakul: a pitvar és kvarc típusban teljesen zörejmentes lehet,

a hívsz, hívd, terv típusban rendszerint erősen zörejes (különösen a hívsz típus-

ban, ahol [] lesz belőle, de a nem hasonuló példákban is); a többi esetben e két

szélsőség között helyezkedik el: a vér, kova, olvas, medve típusokban rend-

13

szerint kicsit kevesebb, a révbe, bóvli, sav típusokban kissé több zörejjel.3

Hogyan adhatunk számot minderről? Erre számos különféle mód kínálkozik.

Először is, azt mondhatnánk, hogy két különböző mögöttes szegmentum-

mal van dolgunk: egy zörejhanggal, amelynek előfordulása (jórészt) a szótagzár-

latra korlátozódik, valamint egy zengőhangra, amely csak szótagkezdetben

fordul elő. Azonban ez a kiegészítő eloszlás klasszikus esete (és elegendő

„fonetikai hasonlóság” is van a kétféle hangtípus között); ráadásul teljesen

automatikus váltakozás is megfigyelhető, ha egy adott // a szótagzárlatból

átkerül a szótagkezdetbe (vö. terv – tervez, hívd – hívok, révbe – révén, sav –

savas). Így tehát ez a megoldás nem tűnik különösképpen vonzónak. (Mint a

2.5. pontban látni fogjuk azonban, optimalitáselméleti elemzésünk éppen valami

ehhez nagyon hasonlóra fog vezetni.)

Másodszor: minden //-t zengőhangnak vehetünk mögöttesen, és ebből

vezethetjük le a megfelelő zörejhangot, ahol szükséges. Vago (1980) fentebb

idézett leírása ennek az ötletnek egyik lehetséges (hallgatólagos) megvalósítása.

Olsson (1992) közvetlenebb módon használja fel ugyanezt az elgondolást: a //

nála is zengőhang, de végbemegy rajta egy „Strukturális v-erősödés” elnevezésű

szabály, amely nem változtatja át a //-t zörejhanggá, csak azt mondja ki, hogy

(mássalhangzó vagy szünet előtt) úgy viselkedik, „mintha” zörejhang lenne (erre

utal a „strukturális” jelző). Technikailag ez a megoldás szokatlan ugyan, de az

alapötlet nem elvetendő: bevezethetnénk egy (rendes) v-erősödési szabályt,

amely tehát a [+ szon] jegyértéket [– szon]-ra változtatná (azaz a //-t zengő-

hangból zörejhanggá tenné), mégpedig vagy csak ott, ahol ez elengedhetetlenül

szükséges (tehát C__# helyzetben és zöngétlen mássalhangzó előtt), vagy

minden olyan esetben, amikor a zengőhang-státus nélkülözhető (tehát minde-

nütt, kivéve C__V helyzetben) vagy pedig, arany középútként, egyszerűen a

szótagzárlatban.

Harmadszor, éppen ellenkezőleg, mögöttesen minden //-t zörejhangnak

vehetnénk és ebből vezethetnénk le a megfelelő zengőhangot, ahol arra van

szükség. A hagyományos felfogás (amely szerint a // zöngés frikatíva, amely

egyszerűen nem zöngésíti az előtte lévő zörejhangot) ennek az elgondolásnak

egy hallgatólagos változata, bizonyos értelemben Vago megoldásának a

fordítottja. Olsson ötletét is megpróbálhatnánk visszafelé megvalósítani, azaz

felvehetnénk egy „Strukturális v-gyengülés” nevű szabályt, amely kimondaná,

hogy a // magánhangzó előtt úgy tesz, „mintha” zengőhang lenne. Vagy pedig

3 Két esetben azonban nem a fentiek szerint alakul a zörejesség mértéke. Egyrészt a mással-

hangzó utáni, nem-elágazó szótagkezdetben ( medve típus) váratlanul erős zörejesség tapasz-

talható, ha a megelőző mássalhangzó labiális zárhang (lopva, dobva), azonban az ilyen hely-

zetű /v/ fonológiailag zengőhangként viselkedik (nem hasonít a lopva esetében). Másrészt az

olyan (kivételes) elágazó szótagkezdetben, ahol a /v/ az első tag ( Wrangler [vr-]), ugyancsak

erős a zörej (és ezúttal a fonotaktikai szabályszerűségek is a zörejhang-értelmezés mellett

szólnak, hiszen egyébként zengőhang nem fordul elő ebben a pozícióban). Azonban visel-

kedését tekintve mégis zengőhangszerű az ilyen /v/, hiszen nem zöngésít: két Wrangler [-tv-],

*[-dv-]. Minderről l. alább a 2.6. pontot.

14

egy rendes v-gyengülési szabállyal valóságosan is zengőhanggá tehetnénk a

//-t, mégpedig vagy C__V helyzetben, vagy általánosabban: minden szótag-

kezdetben.

Mindezek a megoldások jegyérték-változtató műveleteket tennének szük-

ségessé és a lehetőségek ilyen nagy száma az SPE-típusú fonológiai keretek

túlságosan laza (megszorítatlan) voltát is mutatja.4

A következőkben rátérünk a fenti megfigyelések optimalitáselméleti

elemzésére.

2.3. A zöngésségi hasonulás5

Amint már említettük, két vagy több zörejhangból álló mássalhangzó-kapcsola-

tokban a tagok zöngéssége mindig megegyezik, és a kapcsolat zöngésségét/zön-

gétlenségét mindig a legutolsó zörejhang mögöttes zöngéssége/zöngétlensége

határozza meg. A hasonulás nem érzékeny a szótaghatárokra: soha nem számít,

hogy a hasonulást kiváltó hang szótagkezdetben vagy szótagzárlatban található-e

(Petrova et al. 2000, 2001; Zsigri 2001). A zengőhangok – nazálisok, likvidák –

természetesen nem vesznek részt a hasonulásban: nem megy végbe rajtuk a

hasonulás és nem is váltják ki azt. Emellett fontos még azt is megemlítenünk,

hogy a magyarban – például a némettől, angoltól, hollandtól és orosztól eltérően

– nincsen szóvégi vagy szótagvégi zöngétlenedés.

Petrova et al. (2001) javaslata szerint a következő korlátok szabályozzák a

laringális jelenségeket:

4 A Siptár (1996)-ban javasolt kompromisszumos megoldás mindegyikükből felhasznál vala-

mennyit, de lényeges szerep jut benne az alulszabottság (underspecification) fogalmának is.

Abból indul ki, hogy a /v/ mögöttesen se nem réshang ([– szon, + zöng]), se nem likvida

([+ szon, – naz]), hanem a kettő között semleges: nincs benne megszabva a [szonoráns] jegy

értéke, de nincs (jegygeometriai értelemben vett) gégecsomópontja (mint ahogy a szabályos

zengőhangoknak sincs). Mármost, ha a zöngésségi hasonulás nem jegyérték-alapon, hanem

konfigurációsan van definiálva (ami azt jelenti, hogy nem a [– szon] szegmentumokra, hanem

a gégecsomóponttal rendelkező szegmentumokra van korlátozva), ez automatikusan megoldja

a nem-zöngésítés problémáját. A zöngétlenedés problémájának megoldásához feltehetünk egy

környezetfüggő redundanciaszabályt, amely beilleszt egy gégecsomópontot a szótagzárlatban

álló /v/-kbe. Így már nincs akadálya annak, hogy a zöngésségi hasonulás végbemenjen a

megfelelő környezetben álló /v/-ken. Végül a fonetikai kivitelező modulban minden

szótagkezdetben álló /v/ (amelyeknek még mindig nincs gégecsomópontja) és minden olyan

szótagzárlatban álló /v/, amelyen időközben nem ment végbe zöngésségi hasonulás, [+ zöng]

jegyértéket kap ugyanazon foltozószabály (default rule) révén, amely az összes zengőhangot

(amelyeknek mindaddig nincs semmilyen gégejegye) [+ zöng]-ként határozza meg.

5 A magyar nyelv zöngésségi hasonulásának más elveken alapuló leírásai megtalálhatók töb-

bek között Vago (1980) klasszikus szabályalapú elemzésében, Siptár (1994) derivációs elem-

zésében, Zsigri (2006) jegygeometriai leírásában és Siptár & Törkenczy (2000) lexikális fono-

lógiai magyarázatában.

15

(2) HŰ(zöng.presz)

A zengőhang előtt álló, egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti

szegmentumok azonos zöngésségűek.6

(3) HŰ(zöng.végső) A szóvégi helyzetű, egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szeg-

mentumok azonos zöngésségűek.

(4) HŰ(zöng)

Az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok azonos

zöngésségűek.

(5) KÖZÖS(zöng)

Az egymással szomszédos zörejhangok azonos zöngésségűek (közös

zöngésségi specifikációjuk van; l. Padgett 1995).

(6) *ZÖZÖ

Zöngés zörejhangok előfordulása tilos.

A fenti korlátok rangsora magyarban a következő: KÖZÖS(zöng) >> HŰ(zöng.

presz) >> HŰ (zöng.végső) >> HŰ(zöng) >> *ZÖZÖ. A legmagasabbra rangsorolt

KÖZÖS(zöng) korlátot egyetlen kimeneti alak sem hághatja át. Az ezt követő két

pozicionális hűségi korlát meghatározza a hasonulás irányát: mivel a szonoráns

előtti vagy a szóvégi – azaz mindkét esetben a mássalhangzó-kapcsolatban

utolsó – zörejhangnak meg kell tartania mögöttes zöngésségét/zöngétlenségét,

így az azt megelőző zörejhangok kénytelenek hasonulni.7 Mivel az általános

hűségi korlát (HŰ(zöng)) és a jelöltségi korlát (*ZÖZÖ) a rangsor legalján foglal

helyet, ezek nem befolyásolják az optimális kimeneti alak kiválasztását.8

A fenti korlátok működését az alábbi táblákban szemléltetjük.

(7)

/+/ KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ(zöng.

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(zöng)

a. 

*!*

*

b.  

*

c. 

*!

*

**

(8)

/+/

a. 

*!*

*

b.  

*

**

c. 

*!

*

6 Itt zengőhangon a magánhangzókat és a szonoráns mássalhangzókat együttesen kell érteni; a

„presz” a „preszonoráns” (zengőhang előtt álló) rövidítése. A pozicionális hűségi korlátokról

bővebben l. Beckman (1998). Feltételezésünk szerint a hűségi korlátokat nemcsak egy jegyér-

ték megváltoztatása vagy törlése, de betöltése is áthágja, azaz olyan esetek is, amikor egy mö-

göttesen alulszabott szegmentum egy teljesen megszabott felszíni szegmentumnak felel meg

(erről l. alább a 2.5. pontot).

7 Itt most figyelmen kívül hagyjuk az olyan megoldásokat, amelyek a két érintett szegmentum

egyikének vagy akár mindkettőnek a törlésével, egy újabb szegmentumnak a két érintett hang

közé történő betoldásával, az érintett hangok sorrendjének megváltoztatásával stb. járnak.

Könnyen belátható, hogy az ezeket az „elkerülő utakat” tiltó korlátok (pl. MIND, CSAK stb.) a

hierarchia megfelelő részére vannak rangsorolva és dominálják a többi releváns korlátot.

8 Az elemzés részletes leírását lásd Petrova et al. (2000, 2001) cikkeiben.

16

(9)

/+/

KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ(zöng.

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(zöng)

a. 

*!*

*

b.  

*

**

c. rkt

*!

*

(10)

//

a.  

**

b. 

*!

*

*

A (7) és (8) táblák morfémahatáron keresztül történő regresszív zöngétlenedést,

illetve zöngésedést mutatnak be. Mindkét esetben az (a) jelű kimeneti alak a

legkevésbé optimális, mivel áthágja a legmagasabbra rendezett KÖZÖS(zöng)

korlátot, hiszen a két egymás mellett álló zörejhang zöngéssége eltérő benne. A

(c) jelöltek ebben a két táblában azért nem lehetnek optimálisak, mert bennük a

hasonulás iránya progresszív. E jelöltek mindegyike áthágja a HŰ(zöng.presz)

korlátot a szonoráns magánhangzó előtt álló zörejhang mögöttes zöngésségének

megváltozása miatt; így mindkét esetben a (b) jelölt – a nyelvben valóban

előforduló alak – az optimális.

A (9) tábla szóvégi mássalhangzó-kapcsolatot ábrázol, ahol szintén

morfémahatáron keresztül történik meg a hasonulás. Ebben az esetben is kiesik a

versenyből az (a) jelölt, hiszen áthágja a legmagasabbra rangsorolt korlátot. A

(c) jelöltet azonban a (7)–(8) tábláktól eltérően a HŰ(zöng.végső) korlát zárja ki,

hiszen ebben a potenciális kimeneti alakban a szóvégi zörejhang mögöttes

zöngéssége változott meg. Így ebben az esetben is a regresszív hasonulást

mutató jelölt lesz az optimális.

A (10) tábla mindössze azt mutatja be, hogy korlátrangsorunk – helyesen

– azt jósolja, hogy a magyarban nincsen szóvégi zöngétlenedés. A zöngétlene-

dést mutató kimeneti alak mindig kevésbé optimális a teljesen hűséges alaknál,

mert áthágja egyrészt az általános hűségi korlátot – a HŰ(zöng)-öt –, másrészt

pedig annak egyik pozicionális változatát – a HŰ(zöng.végső)-t.

A fentiek alapján elmondható, hogy a Petrova et al. (2001) javasolta kor-

látok rendszere problémamentesen kezeli a magyar zöngésségi hasonulás nem

kivételes eseteit. Most már rátérhetünk a /v/ különleges tulajdonságaira.

2.4. A /v/ viselkedése

A magyar /v/ szegmentumnak tehát számos olyan tulajdonsága van, amely

erősen az ellen szól, hogy egyértelműen zörejhangnak tekintsük. Ezek egyike a

/v/ különleges viselkedése a zöngésségi hasonulásban: a hang hasonul (11a–b),

de nem hasonít (11c–d) (Blaho 2005; Siptár 1994, 1996; Siptár & Törkenczy

2000; Szentgyörgyi 2000, 2001; Zsigri, 2001), legalábbis nem a művelt magyar

köznyelvben.

17

(11)

a. ré[v]

ré[ft] ől

b. ér[v]

ér[fk] ént

c. ö[tv] en

*ö[dv] en

d. lé[pv] e

*lé[bv] e

A /v/ másik fontos tulajdonsága, hogy zöngétlen zörejhangok után is előfor-

dulhat szótagkezdetben – olyan tulajdonság ez, amivel más zöngés zörejhang

nem rendelkezik. A /v/ tehát e tekintetben is a zengőhangokhoz hasonlóan

viselkedik, amelyek szabadon előfordulhatnak az említett helyzetben.

(12)

a. [ps] ichológus

zöngétlen + zöngétlen zörejhang

b. [pl] éd

zöngétlen zörejhang + zengőhang

c. [bl] úz

zöngés zörejhang + zengőhang

d. [v] éd

zöngétlen zörejhang + /v/

Vizsgáljuk meg most, hogy milyen kimeneti alakokat állít elő rendszerünk, ha

/v/-t tartalmazó bemeneti alakokat használunk. Az egyszerűség kedvéért mind-

egyik esetben azt fogjuk feltételezni, hogy a /v/ a bementi alakban [– szonoráns,

+ zöngés].

(13) /+/ KÖZÖS

HŰ (zöng.

HŰ (zöng.

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(zöng)

a. 

*!*

*

b.  

*

c. 

*!

*

**

(14) //

a.  

*

b. 

*!

*

(15) //

a. 

*!*

*

b. 

*

**

c. 

*!

*

(16) //

a. 

*!*

**

b. 

*

***

c. 

*!

*

*

Jól látható, hogy a (13)–(14) táblákban a korlátok rendszere a valódi alakokat

választja ki optimálisnak. Ez nem érhet minket meglepetésként, hiszen ezekben

az esetekben a /v/ a többi zörejhanggal teljesen azonos módon viselkedik.

A problémás esetek a (15)–(16) táblákban találhatók, ahol a /v/ a rendszer

szerint hasonít, miközben ez a valóságban nem így történik. Ennek oka, hogy –

mint említettük – a /v/ szegmentumot minden esetben [– szon]-nak tekintettük,

márpedig a [– szon] szegmentumok – azaz a zörejhangok – mindig hasonítanak.

18

Nyilvánvaló, hogy jelen esetben az egyik lehetséges megoldás az, hogy egy

olyan korlátot is beépítünk a rangsorba, amely a /v/ szonoritását szabályozza:

bizonyos esetekben szonoránsként, más esetekben viszont obstruensként jeleníti

meg. Ez a korlát a (17)-ben található LABIÁLIS(szonoráns):

(17) LAB(szon)

A folyamatos képzésű labiodentális hang akkor és csak akkor szo-

noráns, ha szonoráns (mássalhangzó vagy magánhangzó) követi.

Vegyük észre, hogy – a (2)-ben és (3)-ban megfogalmazott, a zöngésségi haso-

nulás irányát szabályozó korlátokhoz hasonlóan – ez a korlát sem szótagérzé-

keny, azaz a /v/ zengőhang/zörejhang státusza nem attól függ, hogy a szótagban

milyen helyet – szótagkezdetet vagy szótagzárlatot – foglal el. E korlát ered-

ményeképpen a /v/ zengőhangok előtt maga is zengőhangként jelenik meg, míg

zörejhangok előtt vagy szóvégi helyzetben – azaz amikor semmilyen hang nem

követi – vagy zörejhangként jelenik meg, vagy a [szonoráns] jegyre nézve alul-

szabottan, de semmiképpen sem szonoránsként.

A fenti korlát párja, azaz a vele ellentétes irányban ható korlát a (18)-ban

található hűségi korlát, ami tiltja a [szonoráns] jegy értékének megváltoztatását.

(18) HŰ(szon)

Az egymásnak megfelelő bementi és kimeneti szegmentumok szo-

noritási értéke megegyezik.

Lássuk most, hogy rendszerünket ezzel a két korláttal kiegészítve milyen ered-

ményre jutunk a két problémás esetben.9

(19) // KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ(zöng.

LAB

HŰ

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(szon) (szon) (zöng)

a. 

*!*

*

*

b. 

*!

*

**

c. 

*!

*

d. 

*

e. 

*!

*

*

*

f. V

*!

*

g. V

*!

*

*

*

A (19) tábla bemeneti alakjában zöngétlen zörejhang + /v/ szekvencia fordul elő.

Az (a) jelöltet kizárja a legmagasabbra rangsorolt korlát, hiszen nem megy

végbe a hasonulás. A (c) és (e) jelölteket a HŰ(zöng.presz) korlát szűri ki, mert

ezekben progresszív hasonulás megy végbe, azaz megváltozik bennük a zengő-

hang előtti zörejhang zöngéssége, amivel áthágják ezt a korlátot. A (b), (f) és (g)

9 Vegyük észre, hogy Petrova et al. (2001) zöngésségi tipológiájának néhány korlátja – a

KÖZÖS(zöng), a HŰ (zöng.presz) és a HŰ(zöng.végső) – és a /v/ szonoritásáért felelős két

korlát – a LAB(szon) és a HŰ(szon) – nem kell, hogy egymáshoz képest szigorúan rangsorolva

legyen, bár a két tömbön b e l ü l a korlátok szigorúan rangsorolva vannak.

19

jelöltek kielégítik a két legfontosabb korlát követelményeit, de áthágják a

LAB(szon)-t, mivel bennük a /v/ szonoráns előtt nem szonoránsként jelenik meg.

Emiatt a (d) lesz az optimális jelölt; bár áthágja a HŰ(szon) korlátot, hisz a

mögöttesen obstruens /v/ szonoráns approximáns []-ként jelenik meg, de ez a

hiba sokkal kisebb súlyú a többi jelölténél, mivel ez a korlát a többinél alacso-

nyabban helyezkedik el a rangsorban.

A (20) táblában található alakban a /v/ a fentiekkel megegyező viselkedést

mutat, ezúttal elágazó szótagkezdetben. A szuboptimális jelölteket ugyanazon

korlátok ugyanazon okokból zárják ki, hiszen a korlátok nem szótagérzékenyek.

(20) // KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ(zöng.

LAB

HŰ

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(szon)

(szon) (zöng)

a. 

*!*

*

**

b. 

*!

*

***

c. 

*!

*

*

d.  

*

*

e. 

*!

*

*

**

f. V

*!

*

*

g. V

*!

*

*

**

LAB(szon) >> HŰ(szon)

A (21) és (22) táblák bizonyítják, hogy az új korlátok hozzáadásával a hierarchia

továbbra is képes a helyes felszíni alakok kiválasztására azokban az esetekben,

amikor a /v/ az utána következő zörejhanghoz hasonul, azaz zöngétlenedik, vagy

amikor szóvégi helyzetben megőrzi mögöttes zöngésségét és a többi zörejhang-

hoz hasonlóan nem zöngétlenedik.

(21) /+/ KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ(zöng.

LAB

HŰ

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

végső)

(szon) (szon) (zöng)

a. 

*!*

*

b.  

*

c. 

*!

*

**

d. 

*!

*

e. V

*!

(22) //

a.  

*

b. 

*!

*

c. 

*!

*

d. V

*!

HŰ(szon) >> *ZÖZÖ

A LAB(szon) korlát miatt a mögöttes /v/ akkor és csak akkor jelenik meg zen-

gőhangként a felszíni alakban, ha az utána következő hang is zengőhang.

20

Ennélfogva a fenti két táblában az optimális alakokban a /v/ nem lehet szono-

ráns: vagy [– szon] hangként kell megjelennie – ahogyan a (21a–c) és a (22a–b)

jelöltek esetében látható –, vagy pedig alulszabottnak kell lennie erre a jegyre

nézve – ahogyan a (21e) és (22d) jelöltekben. Ez utóbbit a HŰ(szon) korlát

bünteti, ami miatt a felszíni alakok nem lesznek alulszabottak a [szonoráns]

jegyre nézve. A helyes felszíni alakok kiválasztása három módon is biztosítható:

egyrészt a HŰ(szon) korlát rangsorolható a *ZÖZÖ fölé, ahogyan az a fenti

táblákban is látható; második lehetőségként rangsorolható a *ZÖZÖ alá is, de

ekkor egy az alulszabott kimeneti alakokat büntető korlátnak – amelyet az

irodalomban TELJES (SPEC) néven Kaun (1995) vezetett be – a *ZÖZÖ fölött kell

elhelyezkednie, hogy kiszűrhesse az alulszabott kimeneti alakokat. A harmadik

lehetőség az eredeti LAB(szon) korlát kiegészítése lenne oly módon, hogy a

folytonos képzésű zöngés labiodentális hangoknak zörejhangok előtt és szóvégi

helyzetben [– szon] jeggyel kell rendelkezniük.

Végül megjegyezzük, hogy a /v/ kivételével a mássalhangzók általában

nem változtatják szonoritásukat a magyarban. Ennek egyszerű magyarázata,

hogy a /v/ ingadozó viselkedését kiváltó LAB(szon) korlát más hangokra nem

vonatkozik, kizárólag a /v/-re. Így minden más hang állandóan a HŰ(szon) korlát

hatálya alá esik: [szonoráns] jegyük értéke állandó.

2.5. Lexikon-optimalizáció

Az eddigiekben minden esetben feltettük, hogy a /v/ mögöttesen [– szonoráns,

+ zöngés]. Az OT-grammatika egyik alapelve, az a l a p g a z d a g s á g a azon-

ban azt a kikötést teszi, hogy a mögöttes alakokra nem vonatkozhatnak korláto-

zások, azaz bármilyen mögöttes alak lehetséges bármilyen nyelvben. A nyelv-

tannak mindazonáltal olyannak kell lennie, hogy bármely bemeneti alakból a

nyelvben lehetséges optimális alakot állítson elő. Emiatt a mi konkrét esetünk-

ben a mögöttes /v/-t tartalmazó szótári alakok mellett létezhetnek mögöttes

szonoráns //-t vagy a szonoráns jegyre nézve alulszabott /V/-t tartalmazó mö-

göttes alakok is.

Az alábbiakban azt vizsgáljuk, hogy hogyan történik a több lehetséges

mögöttes alak közül az egyetlen valódi kiválasztása a lexikon-optimalizációnak

nevezett algoritmus segítségével.

(25)

//

LAB(szon) HŰ(szon)

*ZÖZÖ

a. 

*!

*

*

b.  

**

c. V

*!

*

21

(26)

//

LAB(szon) HŰ(szon)

*ZÖZÖ

a. 

*!

*

b. 

*

**!

c.  V

*

*

(27)

/V/

a. 

*!

*

*

b. 

*!

**

c.  V

*

A fenti táblákban látható, hogy melyek az optimális kimeneti alakok a három

lehetséges bemeneti alak esetében. Látható, hogy a LAB(szon) korlát követelmé-

nyeinek megfelelnek azok az alakok, amelyek zörejhang előtt zörejhang [v]-t

vagy alulszabott [V]-t tartalmaznak, hiszen a korlát csak a szonoráns []-t tiltja

ilyen helyzetben (pl. (25a), (26a), (27a)).

A táblákkal kapcsolatosan elsődlegesen felvethető kérdés, hogy a három

optimális alak fonetikailag azonos-e, hisz a (25b) jelölt teljesen megszabott [v]-t,

ezzel szemben a (26c) és (27c) jelöltek alulszabott [V]-t tartalmaznak. A jelöltek

fonetikailag teljesen azonosak lesznek, ha feltesszük, hogy a következő korlát is

aktív a magyarban (Kaun 1995), amit a (29)–(31) táblák mutatnak be:

(28) TELJES

A kimeneti szegmentumok mindig teljesen megszabottak (a bináris je-

gyekre nézve).

(29)

//

LAB (szon) TELJES

HŰ(szon) *ZÖZÖ

a. 

*!

*

*

b.  

**

c. V

*!

*

*

(30)

//

a. 

*!

*

b.  

*

**

c. V

*!

*

*

(31)

/V/

a. 

*!

*

*

b.  

*

**

c. V

*!

*

TELJES >> HŰ(szon)

Ha összehasonlítjuk a három optimális alakot, akkor látható, hogy ezek közül

(29b) a legjobb, hisz (30b) és (31b) áthágja a HŰ(szon) korlátot is a *ZÖZÖ-n

kívül. Így elmondható, hogy a lexikon-optimalizáció a (29)-beli alakot választja

az adott tő mögöttes alakjának.

22

Tekintsünk most meg egy olyan esetet, ahol felszíni zengőhang, [] talál-

ható. Ebben az esetben a lexikon-optimalizáció a mögöttes zengőhangot tartal-

mazó – (33)-beli – alakot választja mögöttes alaknak, mert a három optimális

alak közül ez a legoptimálisabb.

(32)

//

LAB(szon) TELJES

HŰ(szon) *ZÖZÖ

a. 

*!

**

b.  

*

*

c. V

*!

*

*

*

(33)

//

a. 

*!

*

**

b.  

*

c. V

*!

*

*

*

(34)

/V/

a. 

*!

*

**

b.  

*

*

c. V

*!

*

*

Legutoljára vizsgáljuk meg az olyan morfémákat is, amelyekben szonoráns []–

obstruens [v] a l t e r n á c i ó t találunk. Ilyen esetekben Inkelas (1995) javaslatát

fogjuk alkalmazni, aki szerint alternációk esetén nem elég egy esetet vizsgálni,

hanem az összes lehetséges környezettípust10 számításba kell venni és az az alak

lesz a bemeneti alak, amelyhez tartozó optimális kimeneti alak a legkevésbé

hágja át a korlátokat az összes környezetben együttvéve.

(35)

Bementi

Példa-

LAB(szon)

TELJES

HŰ(szon) *ZÖZÖ

alakok

környezetek

a.  //



*



*



b. //



*!

*





*!

c. /V/



*!

*



*!



*!

10 Felmerülhet persze a kérdés, hogy mi is számíthat lehetséges környezettípusnak. Ezúttal azt

a gyakorlatot követjük, hogy csakis az adott jelenség szempontjából releváns környezettípu-

sokat vesszük figyelembe. Jelen esetben például az öv tőmorféma előfordulása zöngés zörej-

hanggal kezdődő toldalék, pl. - ben előtt nem releváns, hisz ilyen környezetben a /v/ pontosan

ugyanúgy viselkedik, mint például megnyilatkozás végén, szünet előtt.

23

A (35) táblában látható, hogy az (a) bementi alakhoz tartozó kimeneti alakok

(amelyek szóvégi, szonoráns előtti és obstruens előtti helyzetben tartalmaznak

/v/ típusú szegmentumot) összesen egyszer hágják át a HŰ(szon) korlátot, míg a

(b) és (c) bementi alakokhoz tartozó kimeneti alakok kétszer, illetve háromszor.

Ebből világos, hogy az adott lexikai elem mögöttes alakja az (a)-ban látható,

obstruens /v/-t tartalmazó alak. Ez egyébként cáfolat is Inkelas feltevésére, aki

szerint az alternáló morfémák mögöttesen mindig alulszabott szegmentumot

tartalmaznak. Ez azonban csak akkor igaz, he feltesszük, hogy a hűségi korlá-

tokat, mint például a HŰ(szon)-t, csak az adott jegy értékének megváltozta-

tásával vagy a jegy értékének törlésével lehet áthágni. Ha azonban feltesszük,

hogy a hiányzó jegyérték m e g s z a b á s a is áthágja az ilyen korlátokat – ahogy

azt fentebb mi is tettük –, akkor arra az eredményre jutunk, hogy az alternáló

esetekben nem az alulszabott, hanem a legtöbb környezetben megjelenő változat

lesz a mögöttes alak.

Összefoglalásként annyit mondhatunk, hogy a nem alternáló morfémák

mindig a felszíni alakjukkal megegyező /v/ típusú szegmentumot fognak tartal-

mazni, míg az alternáló esetek mindig a leggyakrabban előforduló alternánst.

Inkelas általunk is helyesnek tartott módszerét használva különböző kiinduló

feltevéseink miatt tehát különböző eredményre jutottunk.

2.6. Fonetikai megfontolások

A fenti elemzés helyesen írja le a /v/ fonológiai viselkedését, a fonetikai megva-

lósulását azonban egyes esetekben helytelenül jósolja meg. Különösen nagy

probléma ez egy olyan elmélet esetében, mint az optimalitáselmélet, amely –

bemenet–kimenet-orientált elmélet lévén – nem enged meg további szinteket és

reprezentációkat, azaz a kimeneti alaknak annak kell lennie, amit a beszélők

valóban kiejtenek. Itt most felvázoljuk e probléma egy lehetséges kezelését.

A fentiekben már említettük, hogy a magyarban a /v/ szonoránsként

viselkedik szonoránsok előtt és obstruensként minden egyéb helyzetben. Szintén

megemlítettük, hogy a /v/-t szonoráns közelítőhangként ejtjük magánhangzó

előtt, ha nem labiális mássalhangzó előzi meg (Siptár 1996). Így azt kell meg-

magyaráznunk, azaz fonetikailag megalapozott korlátokkal alátámasztanunk,

hogy a /v/ nem mindig úgy ejtődik, ahogyan azt fonológiai viselkedése alapján

várhatnánk. Ehhez két dolgot kell tennünk: egyrészt át kell fogalmaznunk a

LAB(szon) korlátot (17), másrészt be kell vezetnünk két jelöltségi korlátot a

helytelen esetek kiszűrésére.

(36) LAB(szon) (módosított) A folyamatos képzésű labiodentális hang NEM [– szon] akkor

és csak akkor, ha szonoráns (mássalhangzó vagy magánhangzó)

követi.

24

A módosítás következményeként a szonoráns (mássalhangzó vagy magánhang-

zó) előtt előforduló, a [szonoráns] jegyre nézve alulszabott [V] nem hágja át a

korlátot.

A jelöltségi korlátok pontos megfogalmazása előtt vizsgáljuk meg a /v/

megjósolt és valós felszíni alakjai közötti különbségeket.

(37)

Környezet

Megjósolt

Valódi fonetikai

alak

alak

a.

szó végén

[v]

[v]

b.

zöngés zörejhang előtt

[v]

[v]

c.

zöngétlen zörejhang előtt

[f]

[f]

d.

nem labiális után, magánhangzó előtt

[]

[]

e.

labiális után, magánhangzó előtt

[]

[v]

f.

szonoráns mássalhangzó előtt

[]

[v]

Ahogy látható, csak két olyan környezet van, ahol a megjósolt és a valódi alak

eltér egymástól: szonoráns mássalhangzó előtt (37f) és magánhangzó előtt,

labiális mássalhangzó után (37e).

Az a tény, hogy a /v/ mindig obstruensként jelenik meg labiálisok után,

könnyen megmagyarázható az ilyen típusú mássalhangzó-kapcsolatok kiejté-

séhez szükséges artikulációs mechanizmus segítségével. A magyar labiálisok –

[p], [b], [f], [v] és [m] – képzésekor mindig teljes vagy részleges zár képződik a

két ajak vagy a felső fogsor és az alsó ajak között, mivel azok mindannyian zár-

vagy réshangok. Ha e hangok bármelyikét a labiális közelítőhang [] követné,

akkor a hangképző szerveknek igen gyorsan kellene mozogniuk ahhoz, hogy

semmilyen zajkomponens ne legyen a []-ben. Mivel azonban a [] is labiális,

az artikulátoroknak át kell mozdulniuk egy olyan helyzeten, amikor még mindig

nem elég nagy a nyílás ahhoz, hogy zaj nélküli folyamatos képzésű hang (azaz

approximáns []) keletkezzen, aminek következményeként súrlódás jön létre a

hangképző szervek felülete között. Ez az, amit ilyen esetekben zörejhangként,

azaz a [v] réshangként hallunk. Bár e rövid fázis után valóban egy [] képződ-

het, mégis van legalább egy rövid időtartam, amikor frikatíva [v] hallható.

Ugyanolyan koartikulációról van szó itt is, mint például az angol /tr/ és /dr/

kapcsolatok esetében, amelyeket sokan affrikátaként azonosítanak a /r/ első

„felének” réshangszerű képzése miatt. A magyar labiális + /v/ kapcsolatokhoz

hasonlóan ez esetben is homorganikus (azonos helyen képzett) mássalhangzókat

találunk, amiből kifolyólag a jelenségek azonos módon magyarázhatók.

A fenti artikulációs fonetikai érvek alapján tehát a következő korlátra

teszünk javaslatot:

(38)

* LABIÁLIS+[]

Labiális mássalhangzót nem követhet labiális közelítőhang.

E korlátnak a LAB(szon) fölött kell elhelyezkednie a rangsorban, mivel annak

hatását kell részlegesen semlegesítenie.

25

(39) //11

*LAB+[]

LAB(szon) TELJES

HŰ(szon) *ZÖZÖ

a. 

*!

b. 

*!

*

*

c.  V

*

*

Vegyük észre, hogy az optimális jelölt a szonoritásra nézve alulszabott [V]

szegmentumot tartalmaz. Ahhoz, hogy ez a jelölt minden tekintetben megfelel-

jen a fonetikai tényeknek, azt kell feltételeznünk, hogy a zengősség szempontjá-

ból alulszabott szegmentumok [– szon] hangként interpretálódnak. Így minden

egyes esetben, amikor a kimeneti alak [V]-t tartalmaz, az [v]-ként interpretá-

lódik.

A probléma másik feléről, azaz, hogy szonoráns mássalhangzók előtt a /v/

réshangként jelenik meg (bár fonológiailag szonoránsként viselkedik), könnyen

számot adhatunk a következő jelöltségi korláttal:

(40)

*WC

A [+ szon] jegy nem kapcsolódhat (szonoráns) mássalhangzó előtt álló

folyamatos képzésű labiodentálishoz.

(41)

//

*WC

*LAB+[]

LAB(szon) TELJES

HŰ(szon)

*ZÖZÖ

a. 

*!

*

b. 

*!

c.  V

*

*

*WC >> KÖZÖS

A (41a) jelölt áthágja az újonnan bevezetett jelöltségi korlátot, és ezért nem

lehet optimális. A (b) jelölt áthágja az átfogalmazott LAB(szon) korlátot, hiszen

obstruens [v]-t tartalmaz szonoráns előtt. Az optimális (c) jelölt csak a lejjebb

rangsorolt, a teljesen megszabott kimeneti szegmentumokat megkövetelő TELJES

korlátot hágja át.

2.7. Eltérések más OT elemzésektől

Blaho (2005) elemzése szintén a Petrova et al. (2001) által javasolt korlátokból

indul ki. A különbség mindössze az, hogy Blaho elemzése s z ó t a g é r z é k e n y,

azaz a /v/ obstruens vagy szonoráns megvalósulása csak a szótagban elfoglalt

helyétől függ: a /v/ zörejhangként viselkedik szótagzárlatban és zengőhangként

szótagkezdetben. Ez a látszólag apró különbség azonban problémákat okoz

Blaho elemzésében.

11 A /-/ morfémáról itt feltételezzük, hogy mögöttesen labiodentális approximánst tartal-

maz, mivel a morféma mássalhangzója nem alternál, azaz nem hasonul az előtte álló mással-

hangzóhoz, szemben például a -val/-vel morfémával (tehát: lopva, de lappal). A kérdéskörről részletesen l. a 4.5. pontot és az ott idézett irodalmat.

26

Az első fontos probléma, hogy a mi elemzésünkkel szemben Blaho (2005)

nem tudja pontosan megjósolni a felszíni alakok fonetikai természetét. Az

elemzés annyiban működik, hogy a /v/ – helyesen – néha szonoránsként, néha

obstruensként fog viselkedni; ám fonetikai megvalósulása mindig egybe fog esni

viselkedésével, ami viszont sajnos a nyelvi tények szerint nem igaz, ahogyan azt

(37)-ben láthattuk. Ugyanezen ok miatt Blaho elemzése nem is terjeszthető ki

például az orosz nyelvre, ahol a /v/ a magyarral azonos módon viselkedik,

fonetikailag azonban mindig frikatívaként valósul meg. A fenti elemzésmódunk

ezzel szemben könnyedén megbirkózik ezzel is.

Másodsorban, elemzésünk kiterjeszthető az orosz nyelvben található

szótagolatlan szegmentumok okozta jelenségekre is, mivel magyarázatunk nem

szótagérzékeny. Mindössze annyit kell tennünk, hogy a LAB(szon) korlát meg-

fogalmazásában nem egyszerűen szonoráns, hanem s z ó t a g o l t szonoráns

előtti helyzetre hivatkozunk.

Padgett (2002) elemzésében bevezet egy új jegyet, a [széles] jegyet, hogy

a /v/-t megkülönböztesse mind a zörejhangoktól, mind pedig a zengőhangoktól.

Padgett javaslata, bár nem utal a /v/ eltérő jegyszerkezetére ( à la [tűnékeny]

(Zsigri 1998, 2001, 2006) vagy [szonoráns zönge] (Plapp 1990)), alapvetően

nyilván ugyanabba a kategóriába tartozik: a /v/ viselkedése azért más, mert más

a „természete” – akár jegyek segítségével fogalmazzuk ezt meg, akár deskriptív

módon. Padgett elemzésében a zörejhangok [– széles, – szon] jegyűek, a /v/

[– széles, + szon], a többi approximáns pedig [+ széles, + szon]. Így a [szono-

ráns] jegy átértelmeződik és ugyanazt a megkülönböztetést teszi lehetővé, mint

Zsigri [tűnékeny] jegye.

Padgettel szemben mi nem vezettünk be új jegyeket, és nem értelmeztük

át a régieket sem, mégis képesek voltunk ugyanazon jelenségeket ugyanúgy

megmagyarázni. Padgetthez hasonlóan mi is elfogadjuk Lulich (2002) magya-

rázatát a /v/ fonetikai tulajdonságait illetően.

Végül megjegyezzük, hogy Padgettnél igencsak változékonynak nevez-

hetjük azt, hogy mikor mennyi fonetikai részletet épít be elemzésébe. Annak

ellenére, hogy számos fonológiailag releváns fonetikai részlet felhasználásra

kerül elemzésében, mégis szükségesnek tartja egy külön fonetikai interpretációs

szint létét. Az általunk javasolt elemzés ezzel szemben elveti a külön fonetikai

komponenst és az OT grammatika alapelvei szerint a kimeneti alakokat már a

fonetikai implementáció számára értelmezhető „végleges” alakoknak tartja.

2.8. Befejezés

Az általunk javasolt OT korlátrendszer sikeresen leírja és megmagyarázza a /v/

furcsa viselkedését a magyar zöngésségi harmóniában. Az elemzés Petrova et al.

(2001) rendszerét veszi alapul, amelyben a hasonulás a mássalhangzó-kapcso-

latokban azonos zöngésséget megkövetelő KÖZÖS(szon), a zöngés zörejhangokat

tiltó *ZÖZÖ, a HŰ(zöng), valamint a szonoráns előtt a mögöttes zöngésségi

27

értékhez való hűséget megkövetelő HŰ(zöng.preszon) korlátok kölcsönhatásából

jön létre.

A /v/ szonoritási ingadozása a HŰ(szon) és a LAB(szon) korlátok ered-

ménye. Ha a bemeneti alak a szonoritás tekintetében alulszabott /V/-t tartalmaz,

a TELJES korlát követeli meg a [– szon] jegyérték megjelenését a /v/ hangon a

LAB(szon) korlátban említett környezet komplementerében. A /v/ fonetikai imp-

lementációját jelöltségi korlátok vezérlik.

Elemzésünk előnye, hogy átfogó magyarázatot tesz lehetővé egyrészt a

zöngésségi hasonulás jelenségére, másrészt a /v/ több szempontból különleges

viselkedésére. Emellett könnyedén kiterjeszthető mindazon nyelvekre, amelyek-

ben a /v/ hasonló módon ingadozik a szonoráns és obstruens típusú viselkedés

között.

28

3. A H-féle hangokról

3.1. Bevezetés

Ebben a fejezetben a magyar H-típusú szegmentumok, a [h], a [], a [x] és a [x]

viselkedését fogjuk leírni kétféle elméleti keretben: először kiválasztjuk a leg-

megfelelőbb elemzést, amelyhez szabályalapú, levezetéses keretben el lehet jutni,

majd ezzel szembeállítunk egy lehetséges optimalitáselméleti megoldást.1

A fejezet felépítése a következő lesz: a 3.2. pontban bemutatjuk a H-féle

szegmentumok eloszlását és lehetséges ábrázolását. A 3.3. pontban három leve-

zetéses elemzést mutatunk meg, egy olyat, amelyben a /h/ és a /x/ egyaránt tagja a

mögöttes mássalhangzókészletnek, egy olyat, amelyben minden H-féle hang /h/-ra

vezethető vissza, és egy olyat, amelyben minden szóban forgó alakban mögöttes

/x/ van. A 3.4. pont a levezetéses elemzések néhány hátrányos vonására hívja fel

az olvasó figyelmét, a 3.5. pedig összefoglalja a H-féle hangok viselkedését a

zöngésségi hasonulás tekintetében. A 3.6. pontban megmutatjuk, mennyiben

előnyösebb a kérdés optimalitáselméleti megközelítése a levezetésesnél, a 3.7.

pontban pedig elemzésünket kiterjesztjük a zöngésségi hasonulásos jelenségekre.

A 3.8. pontban levonjuk a tanulságokat.

3.2. A H-féle hangok eloszlása

A mai magyarban összesen négyféle „ H-típusú” hang van: a zöngétlen glottális

[h] (hó), a zöngés glottális [] (ruha), a zöngétlen veláris [x] (doh), valamint

ennek kissé előrébb képzett változata, a [x] (pech), amelyet olykor tévesen a

palatális []-vel szoktak azonosítani (vö. lépj [lep]; a kérdésről l. Lotz 1965,

1976). Ezek közül a [h] és a [x] közötti különbség fonológiailag is releváns; e két

hangtípus eloszlásáról, fonológiai elemzéséről lesz szó az alábbiakban. A zöngés

[] a glottális [h] zengőhang után (ezen belül leggyakrabban intervokalikus

helyzetben) megjelenő fonetikai változata (l. Bakó 1937, Laziczius 1937, és az

ottani hivatkozásokat), a pech-beli előrébb képzett veláris [x] pedig ugyanúgy

1 A fejezet közvetlen (angol nyelvű) előzményei Siptár & Szentgyörgyi (2002) és Szentgyörgyi

& Siptár (2005). Ugyanezt a kérdéskört kormányzásfonológiai keretben elemzi Szigetvári

(1998a); a kormányzásfonológiáról általában l. Szigetvári (1998b, 2001).

29

viszonyul a doh-belihez, mint pl. a fék [k]-ja a fok [k]-jához, vagyis a közöttük levő apró fonetikai különbség fonológiailag érdektelen.2

Egyelőre tehát a hó-féle [h]-ra és a doh-féle [x]-ra korlátozzuk a figyel-

münket.3 (Dőlt nagy H betűvel utalunk a kettőre együtt mindaddig, amíg el nem

döntöttük: ugyanazon mögöttes mássalhangzó két felszíni változatáról, vagy a

magyar mássalhangzórendszer két külön tagjáról van-e szó.) Fonológiai ábrá-

zolásuk az (1) ábrán látható, ahol GY = gyökércsomópont, H = helycsomópont,

DOR = dorzális csomópont (ez jelöli a veláris képzési helyet), a [– szon] és a

[+ foly] a szokásos értelmükben szerepelnek (az autoszegmentális fonológiáról

általában l. Durand & Siptár 1997: 126–153-at és az ott idézett irodalmat; az itt

követett jegygeometriai modellről l. Siptár & Törkenczy 2000: 7–9). A [h] ese-

tében a képzési helyre utaló elem hiánya jelzi azt, hogy ezt a hangot a szájüregen

kívül, a hangrésben képezzük.

(1) A kétféle H ábrázolása

a.

×

(= [x]) b.

×

(= [h])





GY

[– szon]

[– szon]

[+ foly]

[+ foly]

H



DOR



Szótagzárlatban a H vagy törlődik (pl. méh [me], cseh [t]), vagy pedig (1a)

alakban jelenik meg (pl. jacht, technika, ihlet, Ahmed; doh, potroh, sah, Allah,

padisah, sarlach, almanach, moloch, eunuch stb.) A hosszú H mindig (1a) alakú,

vagyis veláris réshang, akár elágazó szótagzárlatban áll ( pech, cech, Bach, krach,

fach), akár egy szótagzárlat és egy rá következő szótagkezdet között oszlik meg

( peches, Bachot). Egyébként azonban a szótagkezdetben álló H mindig (1b)

alakú, vagyis a hangrésben képzett réshang ( hó, ruha, konyha).4 Hogyan adha-

tunk számot minderről?

2 Legalábbis egy levezetéses elmélet keretei között, ahol ez utóbbi változatok pontos megva-

lósítására vonatkozó információ az ún. fonetikai implementáció területére utalható. A fejezet

második felében, ahol a H-féle hangok optimalitáselméleti elemzésére kerül sor, már nem

tekinthetünk el a négyféle kimenet egyikétől sem; ennek okait majd ott részletezzük.

3 A 3.2–3. pont anyagának különféle korábbi változatait l. Siptár (1998a, 2001a: 41–50,

2001b: 400–404).

4 Újabb spektrografikus vizsgálatok szerint a hív, hisz-féle példákban a [h]-hoz erős preveláris

([x] típusú) zörej társul(hat) a rá következő felső nyelvállású, elölképzett magánhangzó hatá-

sára (másodlagos artikulációként); Gósy Mária személyes közlése. Ettől a komplikációtól itt

eltekintünk.

30

3.3. Az eloszlás derivációs alapú elemzése

Vegyük először a [t] ~ [tk] váltakozást! Egy  ~ X váltakozás esetén

(vagyis ha valami a semmivel, önnön hiányával váltakozik) elvben mindig kétféle

lehetőség merül fel: a törlés és a betoldás. Az utóbbi megoldás esetén azt

mondhatnánk, hogy a cseh és a doh H-ja egyszerűen azért viselkedik más-más

módon, mert a szótári ábrázolásban a doh-ban van H, a cseh-ben pedig nincs. A

cseh-féle szavakban ekkor magánhangzóval kezdődő toldalék előtt működésbe

lépne egy H-betoldó szabály, amely a kialakuló szótagkezdetbe természetesen

(1b) alakú [h]-t toldana be, pl. csehül, csehek. Csakhogy ez a megoldás több

okból is előnytelen. Először is a magánhangzóra végződő szavak túlnyomó

többsége esetében nincs ilyen betoldás: * kávéhok, * faluhok. Ezt még meg lehetne

oldani úgy, hogy a H-betoldás úgynevezett a p r ó s z a b á l y lenne, amely csak

olyan szavakon megy végbe, amelyek a szótárban külön meg vannak jelölve

(vagyis a cseh szóhoz tartozna egy „alkalmazd a H-betoldást” megjelölés, a kávé

szóhoz meg nem). De van ennél nagyobb nehézség is. Az egyetlen mással-

hangzóból álló toldalékok a magánhangzóra végződő tövekhez kötőhang nélkül

csatlakoznak ( kávé-t, kávé-k), vagyis a H-betoldásnak ilyen toldalékok esetén

nem teljesülne az a feltétele, hogy a betoldás helyét magánhangzónak kell

követnie. Ráadásul a „ cse” esetében még az alsó magánhangzó megnyúlásával is

számolnunk kellene (l. Nádasdy & Siptár 1994, 67–70; Siptár 2001a, 73–87),

vagyis a megjósolt alak * csét, * csék lenne (mint kefét, kefék). A cseh-féle szavak

tehát, ha a szótári alakjukban magánhangzóra végződnének, k i v é t e l e s e n

mentesülnének

az

alsó

magánhangzó megnyúlása alól, az egyetlen

mássalhangzóból álló toldalékok elé k i v é t e l e s e n kötőhangzót kívánnának,

majd pedig k i v é t e l e s e n betoldanának eléje egy [h]-t. Ezt a háromféle kivé-

telességet a legegyszerűbben úgy jelezhetjük, hogy az érintett szavak szótári alak-

jának végén felteszünk egy H-t. Vagyis a betoldásos megoldás nem járható út.

Ha viszont a törlés mellett maradunk, meg kell mondanunk, miért van

egyes szavakban törlés ( cseh), másokban meg miért nincs ( doh). A hagyományos

felfogás szerint a H-végű szavak esetében a törlés a szabályos eset, s ahol nem

megy végbe, az kivétel (rosszabb esetben „nem is magyar szó”). Azonban először

is jóval több szó viselkedik a doh módjára, mint a cseh módjára, és ha új szó

kerül a nyelvbe (kölcsönzéssel vagy pl. mozaikszóként: MÉH, BAH, APEH), ez a

doh-félékhez csatlakozik, nem pedig a cseh-félékhez: a kettő közül a doh-féle a

t e r m é k e n y minta. Másodszor: a cseh-félék esetében jelentős ingadozás

tapasztalható: hagyományosan a juh, pléh, céh, düh, rüh, oláh, éh, keh, tereh

szavak mind a törlődő H-s osztályba tartoznak, de mindegyikük erősen ingadozik

és legtöbbjük esetében a doh-féle viselkedés, vagyis a törlés elmaradása látszik

felülkerekedni (vö. Gósy & Kovács 2003). Így tehát nem kerülhető el az a

következtetés, hogy a H-törlés aprószabály: azok a szavak a kivételesek,

amelyeken végbemegy, nem pedig azok, amelyek elkerülik. Ám azt, hogy ezt a

H-törlő szabályt hogyan is kellene pontosan megfogalmaznunk, majd csak akkor

31

tudjuk eldönteni, ha megvizsgáltuk a hó-féle és a doh-féle H eloszlásának

kezelését.

Erre nem is kétféle, hanem egyenesen háromféle megoldás kínálkozik. Az

első megoldás szerint két különböző mögöttes szegmentumról, vagyis a mással-

hangzókészlet két egymástól független tagjáról van szó. Furcsa eloszlásukról

ekkor a következő „szűrők” (tiltó megállapítások) segítségével adhatnánk számot

(K = szótagkezdet, Z = szótagzárlat,  = az időzítési tengely egy-egy eleme,

amelyből rövid hangnak egy, hosszú hangnak kettő van):

(2) Melyik H hol nem fordul elő?

a.

* K

b.

* Z





×

×





GY

[– szon]

[– szon]

[+ foly]

[+ foly]

H



DOR



c. *  

GY

[– szon]

[+ foly]

(Szótagkezdetben nem állhat [x] (kivéve ha egyben szótagzárlatban is áll,

vagyis hosszú); szótagzárlatban nem állhat [h]; a hosszú H nem lehet glottá-

lis, akár elágazó szótagzárlatban, akár zárlat + kezdetben fordul elő.)

Ennek a megoldásnak az lenne az előnye, hogy a cseh-félékben „ingyen”

kapnánk a törlést: mindössze annyit kellene feltételeznünk, hogy a szótárban

(kivételesen) hó-féle H van bennük, amely csak akkor tud a felszíni kiejtésig

eljutni, ha toldalékolás révén szótagkezdetbe kerül ( csehek), egyébként ( cseh,

csehben, Csehország, cseh ellenzék) – mivel a (2b) miatt szótagzárlatba nem

kerülhet – egyáltalán nem tartozhatna szótaghoz, és így „árván” maradva semmi-

lyen érzékelhető hatással nem lenne a fonetikai megvalósításra (vagyis a

kiejtésben nem jelenne meg).

A fenti megoldásnak azonban számos jelentős hátránya is volna. Először

is, a cseh-félék maroknyi csapatát leszámítva k i e g é s z í t ő e l o s z l á s van a

kétféle H között, ami azt jelenti, hogy azokban a helyzetekben, amelyekben

egyikük előfordul, a másikuk soha (és viszont: azokban a helyzetekben,

amelyekben a másikuk előfordul, az egyikük soha). Ebből az következik, hogy

32

nincs és nem is lehet két olyan szó, amelyeket k i z á r ó l a g az különböztet meg

egymástól, hogy az egyikben (1a), a másikban pedig (1b) alakú H áll (ugyanazon

a helyen). Vagyis a kétféle H eloszlása megjósolható, s mint ilyennek, nem a

szótárban a helye, hanem – levezetéses keretben – fonológiai szabályban kell

megfogalmazni. Ráadásul váltakozás is van a kétféle H között (pl. doh [x] ~

dohos []). Tehát mindenképpen szükség van a nyelvtanban olyan szabályra,

amely az egyiket a másikból előállítja (levezeti), ennélfogva a két külön szótári

ábrázolást feltételező megoldás teljesen feleslegessé válik.

A második és a harmadik megoldásban az a közös, hogy csak egyféle H-t

tételez fel a szótárban (vagyis azt mondja, hogy a kiejtésben megjelenő kétféle H

ugyanannak a mögöttes szegmentumnak a kétféle felszíni megvalósítása, attól

függően, hogy milyen helyzetben áll). De vajon melyik H-ból vezessük le a

másikat?

Tegyük fel, hogy a szótárban minden H (1b) alakú, vagyis a hangszalagok

között képzett, helyelem nélküli változat: /h/. Ekkor egy olyan szabályra van

szükségünk, amely betold egy DOR csomópontot minden olyan H-ba, amely

szótagzárlatban áll (valamint a /h/-törlés aprószabályára, amely ezt megelőzően

törli a cseh-féle szavak /h/-ját, ha szótagzárlatba kerül). Fogalmazzuk meg az

említett két szabályt!

(3) /h/ -törlés

Z

╪





(A szótagzárlatban álló, helycsomópon-

[– szon]

tot nem tartalmazó folyamatos mással-

hangzók – a megjelölt szavakban –

[+ foly]

időzítési pontjukkal együtt törlődnek. 5 )

(4) /h/- erősödés I.

Z







GY

[– szon]

[+ foly]

H

  

(A szótagzárlatban álló /h/- ba be-

DOR



toldódik a velaritás ábrázolása.)

5 A törlésnek azért kell az -et is eltüntetnie, mert a /h/-törlés soha nem jár pótlónyúlással (pl.

[tnk], nem pedig [tnk]: ez az utóbbi lehet a cselnek szó l-törlésen átesett változata, de

nem lehet a csehnek szó kiejtése).

33

Ezzel azonban még nincs minden megoldva. Egy (4) alakú szabály betoldja a

velaritás ábrázolását például a doh, potroh, almanach, illetve az ihlet, technika

szavakba, de semmit sem mond a jacht szóról, amelyben elágazó zárlat van, a

pech, krach-féle szavakról, amelyekben szintén elágazó zárlat van, de mindkét

ágát /h/ tölti be, valamint a peches, krachok-félékről, amelyek hosszú /h/-ja

megoszlik a zárlat és a rá következő kezdet között. Ezt a három helyzetet

ábrázoltuk (5) alatt: látható, hogy a (4) szabály egyikre sem illik rá.

(5) a. jacht

b. pech

c. peches

Z

Z

Z

K





 











[– szon] 

[– szon]

[– szon]

[+ foly]

[+ foly]

[+ foly]

Ezért szükségünk van egy (6) alakú kiegészítő szabályra az (5a) helyzet meg-

oldásához, valamint egy (7) alakúra, amely az (5b–c) esetekben alkalmazható.

(6) /h/- erősödés II.

Z







GY

[– szon]



[+ foly]

H

  

(Az elágazó szótagzárlat első

pozíciójában álló /h/- ba betol-

DOR



dódik a velaritás ábrázolása.)

(7) /h/- erősödés III.





GY

[– szon]

[+ foly]

H

  

(Minden hosszú /h/- ba betol-

DOR



dódik a velaritás ábrázolása.)

Ennek a megoldásnak az az előnye, hogy azoknak a szegmentumoknak, ame-

lyeknek több változata van, általában a szótagkezdeti változatuk szokott lenni a

szótári ábrázolásuk, és ebből vezetődnek le a szótagzárlati változatok (például a

34

/j/ alapváltozata a jó-beli [j] zengőhang, ebből vezetjük le a dobj-beli [] és a lopj-

beli [] – zöngés, illetve zöngétlen – zörejhangot, l. Siptár 2001c).6

A (3)–(7) szerinti megoldás legfontosabb hátrányai a következők: először

is felettébb bonyolult, a törlésen kívül háromféle erősödési szabályra van hozzá

szükség. Másodszor pedig önkényes: miért éppen DOR csomópontot toldunk be?

(Miért éppen velárissá erősödik7 a /h/, miért nem, mondjuk, dentálissá?) És vajon

honnan vesszük ezt a DOR csomópontot?8 A fonológiai leírásban általában csak

akkor folyamodunk egy ilyen „légbőlkapott” elem betoldásához, ha sem

terjedéssel, sem lekapcsolással, sem semmilyen más módon nem lehet megoldani

a dolgot. Itt terjedésről nyilván nem lehet szó – de ha lekapcsolással meg tudjuk

úszni, az sokkal jobb, mint a fenti, amúgy is igen bonyolult elemzés.

Éppen ez a korábban kilátásba helyezett harmadik megoldás lényege.

Eszerint minden H alapjában véve (6a) alakú, vagyis /x/ (a szótárban). Ez a /x/

szótagkezdetben elveszíti a velaritását, l. a (8) szabályt,9 szótagzárlatban pedig

nem történik vele semmi, illetve – a cseh-féle, kivételes szavakban – teljesen

törlődik (időzítési pontjával együtt), l. a (9) szabályt.10

Ez a megoldás tehát a legjobb (legegyszerűbb, legkevésbé önkényes), ezért

– bármilyen meglepő is – ezt kell választanunk. Összefoglalva: a palatális

területnél hátrább képzett magyar mássalhangzók mindegyike, tehát a /k/ és a //

mellett a H (tehát most már: /x/) is DOR csomóponttal rendelkezik (vagyis

veláris). Ez a helycsomópont azonban szótagkezdetben törlődik, miáltal glottális

[h] (illetve adott esetben []) jön létre: ha, hátha; ruha, konyha; csehek. Minden

más esetben megmarad a mögöttes ábrázolás ( doh, technika, peches), kivéve

néhány szóban ( cseh, méh), ahol az egész /x/ törlődik, ha ennek híján

szótagzárlatba kerülne.

6 Ez azonban nem szükségszerűen van így: például a /v/ szótagkezdeti és szótagzárlati válto-

zata – legalábbis egy lehetséges elemzés szerint – egyaránt egy harmadik, semleges ábrázolás-

ból vezethető le (l. Siptár 1996).

7 Egyáltalán: miért erősödik a /h/ éppen szótagzárlatban, amely a nyelvekben általában

gyengülési, nem pedig erősödési pozíció szokott lenni?

8 Ha minden ide tartozó példában hátul képzett magánhangzó lenne, mint a doh szóban, azt

mondhatnánk, hogy a DOR csomópont erről a hátul képzett magánhangzóról terjed az utána

álló /h/-ra. Azonban az olyan esetekben, mint ihlet, pech, technika – ahol a magánhangzó

KOR, nem pedig DOR csomóponttal rendelkezik –, a DOR-nak szó szerint a semmiből kell

jönnie.

9 Ez tipikus – számos nyelvben megfigyelhető – gyengülési (lenizációs) folyamat, amely –

legalábbis egyes esetekben – tipikus gyengülési helyeken, intervokalikus pozícióban következik

be (l. Harris 1997). Azonban meg kell jegyeznünk, hogy s z ó k e z d ő és mássalhangzó utáni

szótagkezdetben is végbemegy, ahol egyáltalán nem jellemző a lenizáció. Ez ugyanannyira

problematikus, mint az alternatív elemzésben a szótagzárlatban történő erősödés.

10 Alternatív megoldásként azt is mondhatnánk, hogy a cseh típusú morfémáknak két-két

mögöttes alakjuk van, vagyis egy mássalhangzóra végződő és egy magánhangzóra végződő

a l l o m o r f j u k . A közöttük való választás ekkor morfológiai jellegű lenne. Ezt a megoldást

javasolja Siptár & Törkenczy (2000: 276).

35

(8) /x/ -gyengülés

K







GY

[– szon]

=

[+ foly]

H



(A teljesen szótagkezdetben álló

/x/- ból törlődik, illetve lekapcso-

DOR



lódik a velaritás ábrázolása. 11 )

(9) /x/- törlés

Z

=





GY

[– szon]

(A szótagzárlatban álló veláris

folyamatos mássalhangzók –

[+ foly]

a megjelölt szavakban – idő-

H



zítési pontjukkal együtt törlőd-

nek, illetve lekapcsolódnak és

DOR



ezért nem valósulnak meg.)

3.4. A levezetéses elemzés hátrányai

A H-féle szegmentumok levezetéses elemzésével kapcsolatban felmerülő prob-

lémák két csoportra oszthatók. Az elsőbe sorolható hátrányok általános, elméleti

jellegűek, míg a második típusúak maguknak a fenti megoldásoknak felróható,

egyedi hiányosságok.

Ami az általános elméleti problémákat illeti, itt azokra a meggondolásokra

utalunk,

amelyek

eredetileg

elvezettek

a

nem-levezetéses

elméletek

megjelenéséhez. Ezek között megemlíthető az a kérdés, hogy lehetséges-e olyan

levezetéses elemzés, amely kizárólag szabályokból áll, vagy pedig elkerül-

hetetlen, hogy az ilyen elemzés vegyesen tartalmazzon szabályokat és megszorí-

tásokat. Így például a Kötelező Kontúrelv (OCP) vagy a morfémaszerkezeti

11 E szabály nem-alkalmazása hosszú /x/-ra, vagyis az (5c) alatti konfigurációra, az úgyneve-

zett g e m i n á t a - v á l t o z t a t h a t a t l a n s á g jelenségének az esete (l. Siptár & Törkenczy 2000: 276–277 és az ott idézett irodalmat). Mivel a szabály kifejezetten hivatkozik az időzítési

tengelyre, kimerítően értelmezendő, vagyis nem alkalmazható olyan bemenetre, amelyben a

szegmentális tartalom a szabályban megadottnál több időzítési ponthoz kapcsolódik és/vagy

egyszerre áll szótagzárlatban és szótagkezdetben. Ezt a kellemes mellékhatást is a javasolt

megoldás előnyeként könyvelhetjük el.

36

feltételek megsérthetetlen megszorításként (áthághatatlan korlátként) szerepelnek

a klasszikus generatív eszköztárban, vagyis gyanítható, hogy kizárólag

szabályokból álló fonológiát el lehet ugyan képzelni, de a gyakorlatban nem lehet

megvalósítani. Ha azonban szabályokra és megszorításokra egyaránt szükség van,

hogyan lehet korlátozni ezek együttműködésének, egymásra hatásának lehetséges

módjait? Egy ilyen (vegyes) elmélet tagadhatatlanul túl erős, azaz számos

lehetséges, de nem előforduló nyelvtan létezését képes megjósolni. Az optimali-

táselmélet más utat kínál: azt mondja, hogy a nyelvtan kizárólag korlátokból

(megszorításokból) áll, s hogy ezek a korlátok egymáshoz képest rangsorolva

vannak; ilyenformán a szabályok és a megszorítások közötti egymásra hatás

kérdése fel sem merül.

Egy másik fontos elméleti probléma a közbülső ábrázolások kérdése: mivel

egy szabályokra épülő nyelvtanban számos szabály van, ezek megfelelő

rendezésével bármilyen eredményt ki tudunk hozni, amilyet csak akarunk, azaz a

szabályok külsődleges (extrinszikus) rendezésének lehetősége már önmagában is

túlzottan erős leíró eszköz. Minthogy az optimalitáselméletben a nyelvtan

közvetlen bemenet–kimenet eszköz, azaz olyan, amelyben nincsenek közbülső

ábrázolások, ezt a problémát is sikerrel elkerüli.

Továbbá az úgynevezett szabály-összeesküvésekről12 is felettébb nehéz

számot adni egy szabályalapú elméletben, ahol a szabályok szerkezeti leírása,

vagyis az a helyzet, ami az alkalmazásukat kiváltja, valamint a szerkezeti válto-

zás, vagyis annak a meghatározása, hogy mi történik, hogyan oldódik meg a

nemkívánatos helyzet, ugyanazon szabály részeit alkotják. Másfelől az opti-

malitáselmélet a különböző szabályok efféle funkcionális egységét egyszerű és

elegáns módon képes megragadni: a változtatást kiváltó korlát csak megjelöli a

nemkívánatos konfigurációt, de az már más korlátoknak és ezek egymáshoz vi-

szonyított rangsorolásának a dolga, hogy kiválasszák a legjobb (vagy legalábbis a

lehető legjobb, azaz optimális) megoldást.

Ami pedig a fenti levezetéses elemzésekkel kapcsolatos egyedi problémá-

kat illeti, ezek egy részét menet közben már említettük: ha két mögöttes szeg-

mentumot veszünk fel, /h/-t és /x/-t, akkor szem elől tévesztjük azt az általá-

nosítást, hogy a felszíni [h] és [x] kiegészítő eloszlásban van egymással. Ha

viszont feltételezzük, hogy minden felszíni H-féle hang mögött /h/ áll, három

12 A szabály-összeesküvések vagy előretekintő globális szabályok régi keletű problémája,

amelyet először Kisseberth (1970) azonosított, az optimalitáselmélet létrejöttének egyik alap-

motivációja volt. Szabály-összeesküvésnek azt a helyzetet nevezzük, amelyben „látszólag

egymástól független szabályok konspirálnak egy közös cél elérése érdekében. Klasszikus

példája ennek a yokuts nyelv yawelmani dialektusa, ahol mássalhangzó-törlő és magánhangzó-

betoldó szabályok esküsznek össze egy maximálisan CV(C) szótagszerkezet érdekében. Az

ilyen jellegű derivációs megszorítások nem illenek bele egy szabály alapú elméletbe, viszont

prototipikus esetei azon jelenségeknek, melyek megoldására egy megszorítás alapú elmélet” a

legalkalmasabb (Polgárdi 1998: 121).

37

különálló erősödési szabályra lesz szükségünk egymástól alig eltérő környeze-

tekben: nem-elágazó zárlatokban ( doh), olyan elágazó zárlatokban, amelyeknek

az első eleme [x] ( jacht), és olyan zárlatokban, amelyek hosszú [x]-t ( krach)

vagy egy hosszú [x] első felét ( krachok) tartalmazzák. A harmadik elemzés,

amely mögöttes /x/-val számol, ugyancsak nehézségekbe ütközik. Bár ez a

megoldás egyszerűbb az előző kettőnél, meglehetősen intuícióellenes, mivel

azoknak a nem-alternáló töveknek a száma, amelyek [h]-t tartalmaznak ( hegy),

nagyságrendekkel nagyobb, mint az alternáló töveké, amelyek hol [x]-t, hol [h]-t

(vagy []-t) tartalmaznak ( doh ~ dohos [dox] ~ [doo]) és azoké a nem-alternáló

töveké, amelyek mindig [x]-t tartalmaznak ( jacht), együttvéve.

Egy további bonyodalom a H- típusú szegmentumok különleges viselkedése

a zöngésségi hasonulással kapcsolatban. Erre térünk rá a következő pontban.

3.5. A zöngésségi hasonulás és a H-félék viselkedése

Amint a korábbiakban már többször is említettük, a magyarban nem állhat

egymás mellett két, zöngésség tekintetében egymástól eltérő zörejhang (l. Ritter

2000 és az ott idézett irodalmat is). Azt is mondtuk már, hogy két olyan más-

salhangzó van, amely a szabály működése szempontjából felemásan viselkedik.

Az egyik a /v /, amelyen végbemegy a hasonulás ( szívtől [ft]), de amely nem

zöngésíti az előtte álló zörejhangot: hatvan [tv], *[dv]; l. könyvünk 2. fejezetét. A

másik a H (azaz a H-féle hangok csoportja), amely viszont éppen fordítva:

zöngétleníti az előtte álló zörejhangot: adhat [th], viszont nem zöngésedik, ha

utána zöngés zörejhang áll (dohból, eunuchgárda, Allah dicsősége).13

A H ilyen viselkedésének levezetéses keretben többféle magyarázata

adható. Ha a 3.3. pontban kifejtettek ellenére a mögöttes ábrázolást /h/-nak

vennénk és a [– msh] jegyértékkel jellemeznénk,14 akkor úgy zárhatnánk ki a /h/-t

a zöngésségi hasonulás lehetséges célpontjai közül, hogy a szabály bemenetét a

[+ msh, – szon] szegmentumokra korlátoznánk. Azonban e szegmentum glottális

megvalósítása, amint a 3.3. pontban láttuk, soha nem fordul elő mássalhangzó

előtti helyzetben; veláris megvalósítása, a [x] az, amely előfordul, viszont ellenáll

a zöngésítésnek. Csakhogy ez a veláris [x] már semmiképpen nem mondható [–

msh]-nak. A helyzet többféleképpen megoldható, de egyik lehetőség sem

13 Újabb spektrografikus vizsgálatok szerint nincs kizárva, hogy az ilyen helyzetű [x] gyors

beszédben, fakultatív módon mégis zöngésedjék (Gósy Mária személyes közlése). A probléma

további részletes vizsgálatot igényel; a jelen fejezetben eltekintünk tőle. Mindenesetre az efféle

zöngésedés, ha valóban létezik, nem vehető egy kalap alá a többi zöngétlen zörejhang kate-

gorikus és kötelező zöngésségi hasonulásával.

14 Ez fonetikailag eléggé kézenfekvő lenne, amennyiben a [+ msh] jegyértéket úgy definiáljuk,

hogy „a réshangokéval legalább megegyező szűkület a s z á j ü r e g b e n ” (l. Durand & Siptár

1997: 45).

38

túlságosan szívderítő. Az egyik az lenne, hogy a /h/-erősödést (a fenti (4)

szabályt) a zöngésségi hasonulás utánra rendeznénk, miáltal ez a szabály

e l l e n t á p l á l n á a zöngésedést.15 Egy másik lehetőség az lenne, hogy a

zöngésségi hasonulást nem korlátoznánk a [+ msh] szegmentumokra, és (elvben

legalábbis) hagynánk, hogy a /h/ is elszenvedje. Például Zsigri (1998, 2006) azt

javasolja, hogy ezt tegyük, de mégis mentesítsük a [x]-t a zöngésedés alól a

„fonetikai idézetek” fogalmának bevezetése révén. Rámutat, hogy a

nyilvánvalóan nem magyar zöngétlen zörejhangok (zöngés magyar környezetbe

helyezve) nem zöngésednek, pl. Bath-ba [b], *[b], mintha „be lennének cso-

magolva” vagy „idézőjelben állnának”. Ezután azt állítja, hogy minden [x]-végű

magyar szó pontosan ilyen természetű, és ezért áll ellen a magyar fonológia

szabályainak, ezúttal a zöngésségi hasonulásnak. Ez az ötlet teljesen rendben

lenne, ha a [x]-végű szavak valóban ritkák és nyilvánvalóan (mind) idegen szavak

lennének. Azonban, mint láttuk, ez távolról sincs így. Ezért más megoldást kell

választanunk. Siptár & Törkenczy (2000: 79) azt javasolja, hogy vezessünk be

egy szűrőt, amely egyszerűen kimondja, hogy a [] a magyarban sem a szótárban,

sem a f e l s z í n i á b r á z o l á s o k b a n nem fordulhat elő. Ez a megoldás nem túl

elegáns, de megteszi, amit várunk tőle: a zöngésségi hasonulás szabályából

elhagyhatóvá teszi a [+ msh] kikötést, ami szabályrendezés nélkül – és különösen

ha a mögöttes szegmentum /x/, nem pedig /h/ – amúgy is hasztalan lenne ott,

mégis megakadályozza, hogy a nyelvtanunk [] hangot generáljon.16 Egy ilyen

szűrő levezetéses keretben teljesen ad hoc eszköznek számít; de az

optimalitáselméletben, amelyre most már rátérünk, egészen rendjén való,

éppenséggel a korlátok egyik alaptípusát, a jelöltségi korlátokat képviseli.

3.6. A H-féle hangok viselkedésének optimalitáselméleti elemzése

Amint láttuk, levezetéses keretben a H-féle hangok viselkedésének többféle

elemzése lehetséges, és ezen elemzések némely pontjai egy ilyen elmélet keretei

között ad hoc megoldásnak számítanak. Azonban a nyelvtan nem-levezetéses

elméletei éppen ebben térnek el a levezetésesektől: a jelölt szegmentumok vagy

szegmentumtípusok felszíni előfordulását büntető korlátok szerves részét képezik

az optimalitáselméleti elemzéseknek. Ennélfogva optimalitáselméleti keretben

teljesen másféle megoldások válhatnak lehetővé, mint eddig. Éppen ezt fogjuk

most bemutatni, részben Siptár & Szentgyörgyi (2002) és Szentgyörgyi & Siptár

(2005) nyomán haladva. Előbb azonban két megjegyzést kell tennünk.

15 Miután mindkét érintett szabály posztlexikális, ez a rendezés nem következnék semmiből;

stipulálnunk kellene.

16 Lásd még Szigetvári (1998a)-t, ahol a probléma részletes tárgyalása és egy, a fentiektől

teljesen eltérő megoldási javaslat is található.

39

Először is, az eddig vizsgált [h] és [x] mellett innentől a []-t és a [x]-t is

figyelembe fogjuk venni, tehát a négy H-féle hangot egyenrangú kimenetekként

kezeljük. Ennek az az oka, hogy egy optimalitáselméleti fonológiában nincs ún.

fonetikai kivitelező modul, amelynek működésére a fonológiai levezetést k ö -

v e t ő e n kerülhetne sor, hiszen fonológiai levezetés sincs, és nem is lehetnek a

nyelvtan egyes részei egymáshoz képest rendezve – kivéve a bemeneti és

kiementi ábrázolás két szintjét, amelyek közül az utóbbi nyilván követi az előbbit.

Tehát nem mondhatjuk azt, hogy a fonológiában elegendő a [h]-val és a [x]-val

foglalkozni, a másik két H-féle hangot pedig majd elintézi a fonetikai kivitelezés.

Sőt, még csak azt sem mondhatjuk, hogy előbb foglalkozzunk csak a [h] ~ [x]

eloszlásával, és majd később pontosítsuk, hogy mikor jelennek meg ezek [],

illetve [x] alakban. Egy optimalitáselméleti elemzésben nincs előbb és később,

csak bemenetek vannak és kimenetek, közöttük nincs semmiféle közbülső

ábrázolási szint, amit a korlátok nem egymás utáni, hanem p á r h u z a m o s

k i é r t é k e l é s e biztosít, mint az elméleti keret egyik alapvető jellemzője.

Másodszor, ahogyan már a 2.5. pontban más összefüggésben láttuk, az

a l a p g a z d a g s á g elve miatt a bemeneti alakok semmiféleképpen nem lehetnek

korlátozva. Másképp fogalmazva, a szótárban bármiféle bemenő alakok

előfordulhatnak. Következésképp a korlátoknak és azok rangsorának olyannak

kell lenniük, hogy jólformált kimeneteket válasszanak ki, akármilyen is a

bemenet.

Induljunk ki a (2) alatti szűrőkből, fordítsuk le őket optimalitáselméleti

(tehát elvben áthágható) korlátokra. Látni fogjuk, hogy (2c)-nek nem kell külön

korlátot megfeleltetnünk, mert a benne foglalt általánosítás beépíthető a (2a)-nak

megfelelő korlátba, (10)-be. (2b) optimalitáselméleti megfelelője (11) lesz:

(10) *KEZDET-x

Zöngétlen dorzális réshang nem állhat szótagkezdetben (kivéve, ha az

előtte álló szótagzárlathoz is társítva van).17

(11) *ZÁRLAT-h

Glottális réshang nem állhat szótagzárlatban.18

Ez a két korlát kimondja, hogy melyik hang hol nem állhat, azonban arról egy

szót sem szólnak, hogy milyen javító eljárást kell alkalmazni ahhoz, hogy [x]

17 Itt két dolgot meg kell jegyeznünk. Először is: ennek a korlátnak meg kell engednie, hogy

[x] álljon a szótagkezdetben, ha ez az [x] egy hosszú [x] második fele: ezt mondja ki a záró-

jeles rész. Másodszor: figyeljük meg, hogy ez a korlát nemcsak a veláris [x] kezdetbeli előfor-

dulását tiltja, hanem ennek előrébb képzett változatáét, a [x]-ét is, amely ugyancsak nem fordul

elő kezdetben (leszámítva ismét a gemináták második felét). Itt feltételezzük, hogy mindkét

érintett réshang rendelkezik a DOR jeggyel, de ezen kívül a [x]-t még egy KOR (koronális)

jegy is jellemzi, amely az előtte álló elölképzett magánhangzóval közös (l. Szentgyörgyi &

Siptár 2005).

18 A (10)-hez hasonlóan a (11)-beli korlát is kétféle szegmentumra vonatkozik: a zöngés és

zöngétlen glottális réshangok zárlatbeli előfordulását egyaránt tiltja.

40

vagy [x] ne álljon kezdetben, [h] vagy [] pedig ne álljon zárlatban. Ezt a korlá-

tok rendszerének más tagjai fogják elvégezni:

(12) MIND

Minden bemeneti szegmentumnak van megfelelője a kimenetben (törölni

tilos).

(13) CSAK

Minden kimeneti szegmentumnak van megfelelője a bemenetben

(betoldani tilos).

(14) HŰ(hely)

Az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok azonos

képzési helyűek.

(15) *

Zöngés dorzális réshang nem fordul elő.

(16) *x

Zöngétlen dorzális réshang nem fordul elő.

A felsorolt korlátok rangsorolása a következő (l. Siptár & Szentgyörgyi 2002):

(17) *, *KEZDET-x, *ZÁRLAT-h, MIND, CSAK >> HŰ(hely) >> *x

Tegyük fel először, hogy a H-féle hangok szótári ábrázolása egységesen /x/, tehát

az (1a) szerinti (ez volt az a feltevés, amelyen a 3.3. pontban legjobbnak

bizonyult levezetéses elemzés is alapult). Később látni fogjuk, hogy az értékelő a

valóságos felszíni alakokat fogja kiválasztani a bemenet alakjától függetlenül.

Ezután majd a lexikon optimalizációja, pontosabban annak v á l t a k o z á s -

é r z é k e n y verziója (Inkelas 1995) segítségével fogjuk kiválasztani a legmeg-

felelőbb szótári ábrázolásokat.

(18) /dox/

* *KEZDET-x *ZÁRLAT-h MIND CSAK HŰ(hely) *x

a.  dox

*

b. dox

*!

*

c. doh

*!

*

d. do

*!

*

e. do

*!

f. do.h

*!

(19) /dox+tol/

*KEZDET-x *ZÁRLAT-h MIND

CSAK

HŰ(hely)

*x

a.  dox.tol

*

b. dox.tol

*!

*

c. doh.tol

*!

*

d. do.tol

*!

*

e. do.tol

*!

f. do.h.tol

*!

41

A fenti két táblában19 a zöngétlen veláris réshangot tartalmazó jelölt bizonyul

optimálisnak. Mindkét esetben a magasra rangsorolt pozicionális jelöltségi korlát,

a *ZÁRLAT-h áthágása okozza a (c) és a (d) alak kiesését, míg az (e) és (f)

esetében a szintén magasra rangsorolt hűségi korlátok, a törlést tiltó MIND, illetve

a betoldást tiltó CSAK áthágása bizonyul végzetesnek. Az (a) és (b) alakok közötti

különbség mindkét táblában abból áll, hogy a (b) előrébb képzett velárist

tartalmaz hátul képzett magánhangzó után, ami nyilvánvalóan nem helyénvaló. Az

ilyen alakokat a HŰ(hely) korlát segítségével zárjuk ki, mivel egy olyan KOR

helyelem van bennük, ami a szótári alak /x/-jában nincs benne. A pech- féle

szavak kezeléséhez azonban szükségünk lesz egy olyan korlátra is, amely

elölképzett magánhangzó után lehetővé teszi az ilyen előrébb képzett velárisok

megjelenését:

(20) KÖZÖS(hely)

A veláris mássalhangzók osztoznak az őket megelőző magánhangzók

KOR jegyében.20

Az alábbi két táblában azt látjuk, hogy a (20) korlát bevezetésével elérhetjük,

hogy mindkét féle velárist tartalmazó szavak esetében a kívánt eredményt kapjuk.

Ehhez arra van szükség, hogy a KÖZÖS(hely) korlát a HŰ(hely) fölé legyen

rangsorolva, máskülönben semmilyen hatást nem lenne képes kifejteni:

(21) /dox/

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND KÖZÖS(hely) HŰ(hely)

*x

a.  dox

*

b. dox

*!

*

*

c. doh

*!

*

d. do

*!

*

e. do

*!

(22) /px/

a. px

*!

*

b. px

*

*

c. ph

*!*

*

d. p

*!*

*

e. p

*!*

19 A (18)-ban a teljesség kedvéért megmutatjuk a * korlát elhelyezkedését, de a továbbiakban

mindaddig eltekintünk e korlát feltüntetésétől a táblákban, amíg a zöngésségi hasonulás

jelenségére át nem térünk; addig ugyanis minden szóban forgó jelölt tiszteletben tartja ezt a

korlátot (illetve olyan jelölteket, amelyek áthágnák, nem veszünk szemügyre, mivel a tárgyalt

jelenségek szempontjából nincs jelentőségük). Helytakarékosság céljából a továbbiakban

rendszerint eltekintünk a CSAK korlát és az ezt a korlátot áthágó alakok feltüntetésétől is.

20 Ez a korlát úgy értendő, hogy ha a megelőző magánhangzónak van KOR jegye (elölkép-

zett), akkor ez a KOR jegy a velárishoz is társítva van (mint másodlagos képzési hely); ha

nincs, akkor természetesen a velárishoz sem tartozik KOR jegy.

42

Most térjünk rá a kétféle glottális variáns kérdésére, amelyek közül a zöngés []

jelenik meg szonoránsok között (azaz szonoráns mássalhangzó és magánhangzó,

illetve két magánhangzó között).

(23) /dox+V/21

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND KÖZ(hely) HŰ(hely)

*x

a. do.xo

*!

*

b. do.xo

*!

*

*

*

c.  do.ho

*

d. do.o

*

e. do.o

*!

Amint a (23) táblából látható, eddig bevezetett korlátaink nem képesek

egyértelműen kiválasztani az optimális jelöltet, ha a /x/ két magánhangzó között

áll: a (c) és (d) alak egyaránt csupán a HŰ(hely) korlátot hágja át, mivel a

mögöttes veláris réshang elveszti bennük a hely-jegyét.22 Nyilvánvaló, hogy kell

lennie még egy korlátnak, amely szerepet játszik ebben az esetben.

Figyeljük meg a mögöttes /x/ és a két optimális kimenet közötti különb-

séget: (23d) nem csupán abban különbözik a bemenettől, hogy hiányzik a hely-

jegye, hanem zöngésség tekintetében is: míg a bemenet zöngétlen, a neki meg-

felelő [] zöngés, ami nyilvánvalóan a HŰ(zöng) korlát áthágása:

(24) HŰ(zöng)

Az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok azonos

zöngésségűek.

21 A toldalék magánhangzójának felszíni minősége részlegesen megjósolható az utolsó tő-

magánhangzó minősége alapján, vagyis a magánhangzó-harmóniát érintő korlátok segítségével

(l. pl. Ringen & Vago 1998a, 1998b; Szentgyörgyi 1999a, 1999b; Siptár 2006c; Hayes &

Cziráky Londe 2006; Hayes et al. 2009). Itt nem foglalkozunk az érintett magánhangzónak

sem a minőségével, sem azzal a kérdéssel, hogy része-e a bemenetnek, vagy betoldott magán-

hangzó, vagy valami egyéb, köztes megoldással írható le.

22 A szomorú arcocska a táblában azt jelzi, hogy az érintett jelöltet, amely nem a helyes ki-

menet, a korlátok kiválasztják, mint optimálisat (a jelen esetben döntetlen állás alakul ki a (d)

jelölttel, a valódi kimenettel). – Megjegyzendő, hogy egy esetleges *[doso] vagy *[dofo]

kimenet is döntetlen eredményt adna a (23c) és (23d) kimenetekkel, ami, ha lehet, még

súlyosabb probléma, mint a táblában látható bizonytalanság. Erre itt annyit mondhatunk, hogy

a HŰ(hely) valójában egy korlátcsalád összefoglaló rövidítése; e család tagjai legalábbis a

HŰ(dor), a HŰ(kor) és a HŰ(lab) korlátok, amelyek rendre a dorzális, a koronális és a labiális

képzési hely tekintetében mondanak ki hűségi követelményt. Mármost – /doxo/ bemenet

esetén – a helyes [doo] kimenet csak a HŰ(dor) korlátot hágja át, mivel hiányzik belőle a

DOR hely-jegy; ezzel szemben a *[doso] áthágja a HŰ(dor) és a HŰ(kor), a *[dofo] pedig a

HŰ(dor) és a HŰ(lab) korlátot egyaránt, mivel belőlük egyrészt hiányzik a DOR, másrészt

beléjük került egy KOR, illetve LAB hely-jegy is, ezért e két utóbbi alak mindenképpen veszít

a (27)-beli versenyben, függetlenül a három korlát egymás közötti rangsorolásától.

43

Igaz, hogy ez a korlát megszüntetné a döntetlent, csak éppen a rossz irányban:

(23c)-t hozná ki optimális kimenetnek, miközben a valóságban ebben a hely-

zetben a zöngés glottális réshang jelenik meg. Ezt leírásunkban úgy érhetjük el,

ha Petrova et al. (2006) nyomán felállítjuk a következő korlátot:

(25) PASSZÍV ZÖNGE A zengőhangok között álló glottális zörejhangok zöngések.23

Nyilvánvaló, hogy a PASSZÍV ZÖNGÉnek a HŰ(zöng) fölé kell rangsorolva lennie

ahhoz, hogy bármilyen hatása lehessen:

(26) /dox+V/

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

a. do.xo

*!

*

b. do.xo

*!

*

*

*

c. do.ho

*

*!

d. do.o

*

*

e. do.o

*!

Ily módon a két glottális réshang közötti verseny a (d) alak javára dől el, annak a

jelöltnek a javára, amelyben zöngés glottális van.

Ugyanez a korlátrangsor más szegmentumot választ ki ugyanebben az

intervokalikus helyzetben, ha a bemeneti szegmentum hosszú. Ez azért van így,

mert a *KEZDET-x környezetfüggő jelöltségi korlát csak akkor bünteti a szótag-

kezdetben álló veláris réshangot, ha azt nem előzi meg az előtte lévő zárlatban

álló veláris réshang:

(27) /px+V/

*KEZD

*ZÁRL

MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

-x

-h

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

a. px.x

*!

*

b. px.x

*

*

c. ph.h

*!

*

*

d. p.

*!

*

*

e. p.

*!

*

*

A (c) és (d) jelölt ezúttal kiesik a versenyből, mivel zárlatban álló glottális

réshangot tartalmaz, az (e) pedig a MIND korlát áthágása miatt. Ahhoz, hogy ezt

az esetet a MIND korlát áthágásának minősíthessük, ezt a korlátot úgy kell

23 Ez a korlát Petrova et al. (2006) megfelelő korlátjának szűkített változata. Az eredeti korlát

minden zörejhangra vonatkozik és a gégetevékenység jellemzésére szolgál azokban a nyelvek-

ben, amelyekben [tág hangrés]-kontraszt (hehezetes/nem hehezetes szembenállás) található

zöngésségi (zöngés/zöngétlen) szembenállás helyett. A korlát segítségével Petrováék meg tud-

ják magyarázni, hogyan lehetséges, hogy még az ilyen nyelvekben is vannak a felszínen zöngés

zörejhangok.

44

értelmeznünk, hogy ne csupán teljes szegmentumok törlését tilalmazza, hanem

minden olyan eset e korlát áthágásának számítson, amelyben egy mögöttes

időzítési pont és/vagy egy mögöttes gyökércsomópont eltűnik. Mivel (27e)-ben a

gemináta egyik mögöttes időzítési pontja nem jelenik meg a felszínen, ezen

értelmezés alapján ez az alak áthágja a MIND korlátot. Az (a) és a (b) alak egy-

aránt veláris réshangot tartalmaz; ezek közül a KÖZÖS(hely) azt választja ki,

amelyben a megelőző elöl képzett magánhangzóval közös KOR jegye van a

réshangnak. Így a (b) alak lesz az optimális kimenet.

Most térjünk át a H-törlő tövekre, arra a kivételes osztályra, amelynek

tagjai a H- féle hang nélkül jelennek meg a felszínen, hacsak nem követi őket

magánhangzóval kezdődő toldalék.

(28) /tx/

*KEZD-

*ZÁRL-

MIND

KÖZ

HŰ

*x

PASSZ

HŰ

x

h

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

a. tx

*!

*

b.  tx

*

*

c. th

*!

*

d. t

*!

*

*

e. t

*!

Mint látható, eddigi korlátaink nem képesek kiválasztani a megfelelő kimeneti

alakot a (28) táblában. Pontosan ezt is vártuk, mivel – amint a 3.3. pontban

megjegyeztük – a H-törlő tövek a szótárban megjelölt, kivételes tőtípust képvi-

selnek. Az optimalitáselméletben az efféle kivételes szótári elemek kezelésére

rendelkezésre álló eszköz a korlátok átrangsorolása. Figyeljük meg, hogy az (e)

alak, a valóságos kimenet, csupán a MIND korlátot hágja át, mivel benne a

mögöttes /x/-nak nincs felszíni megfelelője. Ha most e kivételes tövek esetében a

*x korlátot a MIND fölé rangsoroljuk,24 akkor az (e) alak kerül ki győztesen a

versenyből. Tehát arra jutottunk, hogy a H-törlő tövek a szótárban a következő

átrangsorolás jelzését viselik:

(29) A H- törlő tövek meg vannak jelölve a *x >> MIND átrangsorolásra.

Ily módon most már a helyes felszíni alakot választja ki a korlátok (átalakított)

rangsora:

24 Ilyen esetekben általában a helytelenül kiválasztott alak által áthágott korlátok közül a

l e g m a g a s a b b r a n g ú t kell a helyes felszíni alak által áthágott korlát fölé rangsorolni. A

(27b) által áthágott legmagasabb rangú korlát nem a *x, hanem a HŰ(hely); mivel azonban az

ide tartozó példák között hátul képzett magánhangzót tartalmazók is vannak ( juh, oláh), ame-

lyek ugyanígy viselkednek, a MIND fölé rangsorolandó korlát nem lehet a HŰ(hely), hanem

csak a *x.

45

(30) /tx/

*KEZD-

*ZÁRL-

*x

MIND

KÖZ

HŰ

PASSZ

HŰ

x

h

(hely)

(hely)

ZÖNG.

(zöng)

a. tx

*!

*

b. tx

*!

*

c. th

*!

*

d. t

*!

*

*

e.  t

*

Az eddigiekben tehát azt láttuk, hogy korlátaink minden esetben sikeresen meg

tudják jósolni a felszíni alakot, ha feltesszük, hogy a mögöttes ábrázolás minden

esetben /x/-t tartalmaz. Az alapgazdagság miatt azonban más mögöttes H-féle

hangot tartalmazó bemenetek létezése sem zárható ki, mivel a szótári ábrá-

zolásokra semmiféle korlátozás nem érvényes. Így tehát egyfelől meg kell

mutatnunk, hogy korlátrendszerünk a helyes kimeneti alakokat választja ki akkor

is, ha a mögöttes ábrázolás valamilyen más H-féle hang, másfelől kezdenünk kell

valamit azzal a problémával, hogy több bemenet is fonetikailag azonos kimeneti

alakokhoz vezet. Ekkor a lexikon optimalizálásának váltakozásérzékeny

változatához kell folyamodnunk (Inkelas 1995), hogy megállapíthassuk: végül is

milyen szótári ábrázolásuk van az egyes esetekben a H-féle hangoknak. Nézzük

először a fenti első kérdést.

Az alapgazdagság elve miatt nemcsak /x/, hanem /h/, // és /x/ is előfor-

dulhat bármely mögöttes ábrázolásban. Nézzük meg néhány példán, hogy mi

történik ilyenkor:

(31) /doh/

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND KÖZÖS(hely) HŰ(hely)

*x

a.  dox

*

*

b. dox

*!

**

*

c. doh

*!

d. do

*!

e. do

*!

(32) /p/

a. px

*!

*

*

b. px

**

*

c. ph

*!*

d. p

*!*

e. p

*!*

46

(33) /dox+V/

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

a. do.xo

*!

*

*

b. do.xo

*!

*

*

c. do.ho

**

*!

d. do.o

**

*

e. do.o

*!

Látható, hogy korlátaink a valóságos felszíni alakot választják ki mindenféle (nem

kivételes) tő esetében, mivel a legmagasabbra rangsorolt korlátok (beleértve az itt

nem feltüntetett * korlátot is) mind jelöltségi korlátok (kivéve a MIND-et). Ennek

következtében a bemeneti H-féle hangot váltogatva nem történik semmi különös:

a jelöltek vagy valamelyik jelöltségi korlátot hágják át, s ekkor mit sem számít,

hogy pontosan mi is a bemenet, vagy pedig a MIND korlátot, amit (az ebben a

fejezetben tárgyalt jelenségkörben) optimális jelölt soha nem hág át, a H-törlő

tövek esetét kivéve, amelyekre a következő táblában vetünk egy pillantást:

(34) /th/

*KEZD-

*ZÁRL-

*x

MIND

KÖZ

HŰ

PASSZ

HŰ

x

h

(hely)

(hely)

ZÖNG.

(zöng)

a. tx

*!

*

*

b. tx

*!

**

c. th

*!

d. t

*!

*

e.  t

*

Ahogy a (34) tábla mutatja, a bemeneti szegmentum megváltoztatása ebben az

esetben sem okoz különbséget az értékelés menetében. Az első négy jelölt

áthágja a legmagasabbra rangsorolt jelöltségi korlátok valamelyikét – ne feledjük,

hogy ezen tövek esetében érvényes a *x >> MIND átrangsorolás –, míg az

optimális jelölt csak az ezekhez képest lejjebb rangsorolt MIND korlátot hágja át,

és így győz. Ezek után a hűségi korlátok áthágásainak pontos eloszlása (ami a

bemenettől függően más és más) már mit sem számít. Terjedelmi okokból nem

mutatjuk be az összes tőtípus kombinációját az összes bemeneti H-féle hanggal;

amint a fentiekből kiderülhetett, az eredmény mindig ugyanaz lesz, függetlenül

attól, hogy melyik H-féle hangot választjuk a szótári ábrázoláshoz.

De akkor honnan tudjuk, hogy a szótári ábrázolások milyen H-féle hangot

tartalmaz(za)nak? Mind a négy szóba jöhető mögöttes ábrázolás pontosan

ugyanahhoz az optimális kimenethez vezet (pontosabban szólva a négyféle

optimális kimenet fonetikailag nem különböztethető meg egymástól). Ilyen

esetekben a l e x i k o n o p t i m a l i z á l á s á hoz folyamodunk, vagyis összevetjük

az egymással megegyező optimális jelölteket és kiválasztjuk közülük a legjobbat:

az ehhez tartozó bemenet lesz a helyes mögöttes alak (lásd a 2.5. pontot).

47

(35)

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

a.  /jxt/

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

jxt

*

b. /jxt/

jxt

*!

*

c. /jht/

jxt

*!

*

d. /jt/

jxt

*!

*

*

A (35) tábla olyan nem-alternáló, nem kivételes tövet mutat ( jacht), amelyben H-

féle hang van zárlatpozícióban, hátulképzett magánhangzó után, s amely mindig

(tehát bármely bemenet esetén) rendes veláris [x]-val valósul meg. Látható, hogy

a négy különböző mögöttes alakból létrehozott, fonetikailag megegyező optimális

jelöltek kissé eltérnek egymástól abban, hogy milyen alacsonyabbra rangsorolt

korlátokat hágnak át, illetve tartanak tiszteletben. Ennek következtében az a

kimenet nyer, amelyik a legközelebb áll a maga bemenetéhez, vagyis az (a) alak,

amely teljes mértékben hűséges a bemenethez.

Ugyanez történik akkor is, ha más nem-alternáló alakokat veszünk

szemügyre: a lexikon optimalizálása m i n d i g azt a jelöltet választja ki, amely-

ben a bemenet és az optimális kimenet megegyezik. Vagyis az ihlet [ixlt] mö-

göttes ábrázolása /ixlt/, a ha [h] mögöttes ábrázolása /h/ és a noha [no]

mögöttes ábrázolása /no/ lesz.25 Ezt most csak a legutóbbi alakra vonatkozólag

mutatjuk be; az olvasó meggyőződhet róla, hogy a többi esetben is ez az

eredmény jön ki.

(36)

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

a. /nox/

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

no

*!

*

b. /nox/

no

*!*

*

c. /noh/

no

*!

d.  /no/

no

25 Az optimalitáselmélet szemszögéből tehát n e m s z á m í t , hogy a négy hang strukturalista

szemmel egyetlen fonéma négyféle allofónja, vagy hogy klasszikus generatív keretben ugyan-

abból a mögöttes alakból kellene levezetnünk mind a négyet, mivel az eloszlásuk megjósolható.

Ebben a vonatkozásban tehát az optimalitáselmélet felszínközelibb, k e v é s b é a b s z t r a k t

elméletnek bizonyul, mint az említett korábbi elméletek, ami azért – valljuk be – némileg

meglepő eredmény.

48

Lássuk most az alternáló töveket, amelyekben több különböző H-féle hang

jelenhet meg a felszínen, a környezettől függően. Ebben az esetben össze kell

hasonlítanunk az optimális jelölteket az összes lehetséges környezetben.

(37)

*KEZD-x *ZÁRL-h MIND

KÖZ

HŰ

*x PASSZ

HŰ

a.  /dox/

(hely)

(hely)

ZÖNG. (zöng)

dox

*

do.o

*

*

dox.tol

*

b. /dox/

dox

*

*

do.o

**

*

dox.tol

*

*

c. /doh/

dox

*

*

do.o

*

dox.tol

*

*

d. /do/

dox

*

*

*

do.o

dox.tol

*

*

*

A (37) tábla a lexikon optimalizálásának váltakozásérzékeny verzióját mutatja

egy H- féle hangra végződő, nem kivételes tő ( doh) esetében. Egy ilyen tő

háromféle környezettípusban fordulhat elő: követheti szünet, magánhangzóval

kezdődő toldalék, vagy mássalhangzóval kezdődő toldalék. Ezeket példázza a

(37a–d) három-három sora. A (37a) az optimális jelöltek értékelését mutatja

abban az esetben, ha a mögöttes ábrázolás veláris réshangot tartalmaz; a (37b) a

fonetikailag velük megegyező jelölteket mutatja előrébb képzett veláris réshangot

tartalmazó mögöttes ábrázolás esetén. A (37c) és a (37d) ugyanezt mutatja

zöngétlen, illetve zöngés glottális réshangból származtatott optimális alakok

mellett. Látható, hogy az utóbbi két eset optimális jelöltjei összesen kétszer-

kétszer hágják át a Hű(hely) korlátot, a (37b)-beliek összesen négyszer, míg a

(37a)-beliek összesen csupán egyszer. Ennek alapján az eljárás a (37a)-beli

mögöttes ábrázolást választja a tő szótári alakjául.

Most pedig nézzünk egy kivételes, H-törlő tövet mindezen lehetséges

környezetekben. Ne feledjük, hogy ezekre a tövekre továbbra is érvényes a *x >>

MIND átrangsorolás:

49

(38)

*KEZD-

*ZÁRL-

CSAK

*x

MIND

KÖZ

HŰ

PASSZ

HŰ

a. /tx/

x

h

(hely)

(hely)

ZÖNG.

(zöng)

t

*

t.k

*

*

t.tøl

*

b. /tx/

t

*

t.k

**

*

t.tøl

*

c. /th/

t

*

t.k

*

t.tøl

*

d.  /t/

t

*

t.k

t.tøl

*

e. /t/

t

t.k

*

t.tøl

A (38) tábla eredménye eléggé meglepő, ha figyelembe vesszük, hogy az

irodalomban általában azt találjuk, hogy a H-törlő tövek mögöttes ábrázolása

vagy magánhangzóra végződik, vagy zöngétlen glottális réshangra (a 3.3. pontban

magunk is az utóbbi mellett érveltünk az előbbi feltevés ellenében). Igazság

szerint levezetéses keretben fel sem merül, hogy // is lehetne az ilyenek szótári

alakjában (vagy egyáltalán a szótárban). A mi elemzésünkben azonban a lexikon

optimalizálásának váltakozásérzékeny verziója egyértelműen azt az eredményt

adja, hogy az ilyen tövek mögöttesen zöngés glottális réshangra végződnek. Ez

azért van így, mivel az ilyen tövek felszíni alakja vagy semmilyen H-féle hangot

nem tartalmaz (l. a tábla első és harmadik környezettípusát, ahol a tövet szünet

vagy mássalhangzóval kezdődő toldalék követi), vagy pedig zöngés glottális

réshangot (ha magánhangzóval kezdődő toldalék követi). Figyeljük meg azt is,

hogy az (e) jelölt, amelynek esetében a mögöttes ábrázolásban nincs H-féle hang,

azért bizonyul szuboptimálisnak, mert a CSAK korlát, amelyet az átrangsorolás

nem érintett, és amely ilyenformán a legmagasabbra rangsorolt korlátok egyike

maradt, ezáltal feljebb került a rangsorban, mint a MIND; és bár az első négy

esetben a MIND kétszer-kétszer van áthágva, míg az utolsó esetben a CSAK

csupán egyszer, ez az egyetlen korlát-áthágás mégis végzetesnek bizonyul.

Összefoglalólag megállapíthatjuk, hogy a H-féle hangokra végződő nem

kivételes tövek mögöttesen v e l á r i s r é s h a n g o t , míg a H-törlő tövek mögöt-

tesen z ö n g é s g l o t t á l i s r é s h a n g o t tartalmaznak. Mint fentebb láttuk, a

50

nem-alternáló tövek mindig ugyanazt a szegmentumot tartalmazzák mögöttesen,

mint a felszínen. Így tehát a lexikon optimalizálása révén sikerült minden olyan

tőnek, amely H-féle hangot tartalmaz, megállapítanunk a mögöttes ábrázolását.

Most térjünk rá az utolsó feladatra, amely még előttünk áll: a H-féle hangok

zöngésségi hasonulással kapcsolatos viselkedésének leírására.

3.7. A H-féle hangok és a zöngésségi hasonulás az optimalitáselméletben

A fentiekben láttuk, hogy szükségünk van egy olyan korlátra, a *-ra, amely az

ezt a szegmentumot tartalmazó jelöltek kizárására szolgál (l. (19)). Az eddigi

táblákban ez a korlát általában nem szerepelt, mivel a szóban forgó jelöltek

úgysem hágták volna át. De egyébként is, ez az egyik legmagasabbra rangsorolt

korlát, és azok a jelöltek, amelyek áthágják, mindig szuboptimálisak lesznek.

Mindazonáltal, amint a következőkben látni fogjuk, ez a korlát központi szerepet

játszik a magyar zöngésségi hasonulás egyik furcsaságának, a H-féle hangok

ezzel kapcsolatos felemás viselkedésének optimalitáselméleti elemzésében.

Ezt az elemzést a zöngésségi hasonulás Petrova et al. (2006)-féle kezelé-

sére alapozzuk (ezt az elemzést már idéztük a 2.3. pontban, itt röviden megis-

mételjük a releváns korlátokat). Az idézett szerzők szerint a magyar zöngésségi

hasonulás a (39)–(43) korlátok segítségével írható le, ha ezek a korlátok a (44)

szerint vannak rangsorolva.26 Ezek a korlátok helyesen jósolják meg az összes

felszíni alakot, kivéve a /v/ és a H-féle hangok esetét, amelyek aszimmetrikus

módon viselkednek, amint a 3.5. pontban láttuk: az előbbi csupán elszenvedi a

zöngésségi hasonulást, de soha nem okozza, míg az utóbbiak okozzák, de sosem

szenvedik el.

(39) HŰ(zöng)

Az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok azonos

zöngésségűek.

(40) HŰ(zöng.presz) A zengőhang előtt álló, egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti

szegmentumok azonos zöngésségűek.27

(41) HŰ(zöng.végső) A szóvégi helyzetű, egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szeg-

mentumok azonos zöngésségűek.

(42) KÖZÖS(zöng)

Az egymással szomszédos zörejhangok azonos zöngésségűek (közös

zöngésségi specifikációjuk van).

(43) *ZÖZÖ

Nincs zöngés zörejhang.

26 A (39) korlát már szerepelt fentebb (14) alatt, itt csupán megismételjük az olvasó kedvéért.

27 Itt zengőhangon a magánhangzókat és a szonoráns mássalhangzókat együttesen kell érteni;

a „presz” a „preszonoráns” (zengőhang előtt álló) rövidítése.

51

(44) KÖZÖS(zöng), HŰ(zöng.presz) >> HŰ(zöng.végső) >> HŰ(zöng) >> *ZÖZÖ

A KÖZÖS(zöng) legfelülre rangsorolásának eredményeképpen zörejhangkap-

csolatokban mindig végbemegy a zöngésségi hasonulás (ha a bemenetben nem

volt azonos a kapcsolat tagjainak zöngéssége). Másfelől a pozicionális hűségi

korlátok együttes hatására mindig a zengőhang előtti vagy szó végén álló zörej-

hangnak, vagy egyszerűbben szólva mindig a kapcsolat jobb szélső zörejhang-

jának kell hűségesnek lennie mögöttes zöngésségi értékéhez.28 Tehát a jobb

szélső zörejhang indítja el a hasonulást, amely ily módon regresszív és iteratív

lesz. A további korlátok, a HŰ(zöng) és a *ZÖZÖ alacsonyra vannak rangsorolva

és alig játszanak szerepet az alábbiakban (bár egymáshoz képest vett rangsoruk

az alábbi (45) táblában mégis némi fontossággal bír).

Nézzük, hogyan viselkednek a H-féle hangokra végződő szavak a Petrova

et al. (2006) szerinti korlátrangsor alapján, ha a tövet zöngés zörejhanggal

kezdődő toldalék követi! Ahhoz, hogy helyes eredményt kapjunk, a rangsorba be

kell illesztenünk a jelen fejezetben már használt korlátok közül a * és a

*ZÁRLAT-h korlátot, mégpedig mindkettőt a KÖZÖS(zöng) fölé rangsorolva:

(45) /dox+bn/29

* *ZÁRL-h KÖZÖS

HŰ(zöng.

HŰ

*ZÖZÖ

(zöng)

presz)

(zöng)

a.  dox.bn

*

**

b. doh.bn

*!

*

**

c. do.bn

*!

*

***

d. dox.pn

*

*!

*

e. do.bn

*!

*

***

Ebben a táblában a (c) alak áthágja az egyik legmagasabbra rangsorolt korlátot,

amely a zöngés veláris réshangok megjelenését tilalmazza. A (b) és (e) jelölt

glottális réshangot tartalmaz zárlatpozícióban, s így áthágja a *ZÁRLAT-h korlátot,

ennélfogva kiesik. Az (a) és (d) alakok tiszteletben tartják a két legmagasabbra

rangsorolt korlátot, de áthágják a következő kettő egyikét: az (a)-ban eltérő

zöngésségű zörejhangok állnak egymás mellett, míg a (d)-ben egy magánhangzó

előtt álló zörejhang zöngéssége változott meg. Miután ez a két korlát nincsen

egymáshoz képest rangsorolva, ezek az áthágások döntetlent eredményeznek; itt

28 Figyeljük meg, hogy a szóvégi zörejhang csak akkor lesz hűséges a mögöttes alakjához, ha

ezzel nem kerül konfliktusba a KÖZÖS korlát követelményeivel, vagyis ha a következő szó nem

vele ellentétes zöngésségű zörejhanggal kezdődik, vagy nincs következő szó. Erről a

KÖZÖS(zöng) és a HŰ(zöng.végső) fenti rangsorolása gondoskodik.

29 A toldalék magánhangzójának mögöttes minőségével itt nem foglalkozunk. Ringen & Vago

(1998) szerint mögöttesen // van benne, mivel mindig ez a változat jelenik meg, ha a toldalék

tőként szerepel, pl. bennem, benned. Megjegyzendő, hogy csak a releváns korlátokat tüntettük

fel a táblában.

52

jut szóhoz a következő korlát. A HŰ(zöng) az (a) alakot támogatja, amelyben az

egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok zöngéssége azonos,

míg a (d)-ben változás történt (s minden olyan alak, amely áthágja a

HŰ(zöng.presz) korlátot, értelemszerűen az általános HŰ(zöng)-öt is áthágja). Így

tehát, helyesen, az (a) alak lesz az optimális kimenet.

A következő tábla a H-törlő tövek viselkedését mutatja mássalhangzóval

kezdődő toldalék előtt. A *x >> MIND átrangsorolás továbbra is érvényes:

(46) /t+tøl/

* *ZÁRL

*x

MIND

KÖZÖS HŰ(zöng

HŰ

*ZÖZÖ

-h

(zöng)

presz)

(zöng)

a. tx.tøl

*!

*

b. th.tøl

*!

*

c. t.tøl

*!

*

*

d. t.døl

*!

*

*

**

e.  t.tøl

*

A (46) tábla azt mutatja, hogy a H-törlő tövekből kiesik a H-féle hang (konkrétan

a []) bármiféle mássalhangzó előtt, így zörejhang előtt is, a *x >> MIND

átrangsorolás következtében. Az (45c) áthágja a * jelöltségi korlátot; a (b) és a

(d) a *ZÁRLAT-h korlátot, az (a) pedig az ezúttal magasra rangsorolt *x-t. Így az

(e) alak marad a győztes.30

Az utolsó hátralévő teendőnk, hogy megmutassuk: az eddig felépített

korlátrangsor lehetővé teszi azt is, hogy a H-féle hangok kiváltsák a zöngésségi

hasonulást:

(47) /lab+hoz/

* *KEZD

MIND

KÖZÖS HŰ(zöng

HŰ

*ZÖZÖ

-x

(zöng)

presz)

(zöng)

a. lab.hoz

*!

**

b.  lap.hoz

*

*

c. lab.oz

*!

*

**

d. lab.xoz

*!

*

**

e. lab.oz

*!

*

*

***

f. la.boz

*!

**

A (47d)–(47f) alakok áthágják a három legmagasabbra rangsorolt releváns korlát

egyikét, és így kiesnek. A (47c) a toldalékkezdő mássalhangzó zöngésítésével

próbálja elkerülni a KÖZÖS(zöng) áthágását, ezzel viszont áthágja a

30 További lehetséges vesztes kimenetek lennének: *[tx.tøl], amely az (a)-hoz hasonló

értékelést kapna (és még a KÖZÖS(hely) korlátot is áthágná); *[t.tøl], amelynek értékelése

(b)-hez hasonló (de még áthágná a KÖZÖS(zöng) korlátot is); *[t.døl], amely a (c)-hez

hasonló, csak a KÖZÖS(zöng) helyett a HŰ(zöng.presz) korlátot hágná át; *[tx.døl], amely a

*x korlát áthágása miatt esne ki, de áthágná még a KÖZÖS(zöng) és a HŰ(zöng.presz) korlátot

is; és így tovább. A nyertes mindenképp a (46e) alak maradna.

53

Hű(zöng.presz) korlátot. Végül az (a) és (b) jelölt csupán a tővégi zörejhang

zöngésségében tér el egymástól. Az (a) alak, amely *[bh] kapcsolatot tartalmaz,

áthágja a KÖZÖS(zöng) korlátot, következésképp a (b) alak nyer a maga zön-

gétlen kapcsolatával.

3.8. Befejezés

Ebben a fejezetben a magyar H-féle hangok viselkedését elemeztük előbb leve-

zetéses, majd optimalitáselméleti keretben. Bár a három levezetéses elemzés,

amelyet bemutattunk, képes volt leírni, bizonyos mértékig meg is magyarázni e

szegmentumok viselkedését, mindegyiküknek volt valamilyen hiányossága, nem

beszélve a levezetéses elméletekkel szemben felhozható általános ellenérvekről.

Másrészről a 3.6–7. pontban bemutatott optimalitáselméleti elemzés számot

tudott adni mindazokról a jelenségekről, amelyeket a négy H-féle hang

viselkedése felvet: a négy hang eloszlásáról, a [x] ~ [] váltakozásról ( doh ~

dohos), a H-törlő tövekről ( cseh), valamint a zöngésségi hasonulásban mutatott

felemás viselkedésükről – anélkül, hogy ésszerűtlen feltevésekbe bocsátkozott

volna. Ezt egy olyan korlátrangsor segítségével értük el, amelyben általános

jelöltségi korlátok (pl. *x, *), pozicionális jelöltségi korlátok (pl. *KEZDET-x,

*ZÁRLAT-h) és hűségi korlátok (pl. HŰ(hely), MIND, CSAK) egyaránt szerepeltek.

A H-törlő tövek kivételes osztályát egyszerűen két korlát átrangsorolásával

tudtuk megragadni (*x >> MIND), ami az optimalitáselméletben a kivételek

kezelésének egyik legkézenfekvőbb módja. A H-féle hangoknak a zöngésségi

hasonulásban játszott szerepét ugyancsak új korlátok bevezetése nélkül meg

tudtuk oldani: a Petrova et al. (2006) javasolta korlátokat (amelyeket számos

nyelv, köztük a magyar, zöngésségi hasonulási jelenségeinek megragadására

állítottak össze) csupán ki kellett egészítenünk az általunk fentebb már amúgy is

bevezetett korlátokkal, és az egyesített rangsor immár képes volt leírni a H-félék

felemás viselkedését.

A lexikon optimalizálásának váltakozásérzékeny verziója segítségével arra

a következtetésre jutottunk, hogy a H-féle hangra végződő nem kivételes (de

váltakozást mutató) szavak mögöttesen veláris /x/-ra végződnek, a H-törlők pedig

zöngés glottális //-ra. Ezeken kívül pedig minden nem-váltakozó szóban

pontosan az a H-féle hang van mögöttesen is, ami a felszínen: a hát-ban /h/, a

tehát-ban //, a jacht-ban /x/, az ihlet-ben pedig /x/. Ilyenformán az optimalitás-

elméleti elemzés konkrétabbnak, felszínközelibbnek bizonyult bármely alternatív

lehetőségnél, legyen az strukturalista vagy generatív.

54

4. A magánhangzó-kapcsolatok fonológiájából

A magánhangzó-kapcsolatok (pontosabban az egymástól szótaghatárral el-

választott, de egyébként szomszédos magánhangzók kapcsolatai, vagyis a

h i á t u s o k ) számos nyelvben hátrányos, kerülendő alakzatnak számítanak.

Egyes nyelvekből teljesen hiányoznak;1 más nyelvek a hiátus bizonyos eseteinek

kialakulását különféle eszközökkel megakadályozzák, de más eseteit változatlan

formában vagy valamilyen felszíni fonológiai folyamat segítségével feloldva

hagyják megjelenni (Baković 2007; Baltazani 2006; Blevins 2008; Britain &

Fox 2008; Casali 1997, 1998, 2011; Dombrowski 2010; de Haas 2010; Harris

2011; van der Hulst 2006; Ito & Mester 2009; Kabak 2007; Kawahara & Hara

2009; Kawu 2000; McCarthy 1993; Souza 2010). A hiátusok elkerülésének,

feloldásának, illetve kitöltésének módjai között megtalálható az egyik vagy a

másik magánhangzó törlése, a két magánhangzó közös szótagba vonása (össze-

olvadással, diftongizációval, vagy az egyik magánhangzó félmagánhangzóvá

alakításával), továbbá valamilyen mássalhangzó betoldása a két magánhangzó

közé. Ezek a főbb típusok tovább osztályozhatók altípusokra. Az alábbiakban

először (a 4.1–7. pontban) áttekintjük ezeket az altípusokat. A fejezet második

részében (a 4.8–13. pontban) a számba vett magyar fonológiai jelenségek

elemzése következik optimalitáselméleti keretben.

4.1. A hiátus-feloldási stratégiák tipológiája

Ami a magánhangzótörlést illeti (vö. Harris 2011), nyilvánvalóan két alapeset

lehetséges: az első magánhangzó törlése, mint az (1) alatti példákban, illetve a

második magánhangzó törlése, mint a (2) alattiakban.2

1 Néhány olyan nyelv, amely egyáltalán nem tűri a hiátust: totonak (MacKay 1991), klamath

(Barker 1964), tunika (Haas 1946), szedang (Smith 1979), kairói arab (Broselow 1979), da-

kota (Shaw 1980), thagari (Klokeid 1969), arabela (Rich 1963), piro (Matteson 1965), hua

(Haiman 1980); vö. Blevins (1995), ahol áttekintés és a kérdés további tárgyalása található.

2 Az (1c,d) és (2c,d) példa részletesebb tárgyalását l. Siptár (2002a, 2006a, 2007, 2012).

Néhány további nyelv, amelyben a hiátust az első magánhangzó törlésével oldják fel, a francia

(pl. l’ami ’a barát’), a chicano spanyol (Schane 1987; Baković 2007), a görög (Baltazani

2006), a szuahéli (Barrett-Keach 1987) és a kosza (Aoki 1974); a hollandban az első magán-

55

(1)

a.

svéd (Lass 1984: 72)

 +   []

lány

többes ’lányok’

b.

ecakó (niger-kongói nyelv, Casali 1997: 493)

 +   []

vesz

bögre ’bögrét vesz’

c.

magyar (morfofonológiai folyamat, l. a 4.2. pontot)

 +  (+ )  [()] szomorodik

d.

magyar (fesztelen/gyors beszéd)

 +    ~  ennyiért

(2)

a.

svéd (Lass 1984: 72)

 +   []

lány

a

’a lány’

b.

ecakó (Casali 1997: 493)

 + 

bögre kicsi

’kicsi bögre’

c.

magyar (morfofonológiai folyamat, l. a 4.3. pontot)

 +   [] kocsin

d.

magyar (fesztelen/gyors beszéd)

 +  (+ //)   ráadásul

Ilyen törlések morfémán belül is előfordulhatnak (lexikalizálódva), mint a 

<  lány ~ leány,  <  rá ~ reá típusú esetekben, illetve a nem

köznyelvi, de széles körben használt  <  kollegiális,

 <  higiénia,  <  meteorológia-

félékben. Az efféle példákban többnyire az első magánhangzó törlésével talál-

kozhatunk; a második magánhangzó törlése, mint a legutolsó fenti példában,

ritkább a hiátus magánhangzó-törléssel való feloldásának az ilyen lexikalizált

eseteiben.

A diftongizáció (vö. Chitoran & Hualde 2007) is történhet „balra”, azaz az

első magánhangzónak szótagmagon belüli félmagánhangzóvá alakításával, mint

a (3)-beli példákban, illetve „jobbra”, azaz a második magánhangzót érintő

módon, mint a (4)-beliekben (a pontok szótaghatárt jelölnek):

(3)

a.

francia (Durand & Siptár 1997: 74)

 + 

 ;

 + 

 

köt

infinitívusz

’kötni’

bérel infinitívusz

’bérelni’

hangzó törlése a svára korlátozódik (Booij 1999: 55). A második magánhangzó törlése

például a baszk (Hualde & Elorideta 1992) és a kagate (Walker 1989) nyelvben fordul elő.

Végül a svédhez, az ecakóhoz és a magyarhoz hasonló nyelvek, amelyekben a két magán-

hangzó közül bármelyik törlődhet (természetesen más-más esetekben): az akóóze (Ekanjume

2010), a djola (Sapir 1965), az igbó (Emenanjo 1972), az okpe (Omamor 1988) és a joruba

(Pulleyblank 1988).

56

b.

ngiti (Zairéban beszélt közép-szudáni nyelv, Casali 1997: 497)

 + /  

nád

cukornád

’cukornád-fajta’

(4)

a.

brit angol (Siptár 2002a: 86)

  '’színház’, vö.  +' ’színházi’

b.

magyar (fakultatív posztlexikális folyamat, l. Siptár & Törkenczy (2000: 17–

18) és alább a 4.4. pontot)

  autó,    Európa

A félmagánhangzósodásodásnak azok az esetei, amelyekben nem jön létre

diftongus (vö. Chitoran & Nevins 2008), abban különböznek a fentiektől, hogy a

létrejövő félmagánhangzó a szótagmagon kívül helyezkedik el, vagyis a szótag-

kezdetben, mint az (5) alatti példákban, illetve a szótagzárlatban, mint a (6)

alattiakban:

(5)

a.

argentínai spanyol (Harris & Kaisse 1999: 139)

  ’hiátus’

b.

igede (nyugat-afrikai nyelv, Casali 1997: 498)

 +   

sző

gyékény

’gyékényt sző’

c.

magyar (fesztelen/lexikalizált)

  (~ ) Mária

(6)

a.

kasztíliai spanyol (Harris & Kaisse 1999: 140)

  ’vidéki ember’

b.

magyar (fesztelen/lexikalizált)

 kaleidoszkóp

c.

magyar (fesztelen/gyors beszéd)

 ráismer

A magánhangzó-összeolvadás (vö. de Haas 2010) érinthet két különböző

magánhangzót, amelyek valamilyen közbülső minőségűvé olvadnak össze, mint

a (7a) példában, két azonos rövid magánhangzót, amelyek egyetlen hosszúvá

válnak, mint a (7b)-ben, vagy pedig két azonos – akár rövid, akár hosszú –

magánhangzót, amelyeket egyetlen példányuk helyettesít, mint a (7c)-ben.

Ennek a legutolsó típusnak az eredete homályos: tekinthető összeolvadásnak, az

első magánhangzó törlésének, vagy a második magánhangzó törlésének; a

legtöbb esetben lehetetlen megmondani, melyik folyamatról van szó tulajdon-

képpen.

(7)

a.

szanszkrit (Lass 1984: 90)

 +   





ő

beszélt

’ő beszélt’

b.

szanszkrit (Lass 1984: 90)

 +  + 

neg

van

itt

’nincs itt’

57

c.

magyar (fesztelen/gyors beszéd)

 +   rááldoz 



+  óra alatt

A (7c) típusnak is vannak lexikalizált vagy félig lexikalizált esetei, például

 <  gazdasszony, illetve  < 

tudniillik.

A magánhangzó-összeolvadás és az első magánhangzó törlése közötti

érdekes átmeneti eset található pl. a csilunguban (Zambiában beszélt bantu

nyelv), ahol a prefixum végi és tőkezdő magánhangzók közötti „hiátus úgy

oldódik fel, hogy az első magánhangzó törlődik, de a második magánhagzó

bekebelezi az üressé vált pozíciót” (Scheer 2004: 261); vagyis kevésbé

képszerűen szólva a hiátus feloldása az első magánhangzó szegmentális

tartalmának lekapcsolása és a második pótlónyúlása révén megy végbe, pl. //

+ //   ’szemek’. Hasonlóképpen a lugandában (ez egy másik bantu

nyelv, amelyet Ugandában beszélnek, Clements 1985), a tőkezdő magánhangzó

megnyúlik, miközben a prefixum végi magánhangzó törlődik, pl. // + // 

 ’seprűk’, // + //  ’beszélők’. A pótlónyúlás az első

magánhangzó félmagánhangzósodásával is együtt járhat, mint a japán

[] ’alumínium’ esetében (Poser 1988).

A mássalhangzó-betoldásnak (vö. Blevins 2008) ugyancsak több alesete

van. A legegyszerűbb az, amikor a betoldott mássalhangzó az adott nyelv

alapmássalhangzója (default consonant), tehát egy olyan mássalhangzó,

amelynek a minősége semmilyen módon nem függ a környező magán-

hangzókétól, mint a (8) alatti példákban.3

(8)

a.

asininka kampa (Peruban beszélt andoki-egyenlítői nyelv, Casali 1997: 497)

 + N +  +  

1sg

jövő

söpör jövő ’söpörni fogok’

b.

holland (Booij 1995: 65)4

 ’aorta’, de: * ’káosz’

A magyarral kapcsolatban felmerült, hogy ennek a nyelvnek a  volna az

alapmássalhangzója (l. Vago 1989); de jobban megvizsgálva a dolgot, kiderül,

hogy ez nem így van. Lásd alább a 4.5. pontot.

Másrészt a hiátus olyan mássalhangzóval is kitölthető, amelynek minősé-

ge a két érintett morféma egyikének egyedi tulajdonsága (mint a francia liaison

esetében, pl. les amis [] ’a barátok’, vö. Côté 2011; Szigetvári 2011:

1268) vagy pedig a környező magánhangzók egyikétől vagy másikától függ: az

3 A (8a) alatti példával kapcsolatban l. még Kager (1999: 93–104), Beckman (2004: 121–125).

4 A holland példa esetében figyeljük meg, hogy a szó hangsúlymintájától függ, kitöltődik-e a

hiátus egy gégezárhanggal vagy sem: az aorta szó a magánhangzó-kapcsolat második tagján

hangsúlyozódik, míg a chaos szó az elsőn (ehhez hasonló eset a német The[] áter ’színház’ és

thèatrálisch ’teátrális’, Ito & Mester 2009: 234).

58

utóbbi esetben a hiátustöltő mássalhangzó bizonyos értelemben valamelyik

szomszédos magánhangzóból „származik”:

(9)

a.

brit angol („kötő r”, Britain & Fox 2008: 5; vö. Ito & Mester 2009: 234–256)

 +  +  '' ’vodka és tonik’

b.

holland (Booij 1995: 66)

 ’mozi’;  +   ’tengerek’

c.

magyar (Siptár 2007; l. a 4.6. pontot)

  pióca;  +   dicsőít

Ezzel a hiátus elkerülésének/feloldásának különböző eseteivel foglalkozó

futólagos áttekintésünk végére értünk. A továbbiakban közelebbről is szemügyre

vesszük azokat a típusokat, amelyek a magyarban előfordulnak.

4.2. Az első magánhangzó törlése

Ez történik a magyarban a melléknévből igét képző -ít, -ul/-ül és -odik/-edik/

-ödik előtt: barna, barn-ít; laza, laz-ul; szomorú, szomor-odik; fekete, feket-edik (l. Siptár & Törkenczy 2000: 218–219; Törkenczy & Siptár 2000: 69). Ez a

szóban forgó toldalékok (és nem a tövek) sajátossága, amit onnan tudhatunk,

hogy ugyanezek a tövek más magánhangzó-kezdetű toldalékok előtt megtartják

végső magánhangzójukat. Például a barná-bb, lazá-bb, szomorú-bb, feketé-bb

középfokú alakokban a tővégi magánhangzó megmarad és a középfok -Vbb

jelének magánhangzója lesz az, amelyik nem jelenik meg a felszínen (l. a 4.3.

pontot). A törlődő magánhangzó minőségére vagy hosszára nézve semmilyen

megkötés nem érvényesül (innen tudjuk, hogy törlésről, nem pedig betoldásról

van szó). Lehet felső (gömbölyű, gömböly-ödik), középső (fakó, fak-ít) vagy alsó

nyelvállású (csorba, csorb-ul); lehet elöl- vagy hátulképzett; lehet kerek vagy

nem kerek; lehet hosszú vagy rövid. Egyes magánhangzó-végű tövek után azon-

ban – a magánhangzó törlése helyett – egy -s- toldódik be az említett képzők elé,

pl. olcsó-s-ít, karcsú-s-ít, állandó-s-ul, (fel)forró-s-odik. Erről részletesebben

l. alább a 4.5. pontot.

Egy másik példa a hiátushelyzetnek az első magánhangzó törlésével tör-

ténő feloldására a főnévi igenév ni-jének esete: vár-ni, vár-ni-a, vár-ni-uk, de: vár-n-om, vár-n-od, vár-n-unk, vár-n-otok (Siptár 2006b, 2009, 2011; Rebrus &

Kálmán 2009). Azonban itt felmerül egy érdekes probléma: vajon miért nem

törlődik az i a várnia, várniuk típusú (tehát harmadik személyű) alakokban is?

Olsson (1992: 138) szerint a látszat ellenére az i az efféle alakokban is törlődik,

de azután j-betoldás történik, akárcsak a birtokos személyragos főnévi alakok-

ban, tehát várn-om, várn-od, várn-ja, mint bárd-om, bárd-od, bárd-ja. („Az írott alak eszerint hagyományos, nem pedig kiejtésalapú”, teszi hozzá. Olsson).

Csakhogy két jó okunk is van ennek a szellemes – de elhamarkodott – megol-

dásnak az elvetésére. Egyrészt a várnia alak nyilvánvalóan három szótagú, amit

többek között a kérdő hanglejtésen alapuló teszt is bizonyít (l. pl. Siptár 2002c:

72–73): Kell vár ni a? , nem pedig * Kell  vár nia? ; másrészt az i = [j]

59

elemzés azt jósolná, hogy a szóban forgó alak kiejtésének *[var]-nak kellene

lennie (vö. konszernje [kõsr]; a nazálisokra vonatkozó szabályokról

általában l. Siptár 2001a). Olsson javaslata mégis jó helyen tapogatódzik:

figyeljük meg, hogy a várnia, várniuk alakok pontos kiejtése [varnij], illetve

[varnijuk]. Ez a [j] lehetne ugyan a szokványos hiátustöltő is (l. alább a 4.6.

pontot), de nem kell szükségképpen annak lennie. Tegyük fel, hogy itt a har-

madik személyű személyragok valóban -ja, -juk alakúak, azaz mássalhangzóval

kezdődnek.5 Ebben az esetben teljesen érthetővé válik, hogy miért nem törlődik

a -ni magánhangzója: hiszen nem magánhangzó, hanem mássalhangzó előtt áll.

Paradox módon tehát Olsson idézett megjegyzése mégiscsak igaz, bár nem a

megfelelő elemzésből jutott el hozzá: az érintett írott alakok valóban hagyo-

mányosak, nem pedig kiejtésalapúak (pontosabban a kiejtést még csak-csak

tükrözik, ha figyelembe vesszük, hogy a tényleg hiátustöltésen alapuló [ija]

szekvenciák írásmódja ia, pl. fiam [fijam], de – ha feltevésünk helyes – azt,

hogy a személyrag melyik allomorfja van érintve, nem).

Ebben a pontban két olyan morfofonológiai esetet vettünk szemügyre,

amelyben a hiátus feloldása az első magánhangzó törlésével történik. Az első

magánhangzó törlésének más, az (1d)-ben idézetthez hasonló esetei feszte-

len/gyors beszédben fordulnak elő; ezekre röviden kitérünk majd a következő

pont végén.

4.3. A második magánhangzó törlése

Áttérve a magánhangzótörlés másik lehetséges típusára, erre is igaz, mint az

előzőre, hogy elsősorban morfémahatáron figyelhető meg, csakhogy ezúttal

értelemszerűen nem a tő felőli (bal), hanem a toldalék felőli (jobb) oldalon.

A toldalékok élén álló magánhangzó törlése (és/vagy nem-betoldása)

szélesebb körű és bonyolultabb jelenség, mint a tővégieké. Nem korlátozódik

csupán néhány toldalékra: számos toldalék kezdődik ingatag – vagyis a

semmivel, önnön hiányával váltakozó – magánhangzóval (ezeket hagyományo-

san „kötőhangzónak” is szokás nevezni). Az irodalom megoszlik e magánhang-

zók morfológiai hovatartozását illetően: nincs egyetértés abban, hogy az érintett

ingatag magánhangzó a tő része („tővéghangzó”), a toldalék része („toldalék-

kezdő magánhangzó”) vagy pedig valóban, szoros értelemben véve „kötőhang-

zó”, azaz a tő és a toldalék között álló önálló egység-e (l. Antal 1977, Papp

1975, és az ott idézett irodalmat). Itt a toldalék részének fogjuk tekinteni; de lásd

Kálmán, Rebrus & Törkenczy (2004) elemzését, amelyben az egész szeletelési

kérdés álproblémának bizonyul.

5 Az, hogy ez a j betoldott-e, amint Olsson feltételezi, vagy a toldalék szótári ábrázolásának

része, itt most nem sokat számít. A harmadik személyű birtokos személyragok j-s és j nélküli

változatainak eloszlásáról l. Ritter (2002)-t és az ott idézett irodalmat.

60

Két típusát különböztethetjük meg az ide tartozó toldalékoknak attól

függően, hogy mi indokolja bennük a toldalék eleji magánhangzó ~ semmi

váltakozást (részletesebben l. Törkenczy & Siptár 2000: 70–75).

Az „A-típusú” toldalékokban csak akkor nem jelenik meg magánhangzó,

ha magánhangzóra végződő tőhöz járulnak; mássalhangzó-végű tövek után

mindig magánhangzóval kezdődnek, függetlenül a mássalhangzó minőségétől.

Ebbe a típusba tartozik a többes szám -k/-ak/-ok/-ek/-ök toldaléka, a szuperesszí-

vuszi -n/-on/-en/-ön, az egyes szám első személyű (birtokos) -m/-am/-om/-em/

-öm stb. Az ilyen toldalékokban a magánhangzó jelenléte vagy hiánya nem a

szóvégi mássalhangzó-kapcsolatok fonotaktikáján alapul, vagyis a magánhangzó

nem azért van ott, hogy egyébként rosszul formált kapcsolatokat feloldjon:

hal-ak : halk, pár-ok : park, tan-ok : tank, raj-ok : Rajk, pimasz-ok : maszk, malac-ok : palack stb.

A „B-típusú” toldalékok élén megfigyelhető magánhangzó ~ semmi válta-

kozás viszont fonotaktikailag motivált: ide tartozik például a tárgyrag. Az ilyen

toldalékok előtt nem jelenik meg magánhangzó, ha a toldalék mássalhangzója

enélkül is jólformált szótagzárlat (része) lehet, vagyis nincs kötőhangzó magán-

hangzók után ( holló-t, kocsi-t, tevé-t), valamint olyan tővégi mássalhangzók

után, amelyekkel a - t elágazó zárlatot képes alkotni ( lány-t, dal-t, rés-t).

Egyébként a t-t kötőhangzó előzi meg: nyom-ot, pad-ot, kép-et).

E kétféle toldaléktípus eltérő viselkedését Siptár és Törkenczy (2000:

324–338) azzal magyarázza, hogy az A-típusúak élén áll egy (részlegesen meg-

határozott) magánhangzó, amely hiátushelyzetben törlődik (pl. hajó + Unk 

hajónk, kocsi + On  kocsin, kesztyű + Vk  kesztyűk); kivéve úgynevezett nyitótövek után, például férfi-ak, keserű-en (l. Szentgyörgyi 1999a; Siptár &

Törkenczy 2000: 75–82). Ezzel szemben a B-típusúak élén nem áll magánhang-

zó, azonban az előző bekezdés szerinti harmadik esetben, vagyis ha a tővégi

mássalhangzó a t-vel nem tud jólformált szótagzárlatot alkotni, betoldódik

közéjük egy magánhangzó. A B-típusú toldalékok tehát csupán annyiban

tartoznak most ide, hogy ez a betoldás elmarad (többek között) akkor, ha hiátust

hozna létre ( hajó + t  hajót, * hajóot); még nyitótövek után is: férfi-t, keserű-t.

Ebben a pontban a második magánhangzó törlésével/nem-beillesztésével

járó hiátusfeloldást tekintettük át. Ha most visszatekintünk a 4.2–3. pontra,

fölmerül a kérdés, vajon megjósolható-e valamely adott esetben, hogy milyen

irányban következik be a magánhangzótörlés, tehát hogy az első vagy a második

magánhangzó tűnik-e el. Roderic F. Casali (1997) éppen ezt a kérdést vizsgálja a

világ nyolcvanhét különböző nyelvéből vett adatokat tartalmazó hatalmas

adatbázis segítségével és optimalitáselméleti megoldást javasol a felfedezett

univerzális szabályszerűségek megragadására. A magyar minta viszonylag

egyszerű: balfelé törlés történik melléknévi tövekben (amelyeket egyszerűen

felsorolhatunk) bizonyos toldalékok környezetében (amelyeket még egyszerűbb

felsorolni, hiszen csak három van belőlük), valamint a -ni- főnévi igenévi tolda-

lékban, ha személyragok követik; jobbfelé törlés pedig az A-típusú toldalékok

61

alulszabott magánhangzóin; minden más morfológiailag összetett esetben a

hiátusok vagy megmaradnak a felszínen is, vagy pedig valamilyen más feloldó

stratégia segítségével szabadulunk meg tőlük.

A gyors/fesztelen beszédben megfigyelhető, bármelyik irányú törlések

teljesen függetlenek a fenti mintától. Az ilyen esetekben a törlések iránya a kap-

csolat magánhangzóinak hosszúságától és/vagy nyelvállásától függ: egy hosszú

és egy rövid magánhangzóból álló kapcsolatokban (bármely sorrend esetén) a

rövid magánhangzó törlése várható (lásd az (1d) és (2d) példát); egyébként a

kevésbé hangzós (magasabb nyelvállású) magánhangzó kiesése valószínűbb:

kiejthetetlen , beindul . Mindkét tényező hatása megfigyel-

hető az olyan példákban, mint lóugrás , hozzáolvas .

Megjegyzendő, hogy amit ebben a bekezdésben „törlés” néven emlegettünk,

talán jobban jellemezhető a „nem teljes megvalósítás” kifejezéssel; az ilyen nem

teljes megvalósítás szélsőséges esetben az illető szegmentum (szinte) teljes

elhagyásával járhat, azonban rendszerint az artikulációs gesztus legalább

valamilyen csökevényes formában jelen van, csak az észlelés számára olyan az

illető hang, „mintha ott sem lenne”. Ezen a területen sok munkára van még

szükség, elsősorban kiterjedt empirikus adatgyűjtésre és eszközfonetikai

elemzésre, mielőtt bármi ennél véglegesebbet lehetne mondani róla.

4.4. Diftongus kialakulása, félmagánhangzósodás és összeolvadás

Azokban az esetekben, amelyekben egyik magánhangzó sem törlődik, egy to-

vábbi lehetőség a hiátus feloldására az egyik vagy a másik magánhangzó félma-

gánhangzóvá alakítása. Ez a félmagánhangzó azután szótagolható a szótagmag

részeként, mint a fenti (3)–(4) példákban, vagy pedig szótagkezdetként (szó-

tagkezdet részeként), illetve szótagzárlatként (szótagzárlat részeként), mint az

(5)–(6) alattiakban. Gyakran nem könnyű eldönteni, hogy kettőshangzó jön létre

vagy csak egyszerű (szótagperem-beli) félmagánhangzó: gondoljunk csak arra a

régi vitára, hogy vannak-e diftongusok a magyar köznyelvben. E vita legfon-

tosabb dokumentumai most kényelmesen tanulmányozhatók, mert összegyűjtve,

kommentárokkal újra megjelentek (Hunyadi 2003: 17–42). Ennek a kérdéskör-

nek a legszembetűnőbb része az au/eu-szavak gyakran szóba hozott esete (pl.

autó, Európa, l. Nádasdy & Siptár 1994: 173; Siptár 1998: 362–365; Siptár &

Törkenczy 2000: 17–18, és az ott idézett irodalmat). Itt most nem idézzük fel

azokat a teszteket, amelyeket annak megállapítására javasoltunk az idézett

helyeken, hogy az autó-féle szavak au-val írt része egy vagy két szótag-e (azaz

diftongus-e, vagy pedig hiátus).6 A lényeg az, hogy a felszínen ingadozást

6 Kassai Ilona az említetteknél talán kevésbé körmönfont kísérletet talált ki, de azt végre is

hajtotta: egyszerűen megkérdezett mintegy száz egyetemi hallgatót és száz pedagógust, hogy

a megadott szótagolások közül melyiket tartja természetesebbnek (Kassai 1999: 145). A kala-

uz szót három szótagúnak minősítette a diákok 86,6%-a, illetve a tanárok 66,4%-a; az autó

szót pedig a diákok 58,8%-a, míg a tanároknak mindössze 37,2%-a (vagyis 62,8%-uk vélemé-

nye szerint diftongus van benne).

62

találunk a diftongusos és a hiátusos megvalósítás között. Ha mármost

feltételezzük, hogy az érintett szekvenciák mögöttesen hiátust tartalmaznak, az

// + //  [] megvalósítási szabály pedig egyes beszélőknél megvan, más

beszélőknél nincs meg, ismét másoknál pedig fakultatív, akkor éppen azt a

mintát jósoljuk, amit a valóságban is kapunk; ráadásul az egész jelenség iskola-

példája a hiátus félmagánhangzósítással való megszüntetésének.

Az au/eu-szavak megvalósításának másik módjaként sok beszélő magán-

hangzó-összeolvadást alkalmaz bennük: autó , Európa . Ezt a

folyamatot monoftongizációként is felfoghatjuk, ha feltesszük, hogy az érintett

szavakban előbb diftongus alakul ki az előző bekezdésben jelzett módon. A

magánhangzó-összeolvadás fentebb szanszkrit példákkal bemutatott két alapvető

módja közül a (7a)-beli típus, két különböző magánhangzó valamilyen köztes

minőségben való összeolvadása, nem ismeretes a magyarban. Két azonos rövid

magánhangzónak a megfelelő hosszúban való összeolvadása, mint a (7b)-ben,

olykor előfordul (pl. kooperál ), de a magyarban inkább szokásos

összeolvadási típus két azonos (akár rövid, akár hosszú) magánhangzó helyet-

tesítése az adott magánhangzó egyetlen példányával, mint a (7c)-ben. További

példák: koordináta , vákuum , kiiktat  ~ ,

szeme előtt . Ahogyan fentebb a 4.1. pontban megjegyeztük, ezt a

típust magánhangzótörlésként is lehet elemezni; ha így fogjuk fel, lehetetlen

megmondani, hogy ebben az esetben a kettő közül melyik magánhangzó az,

amelyik törlődik.

4.5. Mássalhangzó-betoldás

Olyan betoldott mássalhangzók, amelyeknek a minősége nem függ a környező

magánhangzókétól (az ellenkező esetre példák láthatók fentebb (9) alatt és a 4.6.

pontban is) rendszerint morfémahatáron létrejövő hiátusok esetében jelennek

meg és elvben háromfélék lehetnek: az adott nyelv általános jelöletlen (default)

mássalhangzója, mint (8a)-ban, vagy az egyik morfémához tartozó „lebegő”

mássalhangzó, mint a liaison esetében, vagy pedig olyan, amelynek minősége a

szavak kisebb-nagyobb csoportján alapuló analógiás hatásnak köszönhető. Az

első esetre kézenfekvő példát a magyarban nem találunk, de Vago (1989)

elemzése alapján ilyen lenne a v-betoldás az úgynevezett „váltakozó v-kezdetű

toldalékok” csoportjában (ide tartozik az eszközhatározói -val/vel rag: só-val,

méz-zel, valamint a transzlatívuszi -vá/vé: só-vá, méz-zé). A „nem váltakozó

v-kezdetű toldalékok” ( -van/ven: hat-van, -vány/vény: lát-vány, -va/ve: lop-va)

ugyancsak []-vel kezdődnek magánhangzóra végződő tövek után, de //-jük

mássalhangzóra végződő tövek után is változatlan marad. A kétféle toldaléktípus

ábrázolása egy betoldáson alapuló elemzésben a következőképpen festhetne:

(10)

-val/vel:







-va/ve:













A

l

v

A

63

Ha a -val/vel magánhangzóra végződő tőhöz járul, üres helyére betoldódna egy v

( só-val); ha egyetlen mássalhangzóra végződő tőhöz, lezajlana egy terjedési

folyamat, amely a tővégi mássalhangzó szegmentális tartalmát a toldalék élén

álló üres helyre terjeszti, ezáltal hosszú mássalhangzót hozva létre ( mé[] el).

Végül pedig, ha mássalhangzó-kapcsolatra végződő tőhöz járul egy ilyen tol-

dalék, nem történne semmi és az üres  üres is maradna ( dom[] al); l. Siptár

(2000; 2001e), Pycha (2008; 2010). Ez a kétféle v-kezdetű toldalékok visel-

kedésének kézenfekvő elemzése lenne; csakhogy, amint Siptár & Törkenczy

(2000: 273) rámutat, aligha szerencsés egy olyan általános (default) v-betoldó

szabályra építeni az elemzést, amely mindösszesen két toldalék élére toldana be

v-t (és főleg ennek alapján kijelenteni, hogy a magyar default mássalhangzó a v).

Igaz, hogy Vago (1989) elemzésében a v-betoldás alkalmazási köre némileg

szélesebb, mivel az úgynevezett v-vel bővülő tövek levezetésében is szerephez

jut. Ezek a tövek önmagukban magánhangzóra végződnek, de magánhangzóval

kezdődő (szintetikus) toldalékok előtt egy tővégi [] is megjelenik bennük (l.

Siptár 2002c: 54–57 és az ott idézett irodalmat): ló, lov-ak; lő, löv-ök. Ez azon-

ban a szuppletív allomorfia tipikus esete, ami azt jelenti, hogy a fonológiának

nem kell az allomorfokat egyazon mögöttes ábrázolásból levezetnie. Az ilyen

v ~ Ø váltakozást mutató tövek száma ugyanis igen alacsony (húsznál is keve-

sebb) és ráadásul olykor a tőbeli magánhangzó minőségének és/vagy hosszának

semmiből sem megjósolható váltakozása kíséri bennük a v ~ Ø váltakozást (pl.

tő, tövek, de bő, bővek; illetve ló, lovak, de tó, tavak). Van közöttük olyan tő is, amely szabályos viselkedést is mutat a v-vel bővülés mellett: szó, szav-ak/szó-k;

falu, falv-ak/falu-k. Mindezek alapján e tövek viselkedése nem kíván fonológiai

leírást. Tehát az állítólagos default v mindössze a „váltakozó v-kezdetű toldalé-

kok” két tagot számláló csoportjában jelenne meg. Ezért Siptár és Törkenczy

(2000: 273) arra a következtetésre jut, hogy e toldalékokban a // mögöttesen

jelen van, és mássalhangzó után egyszerűen lekapcsolódik (törlődik); VC-végű

tövekben ezt követi a C terjedése, CC-végű tövekben pedig nem; V-végű tövek-

ben ezzel szemben elmarad a lekapcsolódás és a v megjelenik a felszínen.

Alapmássalhangzó betoldására tehát nem találunk példát a magyarban. Mi

a helyzet a lebegő mássalhangzóval? Erre esetleg az a ~ az váltakozás (egyfajta

lehetséges) elemzése hozható fel példaként. Ha feltesszük, hogy egyrészt a ha-

tározott névelő szótári ábrázolásában a // lebegő, azaz időzítési ponthoz

(vázponthoz) nem kötött mássalhangzóként van jelen, másrészt a fonetikailag

magánhangzóval kezdődő szavak legelején tulajdonképpen nem a magánhangzó,

hanem – előtte – egy üres vázpont (vagy üres szótagkezdet) áll, akkor azt

mondhatjuk, hogy a lebegő // ráterjed erre az üres vázpontra ( az ész), illetve

megvalósítatlan marad, ha a következő szó nem üres vázponttal (hanem

mássalhangzóval) kezdődik ( a rész) (részletesebben l. Szigetvári 2001: 43–47).

Erre az elemzésre mondhatnánk ugyan, hogy ugyanolyan apró szegletére vonat-

kozik a magyar fonológiának, mint a váltakozó v-kezdetű toldalékok fent emlí-

tett esete (sőt), azonban vegyük figyelembe, hogy a javasolt megoldás itt nem

64

valamilyen default z beillesztését tételezi fel, hanem éppen a határozott névelő

egyedi tulajdonságaként tünteti fel az utána lebegő mássalhangzót, és csupán az

a mechanizmus általános, amellyel ez a mássalhangzó beleilleszkedik a szótag-

szerkezetbe, és ezáltal fonetikailag megvalósul.

Ugyanezzel magyarázhatnánk a 4.2. pontban már említett olcsósít, karcsú-

sít, állandósul, felforrósodik típusú esetekben (valamint a falusi, tanyasi típusú-

akban) a betoldódó s megjelenését. Csakhogy itt figyelembe kell vennünk a

házasít, fásít, megsebesül, hasznosul, elhomályosodik stb. (illetve a városi) analógiás hatását is.7

De miért lenne jobb ebben az esetben analógiás -betoldásra hagyatkoz-

ni, mint ha lebegő / jelenlétét feltételeznénk (az a ~ az váltakozás lebegő -re

alapozott elemzéséhez hasonlóan)? Ne feledjük, hogy a névelő z-je minden ma-

gánhangzóval kezdődő szó előtt automatikusan megjelenik, míg az -s- csupán az

-ít, -ul/-ül és -odik/-edik/-ödik igeképzők (illetve, még kisebb körben, az -i mel-

léknévképző) előtt. Ha az s-et felvennénk lebegő mássalhangzóként az olcsó,

karcsú stb., illetve a falu, tanya szótári elemek végére, nem tudnánk megmagya-

rázni, hogy vajon miért nem jelenik meg például a (11a)-beli szavakban. Rá-

adásul például a sűrű szó az ű törlését választja a sűrít-ben, de az s-betoldást választja a sűrűsödik alakban (11b); ha azt állítanánk, hogy mondjuk a karcsúsít

esetében a lebegő s akadályozza meg az ú törlését (* karcsít), akkor a sűrű végén

lebegő s vajon miért nem tudja elejét venni az ű törlésének a sűrít-ben?

(11)

a.

olcsó-ak

, *

karcsú-ért

, *

falu-ig

,

*

tanyá-ul

,

*

b.

sűrű



sűr-ít



sűrű-s-ödik



Ebben a pontban a mellett érveltünk, hogy az állítólagos -betoldás nem az

alapmássalhangzó megjelenésének esete a magyarban, hogy az a ~ az váltakozás

lebegő  feltételezésével kezelhető, és hogy az -betoldást legjobb analógiás

folyamatként értelmezni. Most áttérünk a szó szoros értelmében vett hiátustöl-

tésre, vagyis azokra az esetekre, amelyekben a hiátus feloldásáról valamilyen

szegmentális anyagnak a szomszédos magánhangzóról az üres szótagkezdet-

pozícióra való á t t e r j e d é s é ve l adhatunk számot.

7 Az analógia hagyományos fogalmának a modern fonológiába való bevezetéséről (illetve

időközben elveszített jogaiba való visszahelyezéséről) l. Myers (1999). Lásd még Kálmán,

Rebrus & Törkenczy (2004), ahol a szerzők a mellett érvelnek, hogy az analógiát kellene a

(morfo)fonológia sarokkövének megtenni, s analógiás alapon kellene számot adni például a

kötőhangzók kérdésköréről és általában mindarról, amiről fentebb a 4.2–3. pontban szó esett.

Erre később még visszatérünk.

65

4.6. Hiátustöltés -vel

Mindazokra a hiátusokra, amelyeket nem szüntetett meg az egyik vagy a másik

magánhangzó törlése vagy félmagánhangzóvá gyengítése, sem pedig valamilyen

lebegő vagy analógiásan megjelenő mássalhangzó betoldása, kétféle sors egyike

várhat: vagy megmaradnak hiátusnak (pl. fáraó), vagy pedig, ha a környező

magánhangzók ezt lehetővé teszik, hiátustöltő j-vel töltődnek ki (l. (9c)).

A hiátustöltő j megjelenése tehát, szemben az eddig tárgyalt folyamatok

többségével, nem függ a morfémahatártól: a kiáltás és a kiállítás egyaránt j-vel

jelenik meg (akárcsak az, hogy ki áll itt? ), a Bea és a beadás egyaránt j nélkül (akárcsak a be a dobozba). Mindig kitöltődik a hiátus, ha egyik vagy másik oldalán i vagy í áll, l. (12a). Az é-vel alkotott (és persze i/í-t nem tartalmazó) kap-

csolatok esetében a hiátustöltés fakultatív, l. (12b). Végül, ha mindkét oldalon

alsó vagy kerek magánhangzó áll, a hiátus megmarad, nem töltődik ki, l. (12c).8

(12)

a.

diéta



laikus



siet



női



pióca



síel



fiú



dicsőít



b.

kettéoszt  ~ 

ráér



~ 

poén

 ~ 

c.

ráadás

, *

oázis , *

ideális

, *

oboa

, *

kalauz

, *

műút , *

neon

, *

fluor

, *

Hasonlóképpen két azonos magánhangzó között – ha nem olvadnak össze, l.

fentebb a 4.4. pontot – megjelenik egy [], ha a két magánhangzó i, megjelenhet

egy [], ha mindkettő é, végül megmarad a hiátus minden más esetben:

(13)

a.

kiiktat



kocsiig 

b.

eléér

 ~ 

keféé  ~ 

c.

faarc

,

*

aláás

,

*

teendő

, *

állóóra

, *

mezőőr

, *

8 Lásd még Siptár (2003: 468–469). Megjegyzendő, hogy a magyar hiátustöltés eszközfoneti-

kai vizsgálata még gyermekcipőben jár, ezért mindaz, amit a témáról itt vagy másutt mon-

dunk (l. pl. Siptár 2007, 2008), csupán sejtéseken, hallás utáni adatgyűjtésen, illetve önmeg-

figyelésen alapul. Azonban az ide vonatkozó eszközfonetikai vizsgálatok már megkezdődtek,

első eredményeik Menyhárt (2006) ill. Olaszy (2010) lapjain olvashatók.

66

Ezt a folyamatot részletesen tárgyalja levezetéses keretben Siptár & Törkenczy

(2000: 282–286); optimalitáselméleti elemzése megtalálható Siptár (2002b)-ben

és alább a 4.12. pontban.

4.7. Összegzés

Mielőtt rátérnénk mindezen jelenségek optimalitáselméleti elemzésére, tekintsük

át azt, hogy a hiátusok megszüntetésének fenti módjai közül melyik milyen

morfológiai környezetben lép(het) életbe. Ehhez először definiálnunk kell, hogy

mit értünk szintetikus, illetve analitikus morfológiai tartományon.9 Az analitikus

morfológiai tartományok határai áthatolhatatlanok a fonotaktikai megszorítások

számára. Más szóval: az ilyen megszorítások nem érvényesülnek rajtuk keresz-

tül. A magyarban az összetételhatár és az igekötő–ige határ analitikus. A toldalé-

kok előtti határ lehet analitikus (pl. -ig, -ért) vagy szintetikus (pl. -t/-at/-ot/-et/

-öt). Az egyszerűség kedvéért magukat a toldalékokat is analitikusnak, illetve

szintetikusnak nevezzük attól függően, hogy milyen határ van előttük. A szinte-

tikus toldalékok előtti határ a szótagolás és a mássalhangzókra vonatkozó fono-

taktikai megszorítások számára láthatatlan, ebből a szempontból tehát egy

szintetikusan toldalékolt alak és egy monomorfemikus tő egyenértékű. Viszont

éppen a hiátus szempontjából a helyzet fordított: morfémán belül és analitikus

határon lehetséges hiátus kialakulása, míg szintetikus határon nem.

Morfémán belül tehát lehetséges lexikális hiátus, amely vagy megmarad

( fáraó, oázis), vagy pedig valamilyen posztlexikális folyamat révén oldódik fel.

Ez lehet hiátustöltés ( si[] et, fi[] ú, vö. (12a)), félmagánhangzóvá válás ( a[] tó, vö. (4b)), vagy azonos magánhangzók összevonása: vákuum [vakum]. Az ilyen

folyamatok kimenete idővel lexikalizálódhat is (ez esetben persze már lexikális

hiátusról sem beszélhetünk: kale doszkóp, lány, hi nikus).

Analitikus morfémahatáron (beleértve az összetétel-, sőt a szóhatárt is)

lényegében ugyanez a helyzet: a hiátus vagy megmarad ( hazaenged, ráun, bú-

csúest, kapuügyelet), vagy posztlexikálisan oldódik fel. Ennek eszközei: lebegő

mássalhangzó „betoldása”: az ember; hiátustöltés: éjjeli[] őr, hí[] a haza, odá-

[] ig, adó[] ív, sí[] ugrás; félmagánhangzóvá válás (l. (6b)); az első magánhang-

zó törlése (l. (1d)); a második magánhangzó törlése (l. (2d)); azonos magán-

hangzók összevonása (l. (7c)).

Ezzel szemben szintetikus határon soha nem alakul ki hiátus, ezért a fenti

javító mechanizmusok alkalmazására sem kerül sor. Erről elsősorban a második

magánhangzó törlése ( hajó + Unk  hajónk, kocsi + On  kocsin, kesztyű +

Vk  kesztyűk, fekete + Vbb  feketébb), illetve nem-betoldása ( holló-t, kocsi-t,

tevé-t) gondoskodik, de szerepet játszik benne – ha szűkebb körűt is – az ana-

9 A terminusok a kormányzásfonológiából származnak, de maga a különbségtétel a generatív

fonológia különféle változataiban régóta ismeretes. Lényegében megegyezik a „+” határos és

„#” határos toldalékolás, illetve az 1. szintű és 2. szintű toldalékolás közötti különbséggel, vö.

Harris (1994).

67

lógiás mássalhangzó-betoldás ( karcsúsít, állandósul, felforrósodik, falusi), illetve az első magánhangzó törlése is ( barna : barn-ít; fakó : fak-ul; szomorú : szomor-odik; várni : várn-om).

4.8. A hiátus az optimalitáselméletben

Az optimalitáselméletben a hiátushelyzet általában vett hátrányosságát a

KEZDET nevű általános korlát képviseli (14a); azokban a nyelvekben, amelyek

eltűrik a hiátusokat, ez a korlát viszonylag alacsonyra van rangsorolva, míg

azokban a nyelvekben, amelyek egyetlen hiátust sem tűrnek el, viszonylag

magasra. A két általános javító stratégia, a törlés és a betoldás, a MIND (14b)

illetve a CSAK (14c) korlát áthágásaként értelmezhető.

(14) a. KEZDET Minden szótag tartalmaz kezdetet.

b. MIND

Minden bemeneti szegmentumnak van megfelelője a kimenetben (törölni

tilos).

c. CSAK

Minden kimeneti szegmentumnak van megfelelője a bemenetben (betolda-

ni tilos).

Attól függően, hogy e három korlát közül melyik van a legalacsonyabbra

rangsorolva, az elmélet a (15)–(17)-beli három alaphelyzetet jósolja meg (ahol a

szaggatott vonal azt jelzi, hogy az adott két korlát egymáshoz képest nincs

rangsorolva; < > jelzi egy szegmentum törlését, vastag betű pedig egy

szegmentum betoldását; a szótaghatárt pont jelöli):

(15) /CVV/

MIND

CSAK

KEZDET

 CV.V

*

C<V>V

*!

CV<V>

*!

CV. CV

*!

Ez a rangsor megfelel a magyarban a fáraó (monomorfemikus hiátus),

szomorúak (szintetikus morfémahatár), kutyául (analitikus morfémahatár),

kutyaól (összetételhatár) és szomorú arc (szóhatár) típusú esetekre. Azonban

minden (részleges) feloldási stratégia kezelése további korlátok bevezetését

igényli.

(16) /CVV/

MIND

KEZDET

CSAK

CV.V

*!

C<V>V

*!

CV<V>

*!

 CV. CV

*

Ez a rangsor a magyarban helytelen: bár a mássalhangzó-betoldás speciális

esetei előfordulnak ( karcsú-s-ít, a-z-alma, fi[j] ú), ezekről valamilyen más módon kell számot adnunk. A CSAK korlát legalulra rangsorolása nem a

megfelelő módja a kezelésüknek.

68

(17) /CVV/

CSAK

KEZDET

MIND

CV.V

*!

 C<V>V

*

 CV<V>

*

CV. CV

*!

Ez a rangsor megfelelőnek látszik azokra az esetekre, amelyekben az első ( tiszta

+ ít → tisztít) vagy a második magánhangzó törlődik ( hajó + unk → hajónk).10

De nem elégséges a magyar helyzet megragadásához, hiszen helytelenül azt

jósolja, hogy a fáraó és fiú típusú esetekben is törlődnie kellene az egyik vagy a

másik magánhangzónak. Hasonlítsuk össze a szomor<ú>-odik, szomor<ú>-ít : szomorú-ak, szomorú-an : szomorú-<o> n, szomorú-<a> bb típusú eseteket: meglehetősen önkényesnek tűnik, hogy az első vagy a második magánhangzót kell

törölnünk, vagy éppenséggel egyiket sem.

4.9. A második magánhangzó törlésének esetei

Tekintsük először azokat az eseteket, amelyekben A-típusú toldalékok magán-

hangzója törlődik. Amint a (18) táblában látható, a (14) alatt definiált három

alapvető korlát (15) szerinti rangsora nem a helyes kimenetet adja (a szomorú

arcocska azt jelzi, hogy az értékelés szerinti optimális kimenet nem egyezik meg

a valóságos kimenettel):

(18) hajók []

+V MIND

CSAK

KEZDET



*



*!



*!



*!



*!*

Emlékezzünk vissza, hogy az A-típusú toldalékok akkor és csak akkor jelennek

meg kötőhangzó nélkül, ha magánhangzóra végződő tőhöz járulnak; ilyenkor

tehát a tővégi magánhangzó megmarad és a potenciális hiátus a kötőhangzó

törlésével oldódik fel. Ezért definiálunk egy újabb korlátot, MIND(tő) néven

(19), és a KEZDET korlátot a MIND(tő) és a MIND közé rangsoroljuk (20). Az

eredmény a (21) táblában látható.

(19)

MIND(tő)

Tőben törölni tilos.

(20)

MIND(tő) >> KEZDET >> MIND

10 Azt, hogy a kettő közül melyik magánhangzó törlődik, további korlátoknak kell eldönteniük

(l. Casali 1997, 1998).

69

(21) hajók []

+V CSAK MIND(tő) KEZDET

MIND



*!



*!



*!

*



*



*!

**

Itt a második jelölt áthágja a magasra rangsorolt CSAK korlátot, míg a harmadik

és az ötödik a MIND(tő)-t. A fennmaradó két jelölt közül a legfelső, amely hely-

telenül a győztesnek látszott a (18) táblában, áthágja a KEZDETet, amely most

magasabbra van rangsorolva az általános MIND korlátnál. Ennélfogva a helyes

kimenet lesz a győztes, mivel az csak ez utóbbit hágja át.

Ez a megoldás a morfémán belüli hiátusok esetében is működik:

(22) fáraó []

 CSAK MIND(tő) KEZDET

MIND

 

*



*!



*!

*



*!

*



*!*

**

A mássalhangzó-betoldást itt is a CSAK zárja ki, míg az első vagy a második

(vagy éppen mindkét) magánhangzó törlését a MIND(tő). Az első jelölt, bár

áthágja a KEZDETet, győz.

Nézzük azonban a (23)-at, ahol az eddigi korlátaink és rangsorunk a kötő-

hangzó törlését jósolnák:

(23) szomorúak []

+V CSAK MIND(tő) KEZDET MIND



*!



*!



*!

*



*



*!

Ahogy fentebb a 4.3. pontban láttuk, a nyitótöveket akkor is követi egy (nyílt)

kötőhangzó, ha magánhangzóra végződnek. A nyitótöveket lebegő [+ alsó]

jegyérték jellemzi, amelyet rövidítve alsó indexbe írt A-val fogunk jelölni.

Feltesszük továbbá (Zoll 1996 nyomán), hogy a lebegő jegyek felszínre

kerülését egy speciális korlát szorgalmazza (24), amely a KEZDET fölé van

rangsorolva (25):

(24) MIND(szubszeg)

Szubszegmentális anyag törlése tilos.

70

(25)

MIND(szubszeg) >> KEZDET

Ez a helyes kimenethez vezet A-típusú toldalékkal ellátott magánhangzó-végű

nyitótövek esetében. Ha egy adott jelölt középső nyelvállású kötőhangzót tar-

talmaz, vagy semmilyet, áthágja a MIND(szubszeg) korlátot, lásd az első és a

negyedik jelöltet. A tőmagánhangzó törlése, mint a harmadik jelöltben, illetve

egy mássalhangzó betoldása, mint a másodikban, elegendő ahhoz, hogy az érin-

tett jelöltet kizárja a versenyből, akár megjelenik benne a lebegő jegyérték, akár

nem:

(26) szomorúak []

 

A +V

CSAK

MIND(tő)

MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*

 *(!)

*(!)



*!

*



*!

*

 

*

De ha most megnézzük, mi történik a nyitó melléknevek középfokú alakjában,

azt látjuk, hogy eddigi elemzésünk a *[] alakot hozza ki győztesként:

(27) szomorúbb []

 

A +V

CSAK

MIND(tő)

MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*

 *(!)

*(!)



*!

*



*!

*

 

*

Ezért először is definiáljuk a MIND(tő) és a MIND(szubszeg) közötti rangsort

(ezzel jelezve, hogy fontosabb megtartani a tővégi magánhangzót, mint érvényre

juttatni a lebegő jegyértéket):

(28)

MIND(tő) >> MIND(szubszeg)

Csakhogy, amint a (29) táblában látható, ez még nem elég: így is ugyanaz a

jelölt győz, mint az imént, továbbra is a tényekkel szemben:

(29) szomorúbb []

 

A +V

CSAK

MIND(tő)

MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*



*!

*



*!

*



*!

*

 

*

71

A probléma abból adódik, hogy a középfok jelét (Siptár & Törkenczy 2000: 227

nyomán) az A-típusú toldalékok közé soroltuk be. Ha azonban átsoroljuk a

B-típusúak közé, vagyis a szótári ábrázolását egyszerűen /b/ alakúnak vesszük,

ingatag magánhangzó nélkül, a nehézség magától megoldódik:

(30) ’középfok jele’ = /b/ (B típus)

Ezt láthatjuk a (31) táblában, ahol most már minden kötőhangzót tartalmazó

jelölt áthágja a CSAK korlátot:

(31) szomorúbb []

 

A + 

CSAK

MIND(tő) MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*

*

 *!*

*

 *(!)

*(!)

*

 

*



*!

*

Viszont most meg a mássalhangzóra végződő melléknevekkel lesz baj: ezek is

áthágják a CSAKot, ha kötőhangzót illesztünk középfokú alakjukba, pedig

esetükben a helyes kimenetben lennie kell egy (nyílt) kötőhangzónak:

(32) vidámabb []

 

A + 

CSAK

MIND(tő) MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*



*!



*!

*

*

 

*

Figyeljük meg, hogy a (32)-beli győztes (de helytelen) jelölt megengedhetetlen

szóvégi mássalhangzó-kapcsolatot tartalmaz. Nyilvánvalóan lennie kell egy

korlátcsoportnak, amely elválasztja a fonotaktikailag jólformált alakokat a nem

jól formáltaktól. Ezt a korlátcsoportot most egyszerűen SZÓTAGSZERK. néven

összefoglalva és legfelülre rangsorolva, ez a probléma is megoldódik:11

(34) vidámabb []

 A+  SZÓTAGSZERK. CSAK MIND(tő) MIND(szubszeg) KEZDET MIND



*

*!

 

*



*

*!

*



*!

*

11 A kötőhangzó minőségét szabályozó korlátokat itt most nem részletezzük. A tő utolsó ma-

gánhangzója miatt ennek itt hátsó magánhangzónak kell lennie, a tő nyitótő volta miatt pedig

alsó nyelvállásúnak. Így egyetlen lehetőségként logikusan adódik az [].

72

Nézzük most az olyan magánhangzó-kezdetű toldalékokat, mint -ig, -ért, -ul/-ül.

Ha ezek magánhangzóra végződő tőhöz járulnak, semmi sem történik: egyik

magánhangzó sem esik ki és nyílt kötőhangzó sem lép a toldalék-magánhangzó

helyére (azaz a lebegő jegy érvényesítetlenül marad). De jelen eszközeinkkel

nem ezt az eredményt kapjuk:

(35) szomorúig []

 

A + 

CSAK

MIND(tő)

MIND(szubszeg)

KEZDET

MIND



*!

*



*!

*



*!

*

*



*!

*



*

*

Az így viselkedő toldalékok mindegyike analitikus. Ezért még egy viszonylag

magasra rangsorolt MIND típusú korlátra van szükségünk (36), amely a

MIND(szubszeg) fölé van rangsorolva (37). Amint a (38) táblában látható, ezzel

kézenfekvően megoldódik ez az eset is:

(36)

MIND(an)

Analitikus toldalékban törölni tilos.

(37)

MIND(an) >> MIND(szubszeg)

(38) szomorúig []

 A+  CSAK MIND(tő) MIND(an) MIND(szubszeg) KEZDET MIND

 

*

*

 *!

*



*!

*

*



*!

*

*



*!

*

*

Ebben a pontban optimalitáselméleti elemzést adtunk a második magánhangzó

törlésével járó (és a törlés nélküli) esetekről. Az utóbbiak között szerepeltek a

morfémán belüli, a nyitótő és szintetikus (A-típusú) toldalék között kialakuló,

valamint az analitikus toldalékolásból eredő hiátus esetei. A következő pontban

áttérünk azokra a példákra, amelyekben az első magánhangzó törlésével oldódik

fel a szintetikus morfémahatáron kialakuló hiátus.

4.10. Az első magánhangzó törlésének esetei

Amint a (39) táblában látható, a probléma hasonlít a (35)-belihez, de nem oldha-

tó meg a MIND(an) segítségével, mivel először is az így viselkedő toldalékok

nem analitikusak, másodszor pedig, még ha azok lennének is, elemzésünk a

*[] alakot jósolná (a (38) mintájára), nem pedig a helyes []

alakot.

73

(39) szomorít []

 A+  CSAK MIND(tő) MIND(an) MIND(szubszeg) KEZDET MIND



*!

*

 *!

*



*!

*

*



*!

*



*

*

Úgy látszik, hogy két újabb korlátra van szükségünk, egyre, amely tiltja az ilyen

típusú hiátus fennmaradását, és egyre, amelynek értelmében az érintett toldalé-

kok magánhangzójának meg kell maradnia.

(40)

*[ ít

Az -ít típusú toldalékok nem állhatnak közvetlenül szótaghatár után.

(41)

MIND(ít)

Törölni tilos -ít típusú toldalékban.

Ha mindkét új korlátunk a MIND(tő) fölé van rangsorolva, a tőmagánhangzónak

kell törlődnie, amint a (43) táblában látható. A következő pont végén még

visszatérünk ehhez az elemzéshez.

(42)

*[ ít, MIND(ít) >> MIND(tő)

(43) szomorít []

 A+  CSAK *[ ít MIND(ít) MIND(tő) MIND(szubszeg) KEZDET MIND



*!

*

*

 *!

*

 

*

*

*



*!

*

*



*!

*

*

4.11. Mássalhangzó-betoldás

Az a ~ az váltakozásról a 4.5. pontban azt mondtuk, hogy lebegő -vel célszerű

elemezni. Ezt az eddig felépített rendszerünk elég egyszerűen képes kezelni,

amint a (44) tábla mutatja. A legfontosabb korlát itt a MIND(szubszeg), amely

szerint a lebegő szubszegmentális anyagnak érvényesülnie kell a felszínen, ha ez

lehetséges. Figyeljük meg, hogy mássalhangzóval kezdődő főnév előtt a lebegő

 csak akkor tudna megvalósulni a felszínen, ha beszúrnánk egy külön időzítési

pontot, amelyhez kapcsolódhatna. Ez azonban megsértené a magasra rangsorolt

CSAK korlátot, és így biztosan kiesne a versenyből.

74

(44) az ember []

 

Z

CSAK MIND(tő) MIND(szubszeg) KEZDET MIND



*!

*

 *!

*



*!

*

*



*!

*

*

 

Hasonló elemzést adhatnánk azokról az esetekről, amelyekben  toldódik be

olyan toldalékok elé, amelyek rendesen a tővégi magánhangzó törlését váltják

ki. Ahogyan (45) mutatja azonban, ezúttal az elemzés nem következik egysze-

rűen az eddig felépített korlátrendszerből:

(45) állandósít []

 A+  CSAK *[ ít MIND(ít) MIND(tő) MIND(szubszeg) KEZDET MIND



*!

*

*

 *!

*



*

*

*



*!

*

*



*!

*

*

Próbálkozhatnánk a CSAK korlát átrangsorolásával a MIND(tő) alá, ahogyan

(46)–(47) mutatja:

(46) MIND(tő) >> CSAK

(47) állandósít []

 A+  *[ ít MIND(ít) MIND(tő) CSAK MIND(szubszeg) KEZDET MIND

 *!

*

*

 

*

*



*!

*

*



*!

*

*



*!

*

*

Ez megoldaná az állandósít problémáját, de elrontaná a szomorít típusú esetekre

adott elemzésünket (l. (43)). És nem oldaná meg azt a kérdést sem, hogy miért

éppen [] toldódik be. A 4.5. pontban már adtunk erre egy elfogadható választ:

az olcsósít, karcsúsít, állandósul, felforrósodik típusú esetekben az [] forrása a

házasít, fásít, megsebesül, hasznosul, elhomályosodik stb. példák analógiája, a

falusi, tanyasi esetében pedig a város i alaké. De ha az ezekről adott leírásunk

analógiás alapú, többé nincs szükség fonológiai magyarázatra, és így optimali-

táselméleti elemzésre sem.12 Továbbmenve: ha már elfogadtuk az analógiát mint

12 Pontosabban szólva lehet optimalitáselméleti elemzést adni az analógiás megoldásokról is,

egy ilyen elemzés azonban a jelenlegitől jelentősen eltérő módszert, kimenet–kimenet hűségi

korlátok alkalmazását kívánná meg. Ezek tárgyalása nem tartozik a jelen elemzés körébe.

75

magyarázó elvet (l. Myers 1999), annak sincs semmi akadálya, hogy a szomorít,

elszomorodik, tisztít, tisztul stb. esetet (az első magánhangzó törlésének eseteit)

ugyancsak kizárólag analógiás alapon magyarázzuk (sőt akár a vidít, vidul típusú

eseteket is, amelyeknek kapcsolata a vidám-típusú alapszavukhoz még áttéte-

lesebb). Kálmán, Rebrus és Törkenczy (2004) javaslata alapján pedig még a

kötőhangzók egész kérdéskörét (vagyis a második magánhangzó törlését) is

lehetne analógiás alapon kezelni; voltaképpen azt javasolják, hogy az egész

morfofonológia alapja legyen az analógia, következésképp szabályokra, leveze-

tésekre, de még korlátokra (megszorításokra) se hivatkozzunk a leírásában.

Ebből az következne, hogy a 4.8–11. pontban adott elemzéseink teljes mérték-

ben célt tévesztettek, és egész másképp kellene a dologhoz hozzáfognunk.

Azonban a jelen fejezetben tárgyalt területnek, a magánhangzó-kapcsolatok

kérdéskörének van egy olyan, felszíni fonológiai szelete is, amelyre minden-

képpen tisztán fonológiai megoldást kell találnunk. Ez pedig a hagyományosan

h i á t u s t ö l t é s nek nevezett jelenség. A továbbiakban erről adunk egy lehetséges

optimalitáselméleti elemzést.

4.12. A hiátustöltés optimalitáselméleti elemzése

A 4.8. pontban azt mondtuk, hogy általában sem a betoldás, sem a törlés nem

jön számba a magyarban a felszíni hiátusok megszüntetésének eszközeként.

Azonban figyeljünk fel arra, hogy a (15)–(17) alatt sematikusan megadott jelöl-

tek az elvben végtelen számban generált alakoknak csupán töredékét képviselik.

A generátor ezeken kívül még számtalan alakot előállít, igaz, hogy ezek legna-

gyobb része eleve elbukik az értékelés során. Azonban van egy módja a hiátus

megszüntetésének, amelyre eddig nem gondoltunk: az, hogy a környező magán-

hangzók szegmentális anyaga kiterjed az üres kezdet-pozícióra, ezáltal meg-

szüntetve annak ürességét anélkül, hogy valamely mássalhangzót oda a szó

szoros értelmében betoldanánk. Mivel a generátor képes bármely magánhangzót

az üres pozícióra átterjeszteni, mégpedig akár jobbról, akár balról, a megfelelő

korlátoknak és azok rangsorolásának a dolga lesz a nem létező lehetőségek

kiszűrése. Amint a 4.6. pontban láttuk, azokban az esetekben, amelyekben a ter-

jedő magánhangzó alsó (= [, , ]) vagy kerek (= [, (), (), (), ()]), a

létrejövő alakok nem lehetnek optimálisak. A se nem alsó, se nem kerek magán-

hangzók közül a [felső] jegyű []/[] és a [nemfelső] jegyű [] terjedése egy-

aránt [] megjelenését eredményezi, csakhogy az []/[]-ből eredő []-t tartal-

mazó alak az egyetlen optimális kimenet, míg az []-ből eredő []-s alakot és a

terjedés nélküli – a KEZDET korlátot áthágó – alakot egyaránt meg kell engednie

a nyelvtannak, mint optimális kimenetet.

Eszerint a következő további korlátokra lesz szükségünk (l. Siptár 2002b):

76

(48) a. *[alsó]C

Mássalhangzó-pozícióhoz nem kötődhet [alsó] jegyet tartalmazó

magánhangzó.

b. *[kerek]C

Mássalhangzó-pozícióhoz nem kötődhet [kerek] jegyet tartalmazó

magánhangzó.

c. *[nemfelső]C

Mássalhangzó-pozícióhoz nem kötődhet [nemfelső] jegyet tartal-

mazó magánhangzó.

d. *[felső]C

Mássalhangzó-pozícióhoz nem kötődhet [felső] jegyet tartalmazó

magánhangzó.

A (48a) és a (48b) korlátnak a fentiek értelmében a KEZDET fölé kell rangsorolva

lennie, a (48d)-nek alája, míg a (48c) korlát és a KEZDET között nem áll fenn

rangsor. Ekkor pontosan a megfelelő eredményeket kapjuk.

(49)

*[alsó]C, *[kerek]C >> KEZDET, *[nemfelső]C » *[felső]C

Hogyan boldogulnak a (48) alatti korlátok és (49) szerinti rangsorolásuk a köte-

lező hiátustöltéssel (50), a hiátustöltés elmaradásával (51), valamint a fakultatív

hiátustöltéssel (52)?

(50) fiú []

 MIND(tő) CSAK *[al]C *[ker]C

KEZDET

*[nf]C

*[fel]C



*!



*!



*!



*!



*



*!

*



*(!)

*(!)

*

Az (50) tábla első jelöltje, a bemenethez teljesen hű alak áthágja a KEZDET

korlátot, ami ezúttal végzetesnek bizonyul. A második és harmadik jelölt,

amelyben a második, illetve az első magánhangzó törlésével próbálnánk elke-

rülni a hiátushelyzetet, a MIND(tő) korlátot hágja át, míg a negyedik, amelyben

valamely tetszőleges mássalhangzó betoldásával próbálkozunk, a CSAK korlátot.

A hatodik jelöltben a [] azt jelzi, hogy az [] a maga [kerek] és [felső]

jegyeivel átterjed az üres pozícióra; ez az alak a *[ker]C korlátot hágja át (meg a

*[fel]C korlátot is, de ez már mindegy). A hetedik jelöltben az [] azt igyekszik

érzékeltetni, hogy az üres helyre betoldunk egy [alsó] jegyű félmagánhangzót.

(Ilyen szegmentum a magyarban nem létezik ugyan, de a generátor – mint tud-

juk – szabadon létrehozhat bármit, vagyis az ilyen eleve reménytelen jelöltek

kiszűréséről is gondoskodnia kell az értékelőnek. Éppen erre szolgál a *[alsó]C

korlát.) Mivel ennek a félmagánhangzónak esetünkben egyik szomszédos ma-

gánhangzóban sincs forrása, a betoldással a CSAK és az *[al]C korlátot egyaránt

áthágjuk (ez a két korlát egymáshoz képest nincs rangsorolva, ezért mindkét

csillag mellé felkiáltójelet írunk – mindegy, hogy melyikük áthágását tekintjük

77

végzetesnek). Végül az ötödik jelölt csupán a legalulra rangsorolt *[fel]C korlá-

tot hágja át, és ennek következtében ez lesz az optimális kimeneti alak.

Most nézzük a fáraó szót, amelyben nem történik hiátustöltés:

(51) fáraó []

 MIND(tő) CSAK *[al]C

*[ker]C

KEZDET

*[nf]C

*[fel]C



*



*!



*!



*!



*!

*



*!

*



*(!)

*(!)

*

Ezúttal a második, harmadik, negyedik jelölt ugyanúgy és ugyanazért esik ki a

versenyből, mint az előbb. Az ötödik jelölt esetében a [] nem tud honnan

terjedni, tehát csak betoldással kerülhet oda, amivel viszont áthágja a CSAK

korlátot. A hatodik és a hetedik jelöltnek van honnan vennie a [kerek], illetve az

[alsó] félmagánhangzót, ezért a CSAK korlátot nem, csupán a *[ker]C, illetve az

*[al]C korlátot hágják át, de ez is elég ahhoz, hogy kiessenek. (A [] forrása az

[], a [] forrása pedig az [], vagyis a hatodik alak a *[nf]C korlátot is áthágja,

a hetedik pedig az *[al]C mellett a *[ker]C-t és a *[nf]C-t is.) Marad az első je-

lölt mint optimális alak; igaz, hogy ez meg áthágja a KEZDET korlátot, de addig-

ra az összes lehetséges vetélytársa elbukott, és így a teljesen hűséges alak győz.

Végül vegyük a kettéoszt alakot, amelyben a hiátustöltés fakultatív. Lát-

hatjuk, hogy korlátaink és rangsorunk ebben az esetben is a várt eredményt

adják:

(52) kettéoszt [] ~ []

// MIND(tő) CSAK

*[al]C

*[ker]C

KEZDET

*[nf]C

*[fel]C

 

*



*!



*!



*!

 

*



*!

*



*(!)

*(!)

*

Itt a végeredmény döntetlen, ami azt jelenti, hogy az első és az ötödik jelölt

egyaránt optimális, vagyis a kettéoszt és ketté[] oszt egyformán helyes, közöttük

szabad váltakozás van. A többi jelölt sorsa hasonló a fent tárgyaltakhoz.

Meg kell azonban jegyeznünk, hogy ezt nevezi Anttila (1997) a szabad

váltakozás „szegény ember vízzel főz” típusú kezelésének. Az irodalomban szá-

mos ennél furfangosabb megoldást javasoltak már ennek az általános probléma-

körnek a kezelésére. Ilyen például Coetzee (2004) modellje, amelyben a vesztes

78

jelöltek is rangsorolva vannak egymáshoz képest és a második (harmadik stb.)

legjobb jelölt lesz a második (harmadik stb.) leggyakrabban előforduló változata

az adott alaknak (egészen addig, amíg egy bizonyos törésponthoz nem jutunk,

amelytől kezdve a hátralévő jelöltek nem-előfordulását jósolja a modell); Anttila

& Cho (1998) megoldása, amelyben részlegesen rangsorolt korlátok szerepelnek

és amely szerint valamely felszíni alak akkor és csak akkor fordul elő, ha ennek

a részlegesen rangsorolt korláthalmaznak valamely teljesen rangsorolt

finomítása alapján nyertesnek bizonyul; Boersma (1997) sztochasztikus

optimalitáselméleti modellje (vö. Hayes & Cziráky Londe 2006, Hayes et al.

2009), Bíró (2006) „szimulált hőkezelési” modellje stb. Azonban mindezek

messze túlmutatnak a jelen fejezet keretein. Általános tárgyalásukat lásd Bíró

Tamás disszertációjában (2006: 13–27).

4.13. Befejezés

Az ebben a fejezetben áttekintett jelenségcsokor igen sokféle szálból áll: csak az

bennük a közös, hogy így vagy úgy mindegyikük kapcsolatba hozható a hiátu-

sok elkerülésével vagy feloldásával. Az egyik végletet a leány ~ lány típusú lexi-

kalizált esetek képviselik, amelyekben teljesen nyilvánvalóan semmiféle fonoló-

giai teendő nincs. A másik véglet a 4.6. és 4.12. pontban tárgyalt fi[] ú típusú hiátustöltés, amely mindenképpen fonológiai leírást igényel, legyen az optimalitáselméleti (mint itt) vagy bármilyen más elméleti keretű (például autoszeg-

mentális, l. Siptár & Törkenczy 2000: 282–286). A két véglet között számos

átmeneti jelenséget találunk. A tiszta ~ tisztít típusú törlés például inkább a

kontinuum lexikalizált végéhez esik közelebb, a kötőhangzók törlése inkább a

fonológiailag leírandó, produktív végéhez (bár láttuk, hogy erre is javasoltak

lexikalista/analógiás, tehát nem fonológiai magyarázatot). Az s-betoldásos

esetek ( sűrűsödik) és az a ~ az váltakozás, ha vannak is fonológiai vonatko-

zásaik, inkább a lexikon belső ügyeihez tartoznak, míg az autó-félék hiátusos,

diftongusos és monoftongusos megvalósításainak eloszlása inkább fonológiai

(és szociolingvisztikai) kérdés. Kívül esik ezen a skálán a fesztelen/gyors beszéd

„törléseinek”, összevonásainak esete (pl. ráadásul ), amelyekkel kap-

csolatban elsősorban eszközfonetikai és/vagy korpusznyelvészeti kutatásokra

lenne inkább szükség.

79

5. Magánhangzó ~ semmi váltakozások és a

szótagszerkezet

5.1. Bevezetés

A magánhangzó ~ semmi váltakozások, köztük a magyar nyelv ilyen jelenségei

(Törkenczy & Siptár 2000), régóta fontos érdeklődési területét alkotják a

generatív fonológiának, elsősorban azért, mert számos különféle kezelésmódjuk

lehetséges. Ebben a fejezetben a magyar magánhangzó ~ semmi váltakozások

egy részét, mégpedig a toldalékok elején és a tövek belsejében megfigyelhető-

ket fogjuk megvizsgálni. Az elemzés kerete továbbra is az optimalitáselmélet

(Prince & Smolensky 1993) és ezen belül a hűségi korlátok megfelelési elméle-

te lesz ( correspondence theory of faithfulness, McCarthy & Prince 1995; Beck-

man 1997, 1998).

Amellett fogunk érvelni – Zoll (1996) nyomán –, hogy a magyar ingatag

(önnön hiányukkal váltakozó) magánhangzók mögöttes lebegő jegy- vagy

osztálycsomópontokként elemezhetők a legjobban, szemben azzal az elképze-

léssel, hogy ezek mögöttesen olyan gyökércsomópontok, amelyekhez nem

tartoznak nekik alárendelt jegyértékek.

Ez a megközelítés lehetővé teszi, hogy a magyar tövekben és toldalékok-

ban megfigyelhető magánhangzó ~ semmi váltakozások egységes kezelését

valósítsuk meg. Továbbá az a tény, hogy az ingatag magánhangzók akkor je-

lennek meg a felszínen, ha nem több és nem kevesebb, mint egy mássalhangzó

követi őket, kézenfekvő magyarázatot nyer, ha feltesszük, hogy a szótagzárlati

mássalhangzók és mássalhangzó-kapcsolatok jelenlétét és hiányát a *KÓDA és

*KOMPLEXKÓDA korlátok szabályozzák, amelyek a szótagzárlatban lévő más-

salhangzók, illetve mássalhangzó-kapcsolatok előfordulását büntetik, és ame-

lyek közül az utóbbi az előbbi fölé van rangsorolva.

81

5.2. Toldalékok elején fellépő váltakozások

5.2.1. Adatok

Ismeretes, hogy a magyarban számos toldalék elején megfigyelhető magán-

hangzó ~ semmi váltakozás.1 Az alábbi táblázat az ilyen váltakozások főbb

típusait mutatja.

(1)

többes

szuperesszívusz

1sg birtokos

tárgyragos

-C#

bál

bál-ok

bál-on

bál-om

bál-t

pad

pad-ok

pad-on

pad-om

pad-ot

gáz

gáz-ok

gáz-on

gáz-om

gáz-t

hír

hír-ek

hír-en

hír-em

hír-t

tök

tök-ök

tök-ön

tök-öm

tök-öt

-V#

kapu

kapu-k

kapu-n

kapu-m

kapu-t

nő

nő-k

nő-n

nő-m

nő-t

sí

sí-k

sí-n

sí-m

sí-t

hiba

hibá-k

hibá-n

hibá-m

hibá-t

Látható, hogy mássalhangzóra végződő tövek esetében a többesjel, a szuper-

esszívusz ragja és a (nem harmadik személyű) birtokos személyragok elején

mindig jelen van a magánhangzó. A tárgyrag kicsit másképpen viselkedik:

esetében a magánhangzó csak akkor van jelen, ha a tővégi mássalhangzó és a - t

nem alkot lehetséges elágazó szótagzárlatot: bál+t, de pad+ot.

(2)

többes

szuperesszívusz

1sg birtokos

tárgyragos

-C#

vad

vad-ak

vad-on

vad-am

vad-at

ház

ház-ak

ház-on

ház-am

ház-at

fal

fal-ak

fal-on

fal-am

fal-at

méz

méz-ek

méz-en

méz-em

méz-et

szűz

szüz-ek

szűz-ön

szüz-em

szüz-et

-V#

keserű keserű-ek

keserű-n

keserű-m

keserű-t

városi

városi-ak

városi-n

városi-m

városi-t

hű

hű-ek

hű-n

hű-m

hű-(e)t

férfi

férfi-ak

férfi-n

férfi-m

férfi-t

A (2)-beli tövek az úgynevezett n y i t ó t ö v e k lexikálisan jelölt osztályához

tartoznak, amelyekre az a jellemző, hogy a közvetlenül utánuk következő tol-

dalék-magánhangzó alsó nyelvállású. A szuperesszívusz ragját a nyitás nem

érinti, annak magánhangzója mindig középső nyelvállású. A többes alakokban

mindig megjelenik a magánhangzó, akár magánhangzóra, akár mássalhangzóra

végződik az adott nyitótő. A birtokos és a tárgyragos alakok egyformán

1 Könyvünk 4. fejezetében (a 4.3. és a 4.9. pontban) már részletesen foglalkoztunk ezzel a jelenséggel; most más szempontból, mondhatni más fénytörésben vesszük szemügyre részben

ugyanazokat az adatokat.

82

viselkednek: a magánhangzó mindig jelen van bennük, ha a tő mássalhangzóra

végződik,2 és soha, ha magánhangzóra. A hű ebből a szempontból kivételes:

tárgyragos alakja magánhangzóval és a nélkül egyaránt előfordul.

5.2.2. Elemzés

Hogyan adhatunk számot az eddig megfigyelt alakokról? A fenti váltakozások

megérthetők, ha feltételezzük, hogy a toldalékok különféle típusainak mögöttes

ábrázolása eltérő, és ez magyarázza (némi lexikális jelöltséggel egybefonódva)

a toldalékok elején a magánhangzó jelenlétét, illetve hiányát a különféle tövek

után. Mivel a fenti típusok közül az első három egyformán viselkedik rendes

tövek után, valamilyen tekintetben hasonlónak kell lenniük. Másfelől pedig

valamiben egyformának kell lennie a birtokos személyragnak és a tárgyragnak

is, mivel magánhangzóra végződő tövek esetén mindkettejük esetében hiányzik

az alsó nyelvállású magánhangzó.

Hagyományosan kétféle ábrázolást szoktak tulajdonítani az ingatag

magánhangzóknak: vagy rendes mögöttes magánhangzókként vannak jelen a

fonológiai ábrázolásokban, amelyek bizonyos körülmények között t ö r l ő d -

n e k , vagy pedig epentézis révén t o l d ó d n a k b e az ábrázolásokba, vagyis a

mögöttes ábrázolásokban (még) nincsenek jelen. De más megoldásokkal is

találkozhatunk az irodalomban: Szpyra (1992) hiányos (defektív) gyökércsomó-

pontokkal ábrázolja az ingatag magánhangzókat, míg Hyman (1985), Kensto-

wicz & Rubach (1987) és Rubach (1993) időzítési egység nélküli szegmentu-

mokat javasol. Ezzel szemben Zoll (1996) szerint más módon is különbséget

lehet tenni az ingatag és a teljes magánhangzók között: az ingatag szegmen-

tumok olyan lebegő jegy- vagy osztálycsomópontok (szubszegmentumok),

amelyekhez nem tartozik gyökércsomópont. A jelen fejezetben Zoll elemzésére

fogunk támaszkodni, és érvelésünket az ő megfigyeléseire építjük.

Mielőtt hozzáfognánk az elemzéshez, meg kell jegyeznünk, hogy a tolda-

lékkezdő magánhangzóknak létezik egy harmadik típusa is, amelyek mindig

megjelennek a felszínen, függetlenül attól, hogy a tő mire végződik. Ezek a tol-

dalékok, mint például az -ig és az -ért, nevezzük őket C típusúaknak,3 nyilván-

valóan teljes magánhangzóval kezdődnek, amelynek jelenlétére/hiányára nincs

hatással a morfofonológiai környezet.

A többes, a szuperesszívuszi és a birtokos toldalékok egy másik osztályt

alkotnak, amelyet továbbra is A típusnak nevezünk, és amelyben mindig meg-

2 Ebből látható, hogy a méz nyitótő. A középső és alsó nyelvállású (zárt és nyílt) e-t meg-

különböztető nyelvjárásokban ennek felszíni bizonyítéka is van: a méz esetében végig nyílt

kötőhangzót találunk (természetesen a szuperesszívusz toldalékának kivételével), míg pl. az

(1)-ben látható hír esetében végig zártat (és tárgyrag előtt semmilyet).

3 A 4. fejezetben a többesjelet és a hasonló toldalékokat A típusúnak neveztük, a tárgyragot

pedig B típusúnak; ezekhez képest nevezzük most C típusnak az -ig, -ért stb. toldalékokat.

83

jelenik a magánhangzó, ha a tő (akár rendes, akár nyitótő) mássalhangzóra

végződik, függetlenül ennek a mássalhangzónak a minőségétől. Ezért azt

mondhatjuk, hogy ezekben a toldalékokban mögöttesen jelen van egy látens

magánhangzó: egy lebegő jegy- vagy osztálycsomópont, amelyhez nem tartozik

gyökércsomópont. Természetesen valamilyen különbségnek kell lennie a szu-

peresszívuszi esetrag és a másik két ide tartozó toldalék között, mivel az előbbit

nem érinti a nyitás, míg az utóbbiakat igen. Ezt úgy oldhatjuk meg, ha fel-

tesszük, hogy a többes és a birtokos toldalék lebegő magánhangzójának nincs

megszabott mögöttes értéke az [alsó] jegyre nézve. Ennélfogva a nyitótövek

ezekre a toldalékokra hatással tudnak lenni, míg a szuperesszívusz mögöttes

[– alsó] jegyértékét nem tudják megváltoztatni. Ez a bemeneti ábrázolásokhoz

való hűség jellegzetes példája, lásd alább.4

B típusú toldalék (a tárgyrag) csak két esetben jelenik meg magánhangzó-

val: (i) olyan mássalhangzó után, amellyel a -t nem tud elágazó szótagzárlatot

alkotni,5 vagy (ii) nyitótő után. Azonban meg kell jegyeznünk, hogy magán-

hangzóra végződő nyitótövek után rendszerint nincs magánhangzó a tárgyrag

előtt, ezt a furcsaságot majd még meg kell magyaráznunk. A fentiek alapján

feltehetjük, hogy a tárgyrag nem tartalmaz mögöttes magánhangzót, a meg-

jelenő magánhangzó nyilvánvalóan betoldott, és vagy fonológiai okokból jele-

nik meg, hogy megszüntessen egy rosszul formált mássalhangzó-kapcsolatot,

vagy morfológiai okokból, nyitótő után, amely alsó nyelvállású magánhangzó

megjelenését írja elő a rá következő toldalék előtt.

Így a következő ábrázolásokat tételezhetjük fel a háromféle toldalék szá-

mára:6

(3)

C típus: -ig

A típus: többes

B típus: tárgyrag

μ μ

 





// //

(hely) //

//

A C típusú toldalékokban teljes mögöttes magánhangzó található, az A típusú-

akban lebegő osztálycsomópont képviseli az ingatag magánhangzót, míg a B

4 A nyitás jelenségének részletesebb optimalitáselméleti elemzése megtalálható Szentgyörgyi

(1999a, 1999b) és Ringen & Szentgyörgyi (2000)-ben.

5 A magyar szótagzárlati mássalhangzó-kapcsolatok részletes elemzése megtalálható Törken-

czy (1994)-ben.

6 A  gyökércsomópontot, a (hely) lebegő osztálycsomópontot jelent (l. a 8. lábjegyzetet is).

Az A típuson belül a szuperesszívusz és a többi toldalék közötti különbségre a továbbiakban

még röviden visszatérünk. A különbség – ahogy már mondtuk – az, hogy az előbbinek van

mögöttes jegyértéke az [alsó] jegyre ([– alsó]), az utóbbiaknak nincs.

84

típusúakban semmi (egyáltalán nincs bennük mögöttes magánhangzó). Ez a

hármasság, amint láttuk, tükröződik az egyes típusok viselkedésében is. Ahhoz,

hogy ezekről a viselkedésbeli különbségekről számot tudjunk adni, nézzük most

a korlátokat és a közöttük fennálló rangsort, amelyek a mögöttes és a felszíni

alakok közötti viszonyt szabályozzák.

Ahogy Zoll (1996) rámutat, két korlát szükséges ahhoz, hogy megragad-

juk a szegmentális és szubszegmentális viselkedés különböző mintáit ezekben a

toldalékokban, a MIND(szeg) és a MIND(szubszeg), amelyek a bemeneti szeg-

mentumok, illetve a szubszegmentumok törlését tiltják, vagyis a felszíni megje-

lenésüket írják elő. Ezen kívül szükségünk van a betoldást tiltó CSAK(szeg)

korlátra is.

(4) MIND(szeg)

Minden bemeneti szegmentumnak van megfelelője a

kimenetben (törölni tilos).

(5) MIND(szubszeg)

Minden bemeneti szubszegmentumnak (lebegő jegy- vagy

osztálycsomópontnak) van megfelelője a kimenetben

(szubszegmentumot törölni tilos).

(6) CSAK(szeg)

Minden kimeneti szegmentumnak van megfelelője a

bemenetben (betoldani tilos).

5.2.2.1. Rendes tövek

Nézzük, hogyan választják ki ezek a korlátok az optimális felszíni alakokat a

mássalhangzóra végződő nem nyitó tövek és a háromféle toldalék esetében. A

(7) tábla azt mutatja, mi történik C típusú toldalék és mássalhangzó-végű nem

nyitó tő esetén:

(7)

bálig

/+/

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

a.  

b. 

*!

c. 

*!*

A (b) és (c) jelöltek egyaránt áthágják a MIND(szeg) korlátot a törölt toldalék-

szegmentumok miatt. Így aztán az (a) jelölt, amely egyetlen korlátot sem hág át,

optimálisnak bizonyul. Figyeljük meg, hogy a korlátok rangsora egyelőre nem

állapítható meg ennek a példának az alapján.7

7 Valójában a korlátok rangsorát az -ig toldalékos példák alapján egyáltalán nem tudjuk

megállapítani, hiszen ez a toldalék mindig ugyanolyan alakban jelenik meg a felszínen.

85

(8)

bálok

/ +O/8

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

a.  

*

b. 

*!

c. 

*!

*

MIND(szeg), MIND(szubszeg) >> CSAK(szeg)

A (8)-beli alak ugyanazt a tövet mutatja, mint (7), de ezúttal az A típusba

tartozó többesjellel. A (c) jelölt áthágja a MIND(szeg) korlátot, mert törölve van

benne a bemeneti /k/ szegmentum, míg a (b) jelölt a MIND(szubszeg)-et hágja

át, mivel a bemeneti /O/ szubszegmentumnak nincs felszíni megfelelője. Az (a)

jelölt, amely egyik MIND korlátot sem hágja át, csak a CSAK korlátot a beillesz-

tett gyökércsomópont miatt, megnyeri a versenyt. Mindez azt mutatja, hogy a

MIND korlátoknak a CSAK(szeg) fölé kell rangsorolva lenniük. Ha egymáshoz

képest fordított lenne a rangsoruk, a (b) vagy a (c) jelölt lenne az optimális, amit

egyáltalán nem szeretnénk.

Felmerül azonban a kérdés, hogy vajon miért középső nyelvállású magán-

hangzóval nyer a (8a) alatti győztes jelölt, miért nem alsó nyelvállásúval. Mivel

a bemeneti szubszegmentum értéke az [alsó] jegyre nincs meghatározva, ez

valóban lehetséges volna. Ezért aztán léteznie kell egy korlátnak, vagy korlátok

egy csoportjának, amely az ilyen jelölteket kizárja. Ha feltételezzük, hogy a

magánhangzók jelöltségi hierarchiába rendezhetők, és azt is, hogy a magyarban

a default magánhangzó középső nyelvállású,9 a magyarázat kézenfekvő. Csak

olyan korlátok egy csoportjára van szükségünk, amely ezt a jelöltségi hierar-

chiát kifejezi, s amelynek két tagját (9) és (10) adja meg.

(9) *

Nincs rövid hátulsó alsó magánhangzó.

(10) *

Nincs rövid hátulsó középső magánhangzó.10

8 A nagy O egy olyan lebegő osztálycsomópontot jelöl, amely a [– felső] és a [kerek] jegyér-

tékeket dominálja, de nincs meghatározva az [alsó] és [hátsó] jegyek tekintetében. A toldalék

elöl/hátulképzettsége a tő harmonikus értékétől függ (Ringen & Vago 1998a, 1998b; Siptár

2006c; Hayes & Cziráky Londe 2006; Hayes et al. 2009; Törkenczy 2011), a középső vagy

alsó nyelvállása pedig attól, hogy nyitótő-e az adott tő (Szentgyörgyi 1999a, 1999b).

9 Ezt az is alátámasztja, hogy az ingatag magánhangzók túlnyomó többsége középső nyelvál-

lásúként valósul meg, hacsak egy előtte álló nyitótő miatt nem kell alsónak lennie. Meg kell

jegyeznünk azonban, hogy egyrészt mindazok az ingatag magánhangzók, amelyek inflexiós

morfémát követő helyzetben állnak, alsó (és nem középső) nyelvállásúak (pl. bálok-at), más-

részt pedig (éppen ezért) az irodalomban arra a nézetre is van példa, hogy a magyarban az

alsó, nem a középső a default nyelvállás (Rebrus & Polgárdi 1997).

10 Ezek helyett a korlátok helyett az általánosabb *[+ alsó] és *[– alsó] korlátokat is használ-

hatnánk.

86

A fenti két jelöltségi korlátnak a korlátrangsorunkhoz való hozzáadása a (11)

táblában jelzett következménnyel jár.

(11)

bálok

/+O/

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

*

*o

a.  

*

*

b. 

*!

c. 

*!

*

d. 

*

*!

* >> *

A (11)-beli (a), (b) és (c) jelöltek megegyeznek a (8)-beliekkel. A (d) jelölt

megegyezik az (a) jelölttel, a magánhangzó minőségét kivéve. Ezért ez a két

jelölt egyaránt jól teljesít az első három korláttal szemben, a különbségük csak a

két jelöltségi korlát tekintetében merül fel. Mivel a (d) a magasabbra rangsorolt

* korlátot hágja át, az (a) jelölt győz.

(12)

bált

/+/

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

*

*o

a.  

b. 

*!

*

c. 

*!

*

d. 

*!

A (12) tábla ugyanazt a tövet mutatja a tárgyraggal ellátva. A (d) jelölt az egyik

legmagasabbra rangsorolt korlátot hágja át, és ezzel kiesik, mert a bemeneti

toldalékszegmentumnak nincs felszíni megfelelője benne. A (b) és (c) jelöltek

egyaránt áthágják a CSAK(szeg) korlátot a betoldott toldalék-magánhangzó

miatt. Így aztán az (a) jelölt helyesen kiválasztódik, mint optimális. Most néz-

zünk egy másik tövet, amely olyan mássalhangzóra végződik, amely nem tud a

tárgyrag -t-jével jól formált szótagzárlatot alkotni.

(13)

tököt

/+/

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

a. 

*!

b.  

c. 

*!

A nem nyitó, mássalhangzóra végződő tök tő tárgyraggal ellátva azt mutatja,

hogy rendszerünk egyelőre nem tudja a valóban megjelenő felszíni formát

kiválasztani. Ez azért van így, mert még nem vezettünk be olyan korlátot, amely

87

előírná, hogy a szótagok jól formáltak legyenek. Nyilvánvaló, hogy egy ilyen

korlát, illetve korlátok ilyen rendszere, kizárná a (b) jelöltet, mert a [-kt] szó-

tagzárlat a magyarban nem megengedett.11 Tehát tegyük hozzá rangsorunkhoz

ezt a korlátot:

(14) SZÓTAGSZERK

A szótagok jól formáltak.12

(15)

tököt

/+/

SZÓTAGSZERK

MIND(szeg)

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

a.  

*

b. 

*!

c. 

*!

SZÓTAGSZERK >> CSAK(szeg)

A (15) tábla azt mutatja, hogy amennyiben a SZÓTAGSZERK magasabbra van

rangsorolva, mint a CSAK(szeg), akkor az (a) jelölt, a helyes alak választódik ki

optimálisként. Ha a rangsor ennek fordítottja lenne, a (b) jelölt győzne. Figyel-

jük meg, hogy a (14)-beli korlátnak a rendszerbe való bevezetése miatt nem

változik a korábbi táblák eredménye. Így arra a következtetésre juthatunk, hogy

eddig felépített rangsorunk képes kiválasztani az optimális jelöltet mindhárom

toldaléktípus esetében, ha ezek mássalhangzóra végződő nem nyitó tövekhez

járulnak.

Vessünk most egy pillantást a magánhangzóra végződő nem nyitó tövek-

re. Idézzük fel, hogy az ilyen tövek esetében sem az A, sem a B típusú toldalé-

kok nem kezdődnek magánhangzóval. A C típusúakra, amelyek bármely tő után

magánhangzóval kezdődnek, hamarosan visszatérünk.

(16)

kapuk

MIND

MIND

/+O/

SZÓTAGSZERK

CSAK(szeg)

* *

(szeg) (szubszeg)

a. 

*!

*

b.  

*

*

*

c. 

*

**!

d. 

*!

*

*

11 Amint Törkenczy (1994) is megjegyzi, körülbelül egy tucatnyi monomorfemikus szó van,

amely erre a kapcsolatra végződik ( akt, kompakt, absztrakt, intakt, egzakt, defekt, perfekt, projekt, direkt, korrekt, verdikt, viadukt). Ezek mindenképpen kivételes alakok. A további

részletekkel kapcsolatban l. Törkenczy (1994)-et.

12 Ez ebben a formában nem igazi korlát, hanem csupán rövidített összefoglalása mindazon

korlátoknak, amelyek a szótagok jól formáltságáról gondoskodnak. E korlátok pontosabb

megfogalmazását l. Szentgyörgyi (1999a)-ban.

88

A (16d) jelölt áthágja a MIND(szeg) korlátot, mivel a bemeneti toldalék-

mássalhangzónak nincs meg benne a felszíni megfelelője. A helyes felszíni

forma, (a) viszont áthágja a MIND (szubszeg)-et, mivel itt meg a bemeneti

lebegő osztálycsomópont nem jelenik meg a kimenetben. A fennmaradó két

jelölt, a (b) és a (c) egyaránt áthágja a CSAK(szeg) korlátot a toldalék-magán-

hangzó gyökércsomópontja miatt, amelynek bemeneti megfelelője nincs. A

kettő közül a (b) jelölt az optimális, mert a két jelöltségi korlát közül a maga-

sabbra rangsoroltat csak egyszer hágja át, míg a (c) kétszer. Ez a tábla azt

mutatja, hogy szükségünk van egy újabb korlátra, amely az (a)-t támogatja a

(b)-vel és (c)-vel szemben.13

(17) KEZDET

Minden szótag tartalmaz kezdetet.

Ez a korlát a szótagolásért felelős korlátok között a legfontosabb. Jelenlegi sze-

repe az, hogy megtiltja a VV-szekvenciák (a hiátusok) megjelenését, ahogy a

(18) tábla mutatja;14 de arra is szolgál, hogy minden bemeneti VCV-szekvencia

V.CV formában szótagolódjon, ne VC.V formában.

(18)

kapuk

/+O/

MIND(szeg)

KEZDET

MIND(szubszeg)

CSAK(szeg)

a.  

*

b. 

*!

*

c 

*!

*

d. 

*!

*

MIND(szeg), KEZDET >> MIND(szubszeg)

Ha a KEZDET és a MIND(szeg) a MIND(szubszeg) fölé van rangsorolva, az (a)-

beli helyes felszíni alak lesz a győztes. Azonban figyeljük meg, hogy ez a rang-

sor egy további felszíni alak győzelméhez is vezethetne, amelyben betoldott

mássalhangzó választja el egymástól a két szomszédos magánhangzót (pl.

* kapu-t-ok). Egy ilyen jelölt előnyösebbnek bizonyulna (a)-nál, mivel nem

hágná át a SZÓTAGSZERK, a MIND(szeg), a KEZDET és a MIND(szubszeg) korlá-

13 Felmerülhet még az olvasóban, hogy a (16c) jelölthöz hasonló, de annál még jobb lehetsé-

ges jelöltek, pl. [] vagy [] miért nem szerepelnek a táblában. Jogos a kérdés,

hiszen e jelöltek pontosan ugyanazokat a korlátokat sértenék meg, mint a (16c) jelölt, kivéve

azt a tényt, hogy a * korlátot a (16c)-vel ellentétben nem kétszer, hanem csak egyszer vagy

egyszer sem sértenék meg. Ezeket a jelölteket azért nem szerepeltettük a táblában, mert kizár-

ja majd őket egy, a későbbiekben, pontosan a (24)-ben bevezetendő korlát, a HŰ(alsó), amely

a bemeneti [alsó] jegyspecifikáció megőrzését írja elő. Ahogy látni fogjuk, ez a korlát elég

magasra – a * korlát fölé – lesz rendezve ahhoz, hogy e két további jelölt ne lehessen

optimális.

14 Itt csak a szóban forgó jelöltek kiértékeléséhez szükséges korlátokat tüntettük fel. A hiátu-

sok kezeléséről részletesebben l. könyvünk 4. fejezetét.

89

tok egyikét sem. A legmagasabb rangú korlát, amelyet áthágna, a CSAK(szeg)

volna. Mindez némi fényt vet a magyarnak arra a jellemző vonására, hogy a

hiátusfeloldás tipikus eszköze az egyik magánhangzó törlése, és csak kivételes

esetekben kerül sor mássalhangzó betoldására (pl. karcsúsít, állandósul, fel-

forrósodik, falusi; a [j]-vel való szokványos hiátustöltés elemzésében a betoldás

művelete nem játszik szerepet, lásd a 4. fejezetet). Ezért aztán a mássalhangzók-

ra vonatkozó kimenet-bemenet hűségi korlátoknak magasabb rangúaknak kell

lenniük, mint a magánhangzókra vonatkozó bemenet-kimenet hűségi korlátok-

nak. Vagyis ésszerűnek látszik a CSAK(szeg) korlát kettéválasztása CSAK-C-re

és CSAK-V-re, amint Stiebels & Wunderlich (1999) javasolja:

(19)

kapuk

/+O/

MIND(szeg) KEZDET

CSAK-C

MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

*

b. 

*!

*

c 

*!

*

d. 

*!

*

e. 

*!

*

CSAK-C >> MIND(szubszeg)

A (19) táblából látható, mi történik, ha szétválasztjuk a két CSAK korlátot, és

figyelembe veszünk egy olyan jelöltet is, amelyben betoldott mássalhangzó áll a

tő és a toldalék között. Mint látható, az (e) jelölt15 áthágja a CSAK-C-t, és ez

végzetesnek bizonyul, mivel az optimális (a) jelölt csak a MIND(szubszeg) kor-

látot hágja át. Ebből következik, hogy a CSAK-C korlátnak a MIND(szubszeg)

fölé kell rangsorolva lennie. Igaz, hogy a (8) táblával kapcsolatban a

MIND(szeg), MIND(szubszeg) >> CSAK(szeg) rangsort állapítottuk meg, ez

azonban nem okozhat problémát, hiszen eddig minden olyan táblában, amely

mássalhangzóra végződő tövet érintett, mindig magánhangzó volt az a betoldott

szegmentum, amelyet büntetnünk kellett. Így tehát a mássalhangzó-betoldást

tiltó korlátnak a rangsorban elfoglalt helye nincs semmilyen hatással ezekre a

korábbi táblákra.

Most nézzünk egy B típusú toldalékot (a tárgyragot) ugyanehhez a tőhöz

kapcsolva. Ahogy a (20) tábla mutatja, a tárgyrag pontosan úgy viselkedik

magánhangzóra végződő tő után, mint az A típusú toldalékok, vagyis a helyes

felszíni alak győz itt is, akárcsak a (19) táblában. Az egyetlen különbség (19) és

(20) között az, hogy az utóbbiban a jelöltek nem hágják át a MIND(szubszeg)

korlátot, hiszen a tárgyragban nincs lebegő szubszegmentum.

15 A betoldott szegmentum bármelyik magyar mássalhangzó lehetne. Annak, hogy itt épp a

zöngétlen koronális zárhangot választottuk, nincs jelentősége.

90

(20)

kaput

/+/

MIND(szeg) KEZDET

CSAK-C

MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

b. 

*!

*

c. 

*!

*

d. 

*!

e. 

*!

*

A (21) tábla ugyanezt a tövet egy C típusú toldalékkal mutatja, a terminatívuszi

-ig-gel, amely mindig a magánhangzójával együtt jelenik meg a felszínen.

(21)

kapuig

/+/

MIND(szeg)

CSAK-C KEZDET MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

*

b. 

*!

c 

*!

d. 

*!*

e. 

*!

CSAK-C >> KEZDET

A (b), (c) és (d) jelöltek egyaránt áthágják a MIND(szeg) korlátot, mivel bennük

különféle bemeneti szegmentumoknak nincs kimeneti megfelelője. Az (e) jelölt,

amelyben betoldott mássalhangzó áll a tővégi és toldalékkezdő magánhangzók

között, a CSAK-C korlátot hágja át, míg az optimális (a) jelölt a KEZDET kor-

látot, a benne lévő hiátus miatt.16 Ezért kell a CSAK-C >> KEZDET rangsort fel-

tennünk, mert különben az (e) jelölt legyőzné az (a) jelöltet.

Így tehát arra jutottunk, hogy a fenti korlátok és a közöttük megállapított

rangsor-viszonyok mindhárom típusú toldalék viselkedését helyesen ragadják

meg nem nyitó (rendes) tövek után. A következő alpontban megnézzük, milyen

viselkedést mutat a három toldaléktípus nyitótövek után.

5.2.2.2. Nyitótövek

Ahogyan a (2) táblázatban láttuk, nyitótövek után a többesjel mindig (alsó

nyelvállású) magánhangzóval kezdődik, akár magánhangzóra, akár mással-

hangzóra végződik a tő, míg a birtokos személyrag és a tárgyrag esetében ez a

magánhangzó mindig jelen van mássalhangzóra végződő nyitótövek után, de

nincs jelen magánhangzóra végződők után. (A szuperesszívusz toldaléka eseté-

ben ugyanezt a megoszlást tapasztaljuk, csak itt a magánhangzó nem alsó,

16 Ez a hiátus aztán a felszíni kiejtésben [j]-vel töltődik ki, lásd a 4. fejezetet.

91

hanem középső nyelvállású.) A nyitás jelenségének kezelésére Szentgyörgyi

(1999a, 1999b) a következő morfofonológiai korlátot javasolja:

(22) NYITÁS

Egy nyitó morféma jobb széle hozzá van illesztve egy

következő toldalék [+ alsó] jegyértékének bal széléhez

(ILLESZT jobb, nyitó morféma; bal, [+ alsó]).17

Ne feledjük, hogy ez a korlát csak akkor érvényesítheti a hatását, ha a toldalék

magánhangzója alulszabott az [alsó] jegyre nézve; más toldalék-magánhangzó-

kat nem érinthet. Nézzük most ennek a korlátnak a kölcsönhatását az eddig

felépített korlátrangsor tagjaival.18 Először a mássalhangzóra végződő tövek és

a C típusú toldalékok esetét vesszük szemügyre.19

(23)

falig

/NY+/

MIND(szeg)

NYITÁS

a. 

*!

b. 

c 

*!

*

d. 

*!

*

e. 

*!*

MIND(szeg) >> NYITÁS

A (23) tábla azt mutatja, hogy szükségünk van még egy korlátra, mivel az

eddigi rendszerünk nem a megfelelő kimenetet választja ki. A (c), (d) és (e)

jelölteket helyesen zárja ki a MIND(szeg), mivel bennük törölt toldalékszegmen-

tumok vannak. Az a korlát, amelynek áthágása alapján a (b) jelölt eltávolítható a

kimenetből, egy olyan korlátcsalád tagja, amelynek tagjai azt írják elő, hogy

valamely jegy értéke a bemenetben és a kimenetben azonos legyen:

(24) HŰ(alsó)

Az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumok-

nak azonos értéke van az [alsó] jegy tekintetében.20

17 Ezen korlát áthágásának számít, ha rosszul illesztett [+ alsó] van a toldalékban, vagyis nem

a toldalék bal szélén fordul elő ez a jegyérték, továbbá az is, ha egyáltalán nincs [+ alsó] a

toldalékban.

18 Miután a NYITÁS korlát és a többi korlát közötti rangsor nem nyitó tövek esetében nem

befolyásolja az optimális jelölt kiválasztását, ebben az alpontban ezekre nem szükséges

visszatérnünk: a NYITÁS korlát bevezetése semmiben sem módosítja eddigi elemzésünket.

19 A nyitótöveket a bemeneti alak után felső indexbe írt „NY” címkével különböztetjük meg a

nem nyitó tövektől. A táblákban csak a releváns korlátokat tüntetjük fel.

20 Feltesszük, hogy egy alulszabott bináris jegyérték betöltése nem jelenti az érintett bemenet-

kiment korlát áthágását (Orgun 1995). Minden más esetben – vagyis bináris jegy esetében a

92

Ha ezt a korlátot hozzátesszük az eddigiekhez, mégpedig úgy, hogy a NYITÁS

fölé legyen rangsorolva, megkapjuk a kívánt eredményt, az (a) jelölt nyer, a

következőképpen:

(25)

/NY+/

MIND(szeg)

HŰ(alsó)

NYITÁS

a.  

*

b. 

*!

HŰ(alsó) >> NYITÁS

Most nézzük az A típusú toldalékokat, közülük is a többesjelet. A (26) tábla

mutatja az előbbiekben is vizsgált tövet ezzel a toldalékkal.

(26)

falak

/NY+O/

MIND(szeg)

NYITÁS

MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

*

b. 

*!

*

c. 

*!

*

d. 

*!

*

e. 

*!

*

Mivel a toldalék magánhangzójának nincs jegyértéke az [alsó] jegyre, a NYITÁS

korlát most hatással tud lenni erre a magánhangzóra. Az optimális (a) jelöltben

a mögöttes szubszegmentum alsó nyelvállású magánhangzón valósul meg, ez-

által tiszteletben tartja az összes magasabbra rangsorolt korlátot és csupán a

CSAK-V korlátot hágja át, valamint egy még alacsonyabbra rangsorolt jelöltségi

korlátot (*), amelyet ebben a táblában nem tüntettünk fel. A (b), (c), (d)

jelöltek azért hágják át a NYITÁS korlátot, mert bennük a toldalék-magánhangzó

nem alsó, vagy egyáltalán nincs is toldalék-magánhangzójuk. Az (e) jelölt a tö-

rölt toldalék-mássalhangzó miatt áthágja a MIND(szeg) korlátot (is).

A fejezet elején megjegyeztük, hogy a szuperesszívusz kissé másként

viselkedik, mint a többesjel, mert magánhangzójának a nyitását megakadá-

lyozza mögöttes [– alsó] jegyértéke. Ezt mutatja a következő tábla. A bemenet-

ben szereplő O ezúttal olyan lebegő osztálycsomópontot jelöl, amelyhez a

[– alsó], [– felső] és [kerek] jegyértékek tartoznak, vagyis ezúttal a toldalék

magánhangzója mögöttesen nem alulszabott az [alsó] jegyre nézve.

jegyérték megváltoztatásakor, unáris jegy esetében a jegy beillesztésekor vagy eltávolításakor

– ezt a korlátot az adott alak áthágja.

93

(27)

falon

/NY+O/

MIND(szeg)

HŰ(alsó)

NYITÁS

MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

*

*

b. 

*!

*

c. 

*

*!

d. 

*!

*

A (27) táblában nem szereplő [] jelölt áthágná a HŰ(felső) korlátot, amely

szerint az egymásnak megfelelő bemeneti és kimeneti szegmentumoknak

azonos értékűnek kell lenniük a [felső] jegy tekintetében. Ez a korlát nagyon

magasra van rangsorolva a magyarban, mivel a [felső] jegy értéke soha nem

változik ebben a nyelvben, ez az egyik legszilárdabb magánhangzós jegy.

(28)

falat

/NY+/

MIND(szeg)

NYITÁS

MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.  

*

b. 

*!

*

c. 

*!

d. 

*!

*

e. 

*!

*

Végül a (28) tábla ugyanezt a tövet mutatja a tárgyraggal, tehát egy B típusú

toldalékkal. Az előző példákhoz hasonlóan a NYITÁS korlátot áthágó jelöltek

kiesnek,21 akárcsak a törölt toldalék-mássalhangzót tartalmazó jelölt. Összes-

ségében tehát mássalhangzóra végződő nyitótő után mindhárom toldaléktípus

viselkedése leírható az eddig felépített rendszerünkkel.

Amint a fejezet elején a (2) táblázattal kapcsolatban megjegyeztük, ma-

gánhangzóra végződő tövek után azonban az egyes toldaléktípusok különböző-

képpen viselkednek. Csak a C típusú toldalékok és egyes A típusúak (mint

például a többesjel) tartalmazzák a felszínen a toldalék-magánhangzót. Más A

típusúak és a B típusúak ezzel szemben ilyen tövek után magánhangzó nélkül

jelennek meg. Most erre a jelenségre térünk át.

A (29) táblában a (d) és (e) jelöltek egyaránt áthágják a MIND(szeg)

korlátot, mivel egy-egy bemeneti szegmentum hiányzik belőlük, ami végzetes-

nek bizonyul. A (b) és (c) jelöltek ezzel szemben egyaránt áthágják a NYITÁS

korlátot, mivel a (b) toldalék-magánhangzója középső nyelvállású, a (c)-ben

pedig egyáltalán nincs ilyen magánhangzó, vagyis egyikükben sincs meg a

[+ alsó] jegyérték. Ennélfogva az (a) jelölt győz, helyesen. Minden nyitótő így

viselkedik a többesjel társaságában. A tábla azt is mutatja, hogy a NYITÁS

21 Teszi ezt például a (28c) jelölt annak ellenére, hogy a [-lt] a magyarban lehetséges szótag-

végi mássalhangzó-kapcsolat lenne, pl. bolt. Ennek oka, hogy a NYITÁS korlát megfelelően

magasra van rendezve a többi korláthoz képest.

94

korlátnak a KEZDET fölé kell rangsorolva lennie, hiszen fontosabb, hogy nyitótő

után legyen a toldalékban alsó nyelvállású magánhangzó, mint az, hogy a

toldalékot tartalmazó szótag mássalhangzóval kezdődjön.

(29)

városiak

/NY+O/ MIND(szeg) NYITÁS KEZDET MIND(szubszeg)

CSAK-V

a.

*

*

b. 

*!

*

*

c 

*!

*

d. 

*!

*

e. 

*!

*

NYITÁS >> KEZDET

Most nézzük azokat a toldalékokat, amelyek nem így viselkednek. Először

tekintsük a tárgyragot, mint ezen toldalékok legtipikusabbikát.

(30)

városit

/NY+/ MIND(szeg) CSAK-C NYITÁS KEZDET CSAK-V

* *

a. 

*!

*

b. 

*!

*

*

**

c. 

*

*

*

*

d. 

*!

*

*

*

e. 

*!

*

*

*

A (30) táblában nem a valóságos felszíni alak bizonyul optimálisnak. A korlátok

rangsora szerint a NYITÁS korlátot még azon az áron is be kellene tartani, ha

emiatt be kell toldani egy bemeneti megfelelő nélküli magánhangzót. Ugyanezt

a problémát tapasztaljuk a birtokos alakokban is, azzal a különbséggel, hogy

ezek tartalmaznak egy lebegő osztálycsomópontot a szótári ábrázolásukban:

(31)

városim

MIND

MIND

/NY+O/

CSAK-C

NYITÁS KEZDET

CSAK-V

(szeg)

(szubszeg)

a. 

*!

*

b. 

*!

*

*

c. 

*

*

d. 

*!

*

e. 

*!

*

Mint látható, konfliktus áll fenn a (29) és a (30)/(31) között: az előbbi esetben a

NYITÁS >> KEZDET rangsor látszik helyesnek, míg az utóbbi kettőben éppen

ellenkezőleg, a KEZDET >> NYITÁS rangsorra lenne szükségünk Ha mármost

feltesszük, hogy a tárgyrag és a birtokos személyragok a szótárban meg vannak

95

jelölve, hogy esetükben e két korlát rangsora kivételesen megfordul, máris kivá-

laszthatóvá válik a helyes alak, amint (32) és (33) mutatja:

(32)

városit

/NY+/ MIND(szeg) CSAK-C KEZDET NYITÁS CSAK-V

*

*

a. 

*

*

b. 

*!

*

*

**

c. 

*!

*

*

*

d. 

*!

*

*

*

e. 

*!

*

*

*

(33)

városim

MIND CSAK-

/NY+O/

KEZDET NYITÁS MIND(szubszeg)

CSAK-V

(szeg)

C

a. 

*

*

b. 

*!

*

*

c. 

*!

*

d. 

*!

*

e. 

*!

*

Így tehát arra a következtetésre jutunk, hogy valahányszor tárgyrag vagy

birtokos személyjel adódik hozzá egy tőhöz, lezajlik a KEZDET >> NYITÁS át-

rangsorolás. (Ez azonban csak a magánhangzóra végződő tövek esetében

változtat az eredményen; a mássalhangzóra végződő tövek esetén nem javít a

helyzeten, de nem is ront rajta: egyszerűen nincs rá semmilyen hatással.) Ily

módon mind a három toldaléktípus viselkedése mind a négy tőtípus után

leírhatóvá válik.

Még egy dologra ki kell itt térnünk: az olyan ingadozó szavak esetére,

mint a hű, a sértő és a bántó. Ezek közül az első tárgyrag előtt előfordulhat

toldalék-magánhangzóval és a nélkül egyaránt, míg a másik kettő ugyanígy

viselkedik a többes számú alakban.

A hű esetében azt mondhatjuk, hogy az ingadozás abban áll, hogy meg-

engedi-e vagy sem az imént jelzett átrangsorolást, amelyet a tárgyrag általában

megkíván. Ha ez a tő is megengedi az átrangsorolást, a hűt alakhoz jutunk, ha

nem, az optimális felszíni alak hűet lesz, alsó nyelvállású magánhangzóval. Úgy

tűnik, hogy ennek az ingadozásnak megvan az oka; ez pedig a hű-t tárgyragos

melléknévvel azonos alakú hűt ige létezése. Az ingadozás tehát egy homonímia-

elkerülési stratégia eredménye lehet.

A sértő és bántó típusú szavak esetében viszont az ingadozás a tövek

nyitótő-voltát érinti. Ilyen ingadozás a mássalhangzóra végződő nyitótövek

némelyikénél is előfordul, pl. szótár – szótárok/szótárak. Általában egy és

ugyanazon beszélő beszédében nincs ingadozás, hanem csak az egyes beszélők

96

közötti különbségekről van szó. Azt mondhatjuk, hogy ezek az alakok egyes

beszélők számára nyitótövek, mások számára meg nem.

A fejezet első részét összefoglalva azt mondhatjuk tehát, hogy a tolda-

léktípusok a következőképpen oszlanak meg:

(34)

A típusú

KEZDET >> NYITÁS

toldalékok

toldalékok

/-Ok/

/-Om/

/-t/

/-On/22

5.2.3. Miért nem üres gyökércsomópontok?

Felmerülhet a kérdés, hogy vajon miért nem mögöttes üres gyökércsomópontok

segítségével elemezzük a magánhangzó ~ semmi váltakozásokat mögöttes

lebegő osztálycsomópontok helyett. Több okunk is van erre. Egyrészt üres

gyökércsomópontok esetében nem lenne több érdekes véletlennél, hogy a

szóban forgó magánhangzók többnyire középső nyelvállásúak.23 Másrészt egy

üres gyökércsomópont törlése ugyanolyan súlyos változtatás lenne, mint egy

teljes szegmentum törlése, hiszen a gyökércsomópont az, ami a szegmentumot

az időzítési tengely pontjaihoz köti. Ilyenformán az elemzésünk felettébb

hasonló lenne a régimódi törléses elemzéshez, ha ugyan nem lenne vele teljesen

azonos, miáltal képtelenek lennénk megjósolni, hogy mely magánhangzók

törlődnek és melyek nem, vagyis a különféle toldalékok magánhangzóinak

diakritikus jegyekkel történő morfológiai megkülönböztetésére lenne szükség.

Végül pedig a tövön belüli magánhangzó ~ semmi váltakozásokat is jobban

lehet kezelni lebegő osztálycsomópontok segítségével, amint a következő

pontban látni fogjuk. Tehát így lehetővé válik a magánhangzó ~ semmi válta-

kozások minden fő típusának egységes kezelése.

22 Ne feledjük, hogy a négyes (a/e/o/ö) váltakozású toldalékok ábrázolásában az O olyan

lebegő helycsomópontot jelöl, amely csak a [kerek, –felső] jegyértékeket dominálja, míg az

/-On/ esetében olyan lebegő helycsomópontot képvisel, amelynek a jegyérték-tartalma

[kerek, –felső, –alsó], amely tehát csak a [hátsó] jegy tekintetében alulszabott.

23 Ez összefügg azzal, hogy a magyarban eszerint a középső a default nyelvállás. Mint már

említettük, Rebrus & Polgárdi (1997) szerint a magyar nyelv default hátulsó kötőhangzója az

[], nem pedig a középső nyelvállású [o]. Vagyis az ő elemzésükben nem a nyitás, hanem a

nyitás hiánya a jelölt eset (amit persze akkor már nem is nevezhetnénk „a nyitás hiányának”).

97

5.3. Tő belsejében fellépő váltakozás

5.3.1. Adatok

A fejezet hátralévő részében a tövön belüli magánhangzó ~ semmi váltakozásra

fordítjuk a figyelmünket (Törkenczy & Siptár 2000, Rung 2011).

Az ingatag magánhangzók tövön belüli megjelenése a tövek egy zárt,

nem termékeny osztályára korlátozódik, pl. bokor ~ bokr-ok.24 Ezt az osztályt a

magyar hagyomány h a n g k i v e t ő töveknek, a Vago (1980)-ra visszamenő

generatív hagyomány pedig e p e n t e t i k u s töveknek nevezi. Bár itt a (régeb-

bi) hagyományos nevükön fogjuk emlegetni őket, látni fogjuk, hogy egyik elne-

vezés sem felel meg (vagy, ha úgy tetszik, mindkettő megfelel) a tőosztály

alább előadott elemzésének. Az ilyen tövek ingatag magánhangzója a toldalé-

kolatlan alakban és mássalhangzóval kezdődő toldalékok előtt megjelenik a

kiejtésben, magánhangzóval kezdődő toldalékok előtt azonban általában nem:25

(35) _ #

_ C-kezdetű toldalék

_ V-kezdetű toldalék

bokor

bokor-ban

bokr-ok

retek

retek-ben

retk-ek

kölyök

kölyök-ben

kölyk-ök

A hangkivető töveket osztályozhatjuk aszerint, hogy bennük az ingatag magán-

hangzót követő (tővégi) mássalhangzó likvida, nazális, vagy zörejhang-e. Ez

azért fontos, mert a három csoportban az ingatag magánhangzó megjelenésének

fonotaktikai indokoltsága nem egyforma:

(36)

Likvida-végű példák

Nazális-végű példák

Zörejhang-végű példák

bátor ~ bátr-

izom ~ izm-

tücsök ~ tücsk-

tükör ~ tükr-

haszon ~ haszn-

piszok ~ piszk-

lepel ~ lepl-

álom ~ álm-

tülök ~ tülk-

töröl ~ törl-

torony ~ torny-

dolog ~ dolg-

bagoly ~ bagly-

majom ~ majm-

szerez ~ szerz-

A hangkivető tövek ingatag magánhangzója mindig rövid és szabályosan

középső nyelvállású; elöl- v. hátulképzettségét és kerekségét a magánhangzó-

24 Ez a tőosztály, bár lényegében nem termékeny, meglehetősen népes. Körülbelül 150 igei és

250 főnévi tövet tartalmaz (amelyek egy része morfológiailag komplex, azaz képzett tő;

különösen nagy számban vannak -alom/ -elem végű képzett főnevek – és ez a képző ráadásul

marginálisan ugyan, de még termékeny is). Ezen kívül kisebb számban melléknevek és szám-

nevek is megtalálhatók ebben az osztályban.

25 Egyes magánhangzóval kezdődő toldalékok (a C típusúak) előtt az ilyen tövek másképp

viselkednek: bokor-ig, bokor-ért, nem pedig * bokr-ig, *bokr-ért. Pontosabban tehát így fo-galmazhazunk: a hangkivető tövek éppen a magánhangzó ~ semmi váltakozást mutató tolda-

lékok (valamint egyes képzők, pl. az -ás/-és) előtt fordulnak elő ingadozó magánhangzójuk

nélkül.

98

harmónia szabja meg.26 Így tehát, amikor az ilyen magánhangzók fonetikailag

megjelennek, o/ö/e hármas alternációt mutatnak. Az elölképzett kerekítetlen

alternáns fonetikailag alsó nyelvállású ugyan, ez azonban – mint bármely o/ö/e

alternáció esetében – a fonetikai megvalósítás, nem pedig a fonológiai rendszer

kérdése (Siptár & Törkenczy 2000: 55). Csupán hat olyan hangkivető tő van,

amelyekben az ingatag magánhangzó nyelvállása szabálytalan (alsó vagy felső,

nem pedig középső):27

(37) a

vacak vack-ot

kazal kazl-at

ajak ajk-at

i

őriz

őrz-i

ü

becsül becsl-és

u

bajusz bajsz-ot

A tövön belüli ingatag magánhangzók mindig a tő utolsó szótagjában fordulnak

elő; azonban az egy szótagú szavak egyetlen magánhangzója soha nem ingatag.

5.3.2 Elemzés

Kezdjük azzal, hogy mi lehet ezekben a tövekben az ingatag magánhangzó

mögöttes (szótári) ábrázolása. Mivel a magánhangzó nem csupán szótagszer-

kezeti (fonotaktikai jólformáltsági) okokból jelenik meg ezekben a tövekben,

nem állíthatjuk, hogy ezek a magánhangzók betoldottak. Ezt az olyan szóhárma-

sok is mutatják, mint török – tor(o)k – park vagy szurony – tor(o)ny – szárny. Itt

az első szóban stabil magánhangzó van, amely soha nem törlődik, a másodikban

ingatag magánhangzó van, amely törlődik, ha magánhangzó ~ semmi válta-

kozást mutató toldalék követi (a toldalék magánhangzója ilyenkor megjelenik a

felszínen), míg a harmadikban soha nincs magánhangzó a szóvégi mássalhang-

zók között, ami arra utal, hogy az ilyenek a nyelv lehetséges mássalhangzó-

kapcsolatai. Az ingatag magánhangzók hagyományos elemzései vagy azt állí-

tották, hogy az ilyen magánhangzók betoldottak, vagy azt, hogy valamilyen

26 Néhány hangkivető tőben hátul képzett ingatag magánhangzót találunk, holott a megelőző

szótag magánhangzója elöl képzett, mégpedig i, í vagy é: pl. piszok, piszk-os; titok, titk-ol; nyirok, nyirk-os; izom, izm-os; szirom, szirm-ok; inog, ing-at; tipor, tipr-ás; kínoz, kínz-ás; céloz, célz-ás. Ezek ugyanúgy viselkednek a harmónia szempontjából, mint a híd, héj típusú

„antiharmonikus” tövek, és azokhoz hasonló módon elemezhetők (l. pl. Siptár & Törkenczy

2000: 157–169; Kis 2005; Benus & Gafos 2007; Nevins 2009). Pontosabban, amint a fenti

toldalékolt alakokból is látható, nem csupán úgy viselkednek, mint az antiharmonikus tövek,

hanem maguk is azok.

27 A középső és alsó nyelvállású e-ket megkülönböztető nyelvjárások tanúsága szerint olyan

kivételes hangkivető tövek is vannak, amelyekben az ingatag magánhangzó (fonológiailag is)

alsó nyelvállású e ( kebel, kebl-et, telek, telk-ët, vö. retëk, retk-ët). Itt ettől eltekintünk, hiszen a leírásunkban szereplő nyelvváltozatban ez a különbség nincs meg.

99

okból törlődnek a megfelelő alakokban. Azonban ezeknek az elemzéseknek

egyike sem lehetséges, hiszen ha a magánhangzó betoldott volna, a park, szárny

szavakat a felszínen *[], *[] alakúnak várnánk. És megfordítva, ha

a váltakozás egy mögöttes teljes magánhangzó törlésén alapulna, akkor például

a törökök, szuronyok szavakat *[], *[] alakúnak jósolnánk. Tehát

az ingadozó magánhangzónak valamilyen formában mögöttesen jelen kell

lennie, de nem teljes magánhangzóként. Ez lehetne egy gyökércsomópont a

hozzá tartozó jegyértékek (egy része) nélkül, vagy pedig egy lebegő osztály-

csomópont, hozzá tartozó gyökércsomópont nélkül, akárcsak az 5.2.3. pontban

említett dilemma esetében. Nézzük, vajon az első vagy a második lehetőség

működik jobban.

5.3.2.1. Mögöttes gyökércsomópontok

Tegyük fel először, hogy a hangkivető tövek mögöttes gyökércsomópontot

tartalmaznak a váltakozás helyén, amely gyökércsomópont moraikus, de nem

tartalmaz hozzá kapcsolódó magánhangzó-jegyeket, tehát üres moraikus gyö-

kércsomópont. Ekkor a bokor ábrázolása a következő lenne:28

(38)

μ

μ











//

//

//

//

Hogyan választaná ki ekkor eddigi korlátrangsorunk az optimális jelölteket?29

A (39) tábla önmagában álló (toldalékolatlan) hangkivető tövet ábrázol. A

(c) és (d) jelöltek áthágják a SZÓTAGSZERK korlátot, mert a (c)-ben illegitim

szótagzárlat van, (d)-ben pedig szóvégi rövid középső kerek magánhangzó,

amely a magyarban nem megengedett. A (b) jelölt kétszeresen is áthágja a

MIND(szeg) korlátot, mert az üres gyökércsomópont és a szóvégi mássalhangzó

is törölve van belőle. Ne feledjük, hogy ebből a szempontból a jegyértékekkel

nem rendelkező gyökércsomópontok is normális szegmentumnak számítanak.

Az (e) jelölt áthágja (többek között, de elsősorban) a MIND(szeg) korlátot, míg

az (f) jelölt csupán azért esik ki, mert áthágja a két jelöltségi korlát közül a

magasabbra rangsoroltat (*). És bár az (a) jelölt kétszer is áthágja a *kor-

látot, mégis győz, mert egy alulra rangsorolt korlát akár kétszeres áthágása is

jobb, mint bármely nála magasabbra rangsorolt korlát egyszeres áthágása.

28 A ferde zárójelek közötti átírási jelek itt az adott szegmentum jegygeometriáját helyette-

sítik rövidítve.

29 Csak a releváns korlátokat tüntetjük fel a táblákban.

100

(39)

bokor

//30

SZÓTAGSZERK

MIND(szeg)

CSAK-V

* *

a. 

**

b. 

*!*

*

c. 

*!

*

*

d. 31

*!

*

*

**

e. 

*!

*

*

*

f. 

*!

*

A (40) és a (41) tábla ugyanezt a tövet a többesjel, illetve a tárgyrag társasá-

gában ábrázolja, az A és B típusú toldalékkal ellátott alakok képviseletében.

(40)

bokrok

MIND

MIND

/+O/

SZÓTAGSZERK

CSAK-V

*

*

(szeg)

(szubszeg)

a. 

*!

*

**

b. 

*!

**

c.  

*

***

d. 

*!

*

*

*

e. 

*!

*

*

*

A (40) táblában nem a kívánt jelölt nyer: a (c) jelölt legyőzi a valóságos felszíni

alakot, (a)-t. Az (a), (d) és (e) jelöltek áthágják a MIND(szeg) korlátot, mivel a

tőbeli üres gyökércsomópontnak nincs bennük felszíni képviselete. A (b) jelöltet

az zárja ki, hogy áthágja a MIND (szubszeg) korlátot, mivel a toldalék lebegő

helycsomópontja nem jelenik meg a kimenetben. Így aztán helytelenül a (c)

jelölt bizonyul optimálisnak. Jegyezzük meg azonban, hogy a (c) jelölt nem

lehetetlen alak a magyarban. A Bokor vezetéknév többes számú alakja például

pontosan úgy viselkedik, ahogy a táblában látható: helyesen Bokorok. Ez elég

erős érv az ellen, hogy az ingadozó tőmagánhangzókat mögöttesen alulszabott

gyökércsomópontokként ábrázoljuk. Más szóval, ha a magánhangzó ~ semmi

váltakozást mutató toldalékokat úgy kezeljük, ahogyan e fejezet korábbi részé-

ben leírtuk, nem tehetünk mást, mint hogy a hangkivető töveket is pontosan

ugyanúgy kezeljük.

A (41) tábla azt mutatja, hogy a helyzet hasonló a tárgyragos alakokban

is, annak ellenére, hogy ez a toldalék meg van jelölve a NYITÁS és a KEZDET

30 A  itt moraikus, de jegyértékeket nem tartalmazó (üres) gyökércsomópontot képvisel.

Feltesszük, hogy bármely gyökércsomópont törlése, akár üres, akár nem üres, a MIND(szeg)

korlát áthágásának minősül.

31 Ez az alak azért hágja át a SZÓTAGSZERK korlátot, mert a magyarban egyetlen szó sem vég-

ződhet rövid kerek középső nyelvállású magánhangzóra, azaz o-ra vagy ö-re.

101

közötti átrangsorolásra. Mivel az előző táblában a KEZDET korlátot fel sem

tüntettük, hiszen hiátusról szó sem volt, az átrangsorolásnak sem lehet

semmiféle hatása. (A hangkivetéses tövek között találhatók nyitótövek is: bátor,

farok, vászon stb. és az összes -alom képzős, mint irodalom, forgalom, nyuga-

lom stb., de a példánkban választott bokor nem nyitótő, ezért a NYITÁS korlát is

irreleváns ebben az esetben.)

(41)

bokrot

/+/

SZÓTAGSZERK

MIND(szeg)

CSAK-V

*

*

a. 

*!

*

**

b.  

**

c. 

*!

***

d. 

*!

*

*

e. 

*!

*

*

*

f. 

*!**

*

A (41) táblában sem a helyes kimenetet választotta a rendszer optimális

alakként. Az (a), (d), (e) és (f) jelöltek ugyanazon okból hágják át a MIND(szeg)

korlátot, mint (40)-ben. A (d) jelölt a benne lévő lehetetlen szótagzárlat miatt

hágja át a SZÓTAGSZERK korlátot. A (b) jelölt itt azért bizonyul jobbnak, mint a

(c) – ellentétben (40)-nel –, mert a (c) áthágja a CSAK-V korlátot. Tehát a (b) és

(c) jelöltek sorsa nem azonos a (40) és a (41) esetében: az előző táblában az

egyik jelölt áthágja a CSAK-V korlátot a toldalékbeli gyökércsomópont betol-

dása miatt, a másik meg a MIND(szeg) korlátot a tőbeli lebegő helycsomópont

törlése miatt. (41)-ben viszont nincs lebegő helycsomópont, és ezért egyik jelölt

sem hágja át a MIND(szeg) korlátot, miáltal a (b) jelölt győz. Ismét figyeljünk

fel arra, hogy a (b) ennek a bemenetnek ugyan lehetetlen kimeneti alakja, az

említett Bokor vezetéknév esetében azonban éppen ez a helyes kimenet: Bokort.

Így tehát levonhatjuk azt a következtetést, hogy az a feltevés, amely

szerint a tőbeli ingatag magánhangzók üres gyökércsomópontok, rossz előre-

jelzést tesz, ha a korábbiakban felépített korlátrangsor alapján megpróbáljuk

kiértékelni az így ábrázolt hangkivető töveket. Ezért most megvizsgáljuk a

másik lehetőséget: azt, hogy a korábbiakban az A típusú toldalékokra már

alkalmazott megoldással mögöttes szubszegmentumokként (lebegő helycsomó-

pontokként) ábrázoljuk ezeket az ingatag magánhangzókat is.

5.3.2.2. Mögöttes szubszegmentumok

A hangkivető tövek ingatag magánhangzójának másik lehetséges ábrázolása az,

hogy mögöttes szubszegmentumot tételezünk fel az adott helyen, egy olyan

helycsomópontot, amely nem kapcsolódik gyökércsomóponthoz. Ez a hely-

csomópont hozzá fog kapcsolódni egy betoldott gyökércsomóponthoz, ha maga-

sabbra rangsorolt korlátok áthágásának elkerülése érdekében ez (mármint egy

gyökércsomópont betoldása) szükségessé válik, egyébként azonban interpre-

102

tálatlanul marad (a felszíni kiejtésben nem jelenik meg). Az ilyen töveket tehát

az alábbi módon fogjuk ábrázolni (ezúttal a bokor példa helyett az elölképzett

magánhangzós tükör példával élünk, mindjárt kiderül, miért): 32

(42)

μ









//

//

// (hely) //

Eszerint a magánhangzó ~ semmi váltakozást mutató szegmentumok ábrázolása

egységes lesz, hiszen ugyanilyen mögöttes ábrázolást tettünk fel az A típusú

toldalékok ingatag magánhangzója számára is. Így mindazokat a magánhang-

zókat, amelyek egységesen viselkednek, elméletünk egységesen is kezeli. Azt,

hogy ezek a helycsomópontok hozzá tudnak-e kapcsolódni egy gyökércsomó-

ponthoz, és ezáltal meg tudnak-e jelenni a felszínen, a korlátrangsor fogja

eldönteni. Figyeljük meg azt is, hogy abból, hogy a mögöttesen lebegő hely-

csomópontok a [– felső, – alsó, kerek] jegyértékeket dominálják, az az előre-

jelzés következik, hogy nem állhat elő olyan helyzet, hogy az első szótagban

lévő elöl képzett kerekített magánhangzót elöl képzett kerekítetlen ingatag

magánhangzó követi a második szótagban. Ez az előrejelzés teljesül is.33 Ha egy

ilyen tő első szótagjában elöl képzett kerekített magánhangzó van, a második

(ingatag) magánhangzó is mindig kerekített lesz, mint pl. a tülök szóban, míg ha

ez a magánhangzó kerekítetlen, az ingatag magánhangzó is az lesz, mint a telek

szóban, mivel az ellenkező eset, vagyis ha egy elöl képzett kerekített középső

nyelvállású rövid magánhangzó követne egy kerekítetlent, áthágná a Ringen &

Vago (1998b: 407) által bevezetett [kerek]-KÖTÉS korlátot.34 Ez azt jelenti, hogy

a hipotetikus tel(ö)k-höz hasonló hangkivető tövek nem létezhetnek. (A becsül

nem ellenpélda, mert itt a kerekített ingatag magánhangzó nem középső, hanem

32 A ferde zárójelek között megadott átírási jelek továbbra is az adott szegmentum jegygeo-

metriai ábrázolását helyettesítik, röviden. A zárójelben álló (hely) olyan lebegő helycsomó-

pontot jelöl, amelyhez a [–felső, –alsó, kerek] jegyértékek tartoznak.

33 Pontosabban egyetlen (kivételes) ilyen tő mégis van, az őriz (de ennek is van nyelvjárási

őröz alakja).

34 Ezt a korlátot Ringen és Vago a hangkivető tövektől teljesen függetlenül, a kerekségi

harmónia kezelésére vezette be. A korlát értelmében a -hoz/-hez-/höz típusú toldalékok elöl

képzett változatában a magánhangzó csak akkor lehet kerekített, ha ez a jegyérték egyide-

jűleg a megelőző szótag magánhangzójához is hozzá van társítva, vö. öröm- höz, viz-ünk-höz,

de *víz-höz. Ahhoz, hogy ez a korlát érvényes legyen a hangkivető tövek ingatag magánhang-

zójára is, némileg általánosítani kell ugyan a megfogalmazását (toldalék-magánhangzókra

és/vagy lebegő helycsomópontot tartalmazó magánhangzókra), de ez az általánosítás inkább

javára szolgál a korlátnak, mint kárára.

103

felső nyelvállású, és így a tő mindenképpen kivételes, ráadásul nem is hágja át

az említett korlátot, amely felső nyelvállású magánhangzókra nem vonatkozik.)

Nézzük most az ingatag magánhangzók viselkedését toldalékolatlan és

toldalékolt hangkivető tövekben, az itt következő táblák alapján.35

(43)

bokor 36

MIND

MIND

/O1/

SZÓTAGSZERK

CSAK-V

* *

(szeg)

(szubszeg)

a. 1

*

**

b. 

*!

*

*

c. 

*!

*

*

d.  37

1

*!

*

**

e. 1

*

*!

*

f. 138

*

*!

*

A (43) tábla egy toldalékolatlan hangkivető tövet mutat. A generált jelöltek

közül a (c)-t és a (d)-t az értékelő eltávolítja, mivel mindkettő áthágja a magasra

rangsorolt SZÓTAGSZERK korlátot: az előbbi lehetetlen szótagzárlatot tartalmaz,

az utóbbi pedig szóvégi rövid kerek középső nyelvállású magánhangzót, ami a

magyarban lehetetlen. A (b) jelölt áthágja a MIND(szeg) és a MIND(szubszeg)

korlátokat, mégpedig a törölt mássalhangzó, illetve a törölt lebegő helycsomó-

pont miatt. Az (a), (d), (e), (f) jelöltek mindegyike áthágja a CSAK-V korlátot,

mivel esetükben be kell toldani egy-egy gyökércsomópontot annak érdekében,

hogy a mögöttesen lebegő helycsomópontot támogassa. Ezért a döntés átkerül a

jelöltségi korlátok kezébe, amelyek az (a) jelöltet támogatják, amelyben csak

35 Csak a releváns korlátokat tüntetjük fel; a NYITÁS és a KEZDET korlátokat például nem.

36 Az alsó indexben szereplő számok a magánhangzók közötti megfelelési viszonyokat mutat-

ják: az egyforma indexet viselő magánhangzók egymás megfelelőinek tekintendők. Ha egy

kimeneti magánhangzónak két indexe van (1,2), akkor nem számít, melyik bemeneti magán-

hangzónak felel meg.

37 Feltesszük, hogy a (43d) és (43e) jelöltekben a szóvégi magánhangzó a mögöttes lebegő

helycsomópont és egy betoldott gyökércsomópont realizációja, ugyanígy a következő táblák-

ban is a hasonló jelöltek esetében. Erről további részleteket a (49) táblázattal kapcsolatban

fogunk megtárgyalni. Az ilyen jelöltek, amelyek esetében a bemeneti és kimeneti alakokban

eltér az egyes jegyek sorrendje, áthágják a LINEARITÁS általános korlátcsalád (amely többek

között a metatézist tiltja) valamely tagját vagy tagjait; de ha feltesszük, hogy az egyes jegyek-

re vonatkozó linearitási korlátok alacsonyra vannak rangsorolva (szemben a szegmentumokra

vonatkozókkal, amelyek magasra), akkor ennek nincs érzékelhető hatása. Ne feledjük, hogy

ha az olyan jegyek lineáris sorrendjét változtatjuk meg, amelyek mögöttesen egy gyökér-

csomóponthoz vannak társítva, akkor az ilyen jelöltek mindig áthágják a viszonylag magasra

rangsorolt hűségi korlátokat is.

38 Ez a jelölt áthágja a HŰ(alsó) korlátot is.

104

középső nyelvállású magánhangzók vannak, az (e) és (f)-beli alsó magánhang-

zóval szemben. A két jelöltségi korlát rangsora értelmében alsó nyelvállású

magánhangzó csak akkor tud megjelenni a felszínen, ha egy magasabbra rang-

sorolt korlát (például a NYITÁS) ezt szükségessé teszi, vagy ha az adott alakban

mögöttesen is benne vannak.

A következő tábla egy hangkivető nyitótövet mutat, amelynek esetében

az eddigi rangsorunk ugyancsak helyesen választja ki az optimális jelöltet.

(44)

farok

MIND

/O1NY/

SZÓTAGSZERK

MIND(szeg)

CSAK-V

*

*

(szubszeg)

a. 1

*

*

*

b. 

*!

*

*

c. 

*!

*

d. 1

*!

*

*

*

e. 1

*

**!

f. 1

*

**!

A (d) jelölt hamar kiesik a (44)-ben, mert a legmagasabbra rangsorolt releváns

korlátot, a SZÓTAGSZERK-et hágja át. A (b) mindkét MIND korlátot áthágja, mert

sem a toldalék-mássalhangzó, sem a magánhangzó lebegő helycsomópontja

nem jelenik meg benne. A (c) jelölt áthágja a MIND(szubszeg)-et, és ez elég is,

mivel az optimális jelölt ezt a korlátot nem hágja át. Viszont a CSAK-V korlátot

az (a), (e) és (f) egyaránt áthágja, hogy képesek legyenek a lebegő helycsomó-

pontot megjeleníteni, és ezzel elkerüljék a MIND(szubszeg) áthágását. Végül az

e három jelölt közötti döntés a két jelöltségi korlátra marad: az (e) és az (f)

kétszer-kétszer áthágja a *korlátot, míg az (a) csak egyszer, és így győz.39

Láttuk tehát, hogy a korlátrangsor mindenféle hangkivető tő esetében a

valóságos felszíni alakot választja ki a jelöltek közül, ha a tő toldalékolatlan.

Most fordítsuk a figyelmünket ezen tövek toldalékolt alakjaira.

(45)

bokrot

MIND

CSAK-

/O1+/

SZÓTAGSZERK

MIND(szeg)

*

*

(szubszeg)

V

a.  1

*

**

b.  1

*

**

c. 1

**!

***

d. 

*!

*

*

e. 1

*

*!

*

f. 

*!*

*

*

39 Felmerülhet az olvasóban, hogy miért nem változik a tő első szótagjában előforduló // is

[o]-vá a felszíni alakban. Ennek oka, hogy az ilyen jelöltek megsértenék a HŰ(alsó) korlátot

is, így soha nem lesznek optimálisak.

105

Ugyanaz a rangsor nem képes az optimális jelöltet helyesen kiválasztani, ha a

tövet B típusú toldalék (tárgyrag) követi. A (d) jelölt a benne lévő rosszul

formált -krt zárlat miatt áthágja a SZÓTAGSZERK korlátot. Az (f) jelöltből

hiányzik két szegmentum és egy szubszegmentum, tehát a MIND(szeg) áthágása

miatt ugyancsak kihullik. A többi jelölt mindegyike áthágja a CSAK-V korlátot.

Mivel a (c) jelölt kétszeresen is áthágja, míg a többi csak egyszeresen, ez a

körülmény a (c) jelöltet is diszkvalifikálja: a második áthágás bizonyul végze-

tesnek. Az (e) jelölt áthágja a *korlátot, és szintén kiesik. Így az (a) és (b)

jelölt egyformán teljesít, és egyiküket sem tudjuk egyedüli nyertesnek nyilvá-

nítani. Ez arra utal, hogy a többtagú szótagzárlatokat büntető újabb korlátra van

szükségünk.40

(46) *KOMPLEXKÓDA

Összetett szótagzárlatok nincsenek.

Ezáltal az az univerzális korlátozás tükröződik a magyarban is, hogy az elágazó

zárlatok jelöltebbek, mint a nem elágazók, vagyis hogy a CVCC szótagok

jelöltebbek, mint a CVC szótagok. Minden olyan nyelvben ugyanis, amelyben

jól formáltak a CVCC szótagok, vannak CVC szótagok is, innen az implikációs

univerzálé. Ez természetesen azt is jelenti, hogy a *KÓDA-nak, annak a korlát-

nak, amely egyáltalán bármilyen szótagzárlat előfordulását tiltja,41 alacsonyabb-

ra kell rangsorolva lennie, mint a *KOMPLEXKÓDA korlátnak: *KOMPLEXKÓDA

>> *KÓDA. A (47) tábla korlátrangsora azonos a (45)-ével, kivéve, hogy

hozzáadtuk a *KOMPLEXKÓDA korlátot:

(47)

bokrot

SZÓTAG-

MIND

MIND

*KOMPLEX

CSAK-

/O1+/

*

*

SZERK

(szeg) (szubszeg)

KÓDA

V

a.  1

*

**

b. 1

*!

*

**

c. 1

**!

***

d. 

*!

*

*

*

e. 1

*

*!

*

f. 

*!*

*

*

Mint látható, a *KOMPLEXKÓDA korlát gondoskodik a nemkívánatos (b) jelölt

eltávolításáról, és helyesen lehetővé teszi az (a) jelölt győzelmét. A többi jelölt

40 Figyeljük meg, hogy a (45b) jelölt szótagzárlatban lévő mássalhangzó-kapcsolata nem

rosszul formált: megtalálható monomorfemikus szavakban is, pl. párt, és többmorfémás

(tárgyragos) alakokban is, pl. pár+t. Ezért a SZÓTAGSZERK korlát nem képes kizárni a

versenyből.

41 A CV szótagok még a CVC szótagoknál is kevésbé jelöltek: CV szótagok a világ minden

nyelvében vannak, míg CVC szótagok nem mindegyikben (bár persze nagyon sokban).

106

ezúttal is ugyanúgy és ugyanazért esik el, mint a (45) tábla esetében. Mivel az

eddigi táblákban a – helyesen kiválasztott – győztes jelöltnek sehol sem volt

összetett szótagzárlata, az új korlát beillesztése és rangsorolása nem befolyá-

solja a korábbi táblák eredményeit.

Úgy látszik tehát, hogy a fenti módon kiegészített korlátrangsorunk sike-

resen választja ki a hangkivető tövek felszíni alakját, akár magukban, akár

tárgyraggal állnak.42 Most nézzük ugyanezen tövek viselkedését a többesjel

előtt, vagyis egy A típusú toldalékkal ellátva. A (48) tábla a bokor nem nyitó

tövet mutatja többes számban. Sajnos, akárcsak korábban a (40) táblában,

ezúttal sem a megfelelő jelölt bizonyul optimálisnak:

(48)

bokrok

SZÓTAG-

MIND

MIND

*KOMPL. CSAK-

/O1+O2/

*

*

SZERK

(szeg) (szubszeg)

KÓDA

V

a. 1,2

*!

*

**

b. 1,2

*!

*

*

**

c.1,21,2

**

***

d. 

*!

**

*

*

e. 1,2

*!

*

*

*

f. 

*!*

**

*

A (d) jelölt kiesik a versenyből, mert rosszul formált mássalhangzócsoportra

végződik. Az (f) jelöltből hiányzik két szegmentum, ezzel áthágja a MIND(szeg)

korlátot, ami végzetesnek bizonyul. Az (a), (b) és (e) jelöltek áthágják a

MIND(szubszeg) korlátot, mert a két mögöttes lebegő helycsomópont egyike

hiányzik belőlük. Mivel a (c) jelöltben mindkét lebegő szubszegmentum

megvan, helytelenül győz. Ez azt mutatja, hogy újabb korlátra van szükség,

amely bünteti a (b)-féle alakokat, de nem bünteti az (a)-féléket. Úgy tűnik, a

dolog kulcsa azokban az alakokban keresendő, amelyek egynél több mögöttesen

lebegő szubszegmentumot tartalmaznak. Mielőtt egy ilyen korlát megfogalma-

zására térnénk, tekintsük át, mely szubszegmentumok realizálódnak, ha a

bemenet egynél többet tartalmaz belőlük.

Ahogy a (49) alatti összesítés mutatja, ha csak egy mögöttes szubszeg-

mentummal van dolgunk, mint az (a) és (b) esetben, ez mindig kap felszíni

képviseletet a kimenetben. Ha mögöttesen két szubszegmentum van, mint a (c)

és (d) alatti esetekben, legalább egy akkor is minden esetben realizálódik. A (c)-

ben csak az egyik lebegő magánhangzó valósul meg, és ez a szó utolsó szó-

tagjának magját foglalja el. A (d)-ben mindkét szubszegmentum képviselteti

magát a felszíni alakban.

42 A farok és más hangkivető nyitótövek ugyanígy viselkednek a tárgyrag társaságában, kivé-

ve, hogy az ingatag toldalék-mássalhangzó esetükben alsó nyelvállású lesz. Ez annak tulajdo-

nítható, hogy a NYITÁS korlát bünteti a nyitótövek [– alsó] ingatag toldalék-magánhangzóval

való együttelőfordulását.

107

(49) Mögöttes

Felszíni

Helytelen

a. bok O1 r

boko 1 r

b. bok O1 r+t

bokro 1 t

*boko 1 rt

c. bok O1 r+ O2 k

bokro 1,2 k

*boko 1 ro 2 k

*boko 1,2 rk

d. bok O1 r+ O2 k+t

bokro 1 ka 2 t

*boko 1 ro 2 kat

*bokoro 1 ka 2 t

*bokrka 1,2 t

*boko 1,2 rkt

*bokro 1,2 kt

Figyeljük meg, hogy az utolsó három helytelen alakból rendre hiányzik egyik

vagy másik szubszegmentum, és az eredmény áthágja a szótag-jólformáltsági

korlátot. Így ezekben az esetekben jólformáltsági meggondolásokból kell jelen

lennie mindkét ingatag magánhangzónak. A (d)-beli első helytelen alak viszont

abban tér el a helyes alaktól, hogy a bemeneti szubszegmentumok kimeneti

megfelelője nincs a szó jobb széléhez a lehető legközelebb elhelyezve. Ez azt

sugallja, hogy egy illesztési (alignment) korlátra lehet itt szükség, amely azt írja

elő, hogy a bemeneti szubszegmentumok kimeneti megfelelője a szó jobb szélé-

hez legyen illesztve.

(50) ILLESZT(szubszeg, PrSzó, J)

A bemeneti szubszegmentumok kimeneti megfele-

lője a (prozódiai) szó jobb széléhez van illesztve.43

Nézzük, hogy a korlátok rendszere, ezzel az új korláttal kiegészítve, most már

képes-e minden ide tartozó esetben a helyes kimenetet kiválasztani. Amint

láttuk, amikor csak egy ingatag magánhangzó van az egész szóban, ez mindig

megjelenik a kimenetben és természetesen a jobb szélső szótagba kerül. Így a

bokor, bokrot alakok ezúttal nem érdekesek. Ami most érdekes, az az az eset,

amikor a bemenetben egynél több lebegő osztálycsomópont van.

Az (51) tábla (e) és (f) jelöltje szótag-jólformáltsági okokból esik ki,

mivel olyan szótagzárlati mássalhangzó-kapcsolatot tartalmaznak, amely a

magyarban nem jól formált, a (d) jelölt pedig csupán azért, mert elágazó szó-

tagzárlat van benne. A (c) jelöltnek illesztési problémája van: az egyik mögötte-

sen lebegő szubszegmentum felszíni megfelelője nem az utolsó szótagban foglal

43 Egy tartomány „jobb széle” itt a tartomány jobb szélső szótagját jelenti. A korlát-áthágáso-

kat szótagonként számoljuk. A korlát nincs áthágva, ha valamely mögöttes szubszegmentum

egyáltalán nincs jelen a kimenetben. Az egyetlen dolog, amit ez az illesztési korlát büntet, ha

a bemeneti szegmentumok kimeneti megfelelője jelen van, de nincs illesztve a szó jobb szél-

ső szótagjához.

108

helyet. Az (a) és (b) jelöltek úgy kerülik el ennek a korlátnak az áthágását, hogy

az egyik szubszegmentumot nem foglalja magában a felszíni alak. Ez a két

jelölt minden korlát szempontjából egyformán végez a versenyben (ráadásul

egyformán is hangzik). Közöttük a LINEARITÁS korlát tud dönteni: az (a) jelölt-

ben az [r] és [o1] helycsomópontjának sorrendje a bemeneti sorrend fordítottja.

Bár a két jelölt fonetikailag azonos, közülük mégis a (b) a „jobb” kimenet, ami a

bemeneti és kimeneti szegmentumok egymásnak való megfelelését illeti. Ezért

aztán a (b) jelölt helyesen kiválasztódik, mint optimális kimenet.

(51)

bokrok

SZÓTAG-

MIND

ILLESZT

MIND

*KOMPL. CSAK-

/O1+O2/44

SZERK

(szeg) (szubszeg) (szubszeg)

KÓDA

V

a. 1

*

*

b. 2

*

*

c. 1.2

*!

**

d. 1

*

*!

*

e. 

*!

**

*

f. 

*!

*

**

*

Az (52) tábla ugyanazt a tövet mutatja a tárgyraggal ellátva. Ebben az esetben

csak egy mögöttes szubszegmentum van, a tőbeli. Csak az (e) jelöltben áll fenn

az a helyzet, hogy ez a szubszegmentum a felszínen nincs képviselve. Így

rosszul formált szótagzárlat jön létre, amit a SZÓTAGSZERK korlát büntet. Az (f)

jelöltből viszont egy teljes szegmentum hiányzik, maga a tárgyrag mással-

hangzója, így ez a jelölt áthágja a MIND(szeg) korlátot. A (d) jelölt az illesztési

korlátot hágja át, mivel benne a szubszegmentum kimeneti megfelelője nem az

utolsó szótagban van. A (c), (b) és (a) jelöltek egyformán jól teljesítenek a

magasabbra rangsorolt korlátok szempontjából. Közülük a (c) az összetett

szótagzárlatot tiltó korlát áthágása miatt kiesik. A (b) kétszer hágja át a CSAK-V

korlátot a két betoldott gyökércsomópont miatt, míg az (a) csak egyszer – és így

győz.

44 A nagy O betű a tőben és a toldalékban itt nem pontosan ugyanazt jelenti. A tőbeli O egy

olyan lebegő helycsomópontot képvisel, amely a [–felső, –alsó, kerek] jegyértékeket domi-

nálja, míg a toldalékbeli O olyan lebegő helycsomópontot, amelyhez a [–felső, kerek] jegy-

értékek tartoznak. Más szóval, az egyetlen különbség az, hogy a tőbeli O mögöttesen meg-

szabott az [alsó] jegy értéke tekintetében (gyakorlatilag: nem nyitható), a toldalékbeli O

pedig nem (hogy a nyitótövek hatással tudjanak rá lenni).

109

(52)

bokrot

SZÓTAG-

MIND

ILLESZT

MIND

*KOMPL. CSAK-

/O1+/

SZERK

(szeg) (szubszeg) (szubszeg)

KÓDA

V

a. .1

*

b. ..1

**!

c. .1

*!

*

d. .1.

*!

**

e. 

*!

*

*

f. .1

*!

*

Az (53) tábla kétszeresen toldalékolt hangkivető tövet mutat, többesjellel és

tárgyraggal. Az (f) jelölt áthágja a SZÓTAGSZERK korlátot az első szótagjának

zárlata miatt. A (b) jelölt viszont a HŰ(alsó) korlátot hágja át, mert itt a mö-

göttesen [– felső, – alsó, kerek] helycsomópont [– felső, + alsó, kerek] jegy-

értékekkel valósul meg a felszínen. A (d) jelölt háromszorosan is áthágja az

ILLESZT(szubszeg) korlátot (az egyik ingatag magánhangzója egy, a másik két

szótagnyi távolságra esik a szó végétől), míg az (a), (c) és (e) jelöltek csak

egyszer-egyszer. Így a (d) is kiesik. A fennmaradó három jelölt mindegyike

áthágja a CSAK-V korlátot, de az (e) háromszor, míg a másik kettő csak kétszer.

Az (a) és (c) minden itt szereplő korlát tekintetében egyformán teljesít, vagyis a

rangsorunk nem tudja egyértelműen kiválasztani az optimális jelöltet.

(53)

bokrokat

SZÓTAG-

HŰ

ILLESZT

MIND

CSAK-

/O1+O2NY+/

SZERK

(alsó)

(szubszeg)

(szubszeg)

V

a. .1.2

*

**

b. ..1

*!

*

**

c. .1.2

*

**

d. .1.2.

**!*

**

***

e. ..1.2

*

***!

f. .

*!

**

*

Nyilvánvaló, hogy újabb korlátra lesz szükségünk. Ha összehasonlítjuk az (a) és

a (c) jelöltet, azt látjuk, hogy az (a) magában foglalja a szó többes számú

alakját, a [] hangsort. Ezért nem lehetetlen, hogy létezik egy olyan

korlát, amely ugyanazon tő többes számú alakjainak egyöntetűségét részesíti

előnyben minden olyan (tovább)toldalékolt alak esetében, amely ezt az alakot

magában foglalja. Az ilyen korlátokat kimenet-kimenet (output-output) meg-

felelési korlátnak nevezzük, amely a jelen esetben azt követeli meg, hogy a

többes számú alak mindig egyforma legyen, függetlenül attól, hogy követi-e

még más toldalék az alakban vagy sem.

110

(54) HŰ-OO(többes)

Egy morféma többes számú alakjainak valamennyi ki-

meneti megfelelője azonos. Az összehasonlítás alapja a

puszta többes számú alak, amelyben semmilyen más

toldalék nincs.45

Lássuk, hogy ez a korlát, együttműködve az eddigiekkel, ki tudja-e választani az

optimális jelöltet (és helyesen választja-e ki).

(55)

bokrokat

SZÓTAG-

HŰ

ILLESZT

MIND

HŰ-

CSAK-

/O1+O2NY+/

SZERK

(alsó) (szubszeg) (szubszeg)

OO

V

a. 1.2

*

**

b. 1

*!

*

**

c. 12

*

*!

**

d. 1.2.

**!*

**

***

e. 1.2

*

*!

***

f. 

*!

**

*

Így már a kiegészített korlátkészlet az (a) jelöltet, a valódi felszíni alakot

választja ki, mint optimálisat. Az imént bevezetett HŰ-OO(többes) korlát

rangsorolására azonban nincs empirikus fogódzónk.

5.4. Befejezés

Amint ebben a fejezetben láttuk, a magánhangzó ~ semmi alternációt mutató

tövek és toldalékok viselkedéséről számot tudunk adni, ha feltesszük, hogy az

ingatag magánhangzók mögöttesen lebegő helycsomópontokként vannak

ábrázolva, amelyek csak akkor tudnak a felszínen megjelenni, ha szótag-

szerkezeti okokból vagy a nyitás jelensége következtében betoldódik számukra

egy gyökércsomópont. Amellett érveltünk, hogy ez a megközelítés előnyösebb

azoknál az elemzéseknél, amelyek szerint az ingatag magánhangzók mögöttesen

üres gyökércsomópontokként vannak jelen. Így lehetővé vált ugyanazon módon

elemezni ugyanazt a jelenséget a tövek és a toldalékok körében egyaránt.

Továbbá azt az általánosítást is sikerült mindenféle külön masinéria bevezetése

nélkül megragadnunk, hogy az ingatag magánhangzókat – a többszörösen

toldalékolt alakokat leszámítva, ahol egy OO-korlát ezt lehetetlenné teszi – a

saját szótagjukban pontosan egy mássalhangzó követheti, se több, se kevesebb;

ez ugyanis a *KOMPLEXKÓDA és a *KÓDA korlátok univerzális rangsorolásából

45 Ezt a korlátot azok a jelöltek hágják át, amelyeknek esetében ugyanazon paradigma egyes

tagjai valamely szegmentumban eltérnek egymástól vagy valamely szegmentum az egyikben

megvan, míg a másikból hiányzik. Ez a korlát az ún. p a r a d i g m a - u n i f o r m i t á s optima-

litáselméleti megjelenési formája. (Amint a bokromat, bokrodat (*bokormat, *bokordat) ala-

kok mutatják, hasonló HŰ-OO-korlátnak kell vonatkoznia a birtokos alakokra is.)

111

következik, amely szerint az előbbi (minden nyelvben, egyszer s mindenkorra)

magasabbra van rangsorolva, mint az utóbbi. Más szóval, esetünkben nem az

ingatag magánhangzót követő mássalhangzó jelenléte vagy hiánya a fontos,

hanem az, hogy az egyszeresen zárt szótag kevésbé jelölt szótagtípus, mint a

kétszeresen zárt (elágazó zárlatot tartalmazó) szótag.

112

Irodalom

Anderson, Vicki 2001. Obstruent devoicing in Pennsylvania Dutchified English: An

OT Account. Előadás az MCWOP 7 konferencián, University of Iowa.

Antal László 1977. Egy új magyar nyelvtan felé. Budapest: Magvető Kiadó.

Anttila, Arto 1997. Deriving variation from grammar. In: Frans Hinskens, Roeland van

Hout & W. Leo Wetzels (szerk.), Variation, change, and phonological theory.

Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins, 35–68.

Anttila, Arto & Young-mee Yu Cho 1998. Variation and change in Optimality Theory.

Lingua 104: 31–56.

Aoki, Paul K. 1974. An observation of vowel contraction in Xhosa. Studies in African

Linguistics 5: 223–241.

Baertsch, Karen 2001. The resolution of native and borrowed consonant clusters in

Yakut. Előadás az MCWOP 7 konferencián, University of Iowa.

Bakó Elemér 1937. Hányféle h hang van a magyarban? Magyar Nyelv 33: 31–38.

Baković, Eric 2007. Hiatus resolution and incomplete identity. In: Sonia Colina &

Fernando Martínez-Gil (szerk.), Optimality-theoretic studies in Spanish phonol-

ogy. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins. 62–73.

Baltazani, Mary 2006. Focusing, prosodic phrasing, and hiatus resolution in Greek. In:

Louis Goldstein, Douglas H. Whalen & Catherine T. Best (szerk.), Laboratory

phonology 8. Berlin: Mouton de Gruyter. 473–494.

Barkaï, Malachi & Julia Horvath 1978. Voicing assimilation and the sonority hierar-

chy: Evidence from Russian, Hebrew, and Hungarian. Linguistics 212: 77–88.

Bárkányi Zsuzsanna & Kiss Zoltán 2006. A fonetikai célpontok összeegyeztethetet-

lenségéről: A magyar v fonológiájának fonetikai alapú megközelítése. In: Kálmán

László (szerk.), KB 120: A titkos kötet. Nyelvészeti tanulmányok Bánréti Zoltán és

Komlósy András tiszteletére. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet / Tinta

Könyvkiadó. 297–315.

Bárkányi Zsuzsanna & Kiss Zoltán 2008. A note on sonorant voicing in Slovak. In:

Kálmán László (szerk.), Papers from the Mókus Conference. Budapest: Tinta

Könyvkiadó, 34–45.

Bárkányi Zsuzsanna & Kiss Zoltán 2009: Hungarian v: Is it voiced? In: Marcel den

Dikken & Robert M. Vago (szerk.): Approaches to Hungarian 11: Papers from

the 2007 New York Conference. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins. 1–28.

Barker, Muhammad Abd-al-Rahman 1964. Klamath grammar. Berkeley: University of

California Press.

Barrett-Keach, Camillia N. 1987. Phonological allomorphy in Swahili: On the form of

inanimate pronominal clitics. Studies in African Linguistics 18: 263–298.

Beckman, Jill N. 1997 Positional faithfulness, positional neutralisation, and Shona

vowel harmony. Phonology 14: 1–46.

113

Beckman, Jill N. 1998. Positional faithfulness. An optimality theoretic treatment of

phonological asymmetries. PhD-értekezés, University of Massachusetts. [Megje-

lent: New York: Garland, 1999.]

Beckman, Jill N. 2004. On the status of CODACOND in phonology. International Jour-

nal of English Studies 4: 105–134.

Beckman, Jill N., Laura Walsh Dickey & Suzanne Urbanczyk (szerk.) 1995. UMOP

18: Papers in Optimality Theory. Amherst, Mass.: GLSA.

Benus, Stefan & Adamantios Gafos 2007. Articulatory characteristics of Hungarian

‘transparent’ vowels. Journal of Phonetics 35: 271–300.

Bíró Tamás 2006. Finding the right words. Implementing Optimality Theory with

simulated annealing. Groningen Dissertations in Linguistics 62. Rijksuniversiteit

Groningen.

Blaho Sylvia 2002. /j/, /v/ and /h/ in Hungarian voicing assimilation. Előadás az ICSH

6 konferencián, Düsseldorf, 2002. szeptember 12–13.

Blaho Sylvia 2005. Another look at the misbehaving segments of Hungarian voice

assimilation. In: Christopher Piñón & Siptár Péter (szerk.), Approaches to Hunga-

rian 9: Papers from the Düsseldorf Conference. Budapest: Akadémiai Kiadó. 35–

55.

Blevins, Juliette 1995. The syllable in phonological theory. In: John A. Goldsmith

(szerk.), The handbook of phonological theory. Oxford: Blackwell. 206–244.

Blevins, Juliette 2008. Consonant epenthesis: Natural and unnatural histories. In: Jeff

Good (szerk.), Linguistic universals and language change. Oxford: Oxford Uni-

versity Press. 79–108.

Boersma, Paul 1997. How we learn variation, optionality, and probability. Proceed-

ings of the Institute of Phonetic Sciences, Amsterdam (IFA) 21: 43–58.

Booij, Geert 1995. The phonology of Dutch. Oxford: Oxford University Press.

Booij, Geert 1999. Morpheme structure constraints and the phonotactics of Dutch. In:

Harry van der Hulst & Nancy Ritter (szerk.), The syllable: Views and facts.

Berlin/New York: Mouton de Gruyter. 53–68.

Britain, David & Sue Fox 2008. Vernacular universals and the regularisation of hiatus

resolution. Essex Research Reports in Linguistics, Vol. 57.3. Dept. of Language

and Linguistics, University of Essex, Colchester.

Broselow, Ellen 1979. Cairene Arabic syllable structure. Linguistic Analysis 5: 345–

382.

Casali, Roderic F. 1997. Vowel elision in hiatus contexts: which vowel goes? Lan-

guage 73: 493–533.

Casali, Roderic F. 1998. Resolving hiatus. New York/London: Garland.

Casali, Roderic F. 2011. Hiatus resolution. In: Marc van Oostendorp, Colin J. Ewen,

Elizabeth Hume & Keren Rice (szerk.), The Blackwell Companion to Phonology.

Oxford: Wiley-Blackwell. 1434–1460.

Chitoran, Ioana & José Ignacio Hualde 2007. From hiatus to diphthong: The evolution

of vowel sequences in Romance . Phonology 24: 37–74.

Chitoran, Ioana & Andrew Nevins (szerk.) 2008. Studies on the phonetics and phonol-

ogy of glides. Lingua 118.

114

Clements, George N. 1985. Compensatory lengthening and consonant gemination in

Luganda. In: Leo Wetzels & Engin Sezer (szerk.), Studies in compensatory length-

ening. Dordrecht: Foris. 37–77.

Coetzee, Andries W. 2004. What it means to be a loser: Non-optimal candidates in

Optimality Theory. PhD-értekezés, University of Massachusetts, Amherst.

Côté, Marie-Helène 2011. French liaison. In: Marc van Oostendorp, Colin J. Ewen,

Elizabeth Hume & Keren Rice (szerk.), The Blackwell Companion to Phonology.

Oxford: Wiley-Blackwell. 2685–2710.

Dombrowski, Andrew 2010. Diachronic and areal aspects of Macedonian hiatus reso-

lution. Proceedings of the Seventh Macedonian-North American Conference on

Macedonian Studies.

Durand, Jacques 1990. Generative and non-linear phonology. London/New York:

Longman.

Durand, Jacques & Siptár Péter 1997. Bevezetés a fonológiába. Budapest: Osiris

Kiadó.

Ekanjume, Beatrice 2010. Hiatus resolution in Akóóse: An OT approach. Lagos

Papers in English Studies 5: 158–167.

Emenanjo, E. Noule 1972. Vowel assimilation in Igbo. Research Notes from the De-

partment of Linguistics and Nigerian Languages, University of Ibadan 5(2): 7–18.

Gamkrelidze, T.V. 1978. On the correlation of stops and fricatives in a phonological

system. In: Joseph H. Greenberg (szerk.), Universals of human language, Vol. 2,

Phonology. Stanford, CA: Stanford University Press. 9–46.

Gósy Mária 1998. A zöngésségi hasonulás a spontán beszédben. In: Gósy Mária

(szerk.), Beszédkutatás ’98. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet. 1–21. Újra

megjelent in: Gósy & Menyhárt (2003: 34–47).

Gósy Mária & Kovács Magdolna 2003. Nyelvi tudatosság, norma és rendszerkényszer

a h esetében. Magyar Nyelvőr 127: 439–455.

Gósy Mária & Menyhárt Krisztina (szerk.) 2003. Szöveggyűjtemény a fonetika tanul-

mányozásához. Budapest: Nikol.

Haas, Mary 1946. A grammatical sketch of Tunica. In: Charles Osgood (szerk.), Lin-

guistic structures of native America. New York: Viking Fund. 337–366.

Haas, Wim de 2010. A formal theory of vowel coalescence: A case study of Ancient

Greek. Berlin: Mouton de Gruyter.

Haiman, John 1980. Hua: A Papuan language of the Eastern Highlands of New Gui-

nea. Amsterdam: John Benjamins.

Halle, Morris 1959. The sound pattern of Russian. A linguistic and acoustical investi-

gation. The Hague: Mouton.

Harris, James W. & Ellen M. Kaisse 1999. Palatal vowels, glides and obstruents in

Argentinian Spanish. Phonology 16: 117–190.

Harris, John 1994. English sound structure. Oxford: Blackwell.

Harris, John 1997. Licensing inheritance: An integrated theory of neutralisation. Pho-

nology 14: 351–370.

Harris, John 2011. Deletion. In: Marc van Oostendorp, Colin Ewen, Elizabeth Hume

& Keren Rice (szerk.), The Blackwell Companion to Phonology. Oxford: Wiley-

Blackwell. 1597–1621.

115

Hayes, Bruce 1984. The phonetics and phonology of Russian voicing assimilation. In:

Mark Aronoff & Richard T. Ochrle (szerk.), Language sound structure. Cam-

bridge, Mass.: The MIT Press, 318–329.

Hayes, Bruce & Zsuzsa Cziráky Londe 2006. Stochastic phonological knowledge: The

case of Hungarian vowel harmony. Phonology 23: 59–104.

Hayes, Bruce, Kie Zuraw, Siptár Péter & Zsuzsa Londe 2009. Natural and unnatural

constraints in Hungarian vowel harmony. Language 85: 822–863.

Hualde, José Ignacio & Gorka Elordieta 1992. On the lexical/postlexical distinction:

Vowel assimilation in Lekeitio Basque. Studies in Linguistic Sciences 22: 159–164.

Hulst, Harry van der 1985. Vowel harmony in Hungarian: a comparison of segmental

and autosegmental analyses. In: Harry van der Hulst & Norval Smith (szerk.),

Advances in Nonlinear Phonology. Dordrecht: Foris. 267-303.

Hulst, Harry van der 2006. Licensing constraints in phonology. The Linguistic Review

23: 383–427.

Hunyadi László (szerk.) 2003. Kísérleti fonetika, laboratóriumi fonológia a gyakor-

latban. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó.

Hyman, Larry M. 1990. Non-exhaustive syllabification: evidence from Nigeria and

Cameroon. In: Papers from the Parasession on the Syllable in Phonetics and

Phonology. CLS 26. Chicago: Chicago Linguistic Society. 175–195.

Inkelas, Sharon 1995. The consequences of optimization for underspecification. NELS

25: 287–302.

Ito, Junko & Armin Mester 2009. The onset of the prosodic word. In: Steve Parker

(szerk.), Phonological argumentation: Essays on evidence and motivation. Lon-

don: Equinox. 227–260.

Jansen, Wouter & Zoë Toft 2002. On sounds that like to be paired (after all): An

acoustic investigation of Hungarian voicing assimilation. SOAS Working Papers in

Linguistics 12: 19–52.

Kabak, Barış 2007. Hiatus resolution in Turkish: An underspecification account.

Lingua 117: 1378–1411.

Kager, René 1999. Optimality Theory. Cambridge: Cambridge University Press.

Kálmán László, Rebrus Péter & Törkenczy Miklós 2004. A magyar kötőhangzók ana-

lógiás alapú megközelítése. Előadás a VII. Nemzetközi Magyar Nyelvtudományi

Kongreszszuson, Budapest, 2004. augusztus 29–31.

Kassai Ilona 1999. Felnőtt nyelvhasználók szótagszerkezeti preferenciái. In: Kassai

Ilona (szerk.) Szótagfogalom – szótagrealizációk. Budapest: MTA Nyelvtudomá-

nyi Intézet,. 143–152.

Kaun, Abigail Rhoades 1995. The typology of rounding harmony: An optimality theo-

retical approach. PhD-értekezés, University of California, Los Angeles.

Kawahara, Shigeto & Yurie Hara 2009. Hiatus resolution in Hiroshima Japanese. In:

Muhammad Abdurrahman, Ansia Schardl & Marin Walkow (szerk.), Proceedings

of the 38th Meeting of the Northeast Linguistic Society. Amherst: GLSA. 475–486.

Kawu, Ahmadu N. 2000. Hiatus resolution in Nupe. Journal of West African Langua-

ges 28/2: 27–46.

Kenstowicz, Michael & Jerzy Rubach 1987. The phonology of syllabic nuclei in

Slovak. Language 63: 463–497.

116

Kiparsky, Paul 1985. Some consequences of Lexical Phonology. Phonology Yearbook

2: 85–138.

Kiparsky, Paul 2003. Diachronic evidence for Stratal OT. Előadás a 11. Manchester

Phonology Meeting-en, 2003. május 22–24.

Kis Tamás 2005. A veláris i a magyarban. Magyar Nyelvjárások 43: 5–26

Kiss Zoltán & Bárkányi Zsuzsanna 2006. A phonetically-based approach to the pho-

nology of [v] in Hungarian. Acta Linguistica Hungarica 53: 175–226.

Kisseberth, Charles W. 1970. On the functional unity of phonological rules. Linguistic

Inquiry 1: 291–306. Magyarul: A fonológiai szabályok funkcionális egységéről.

In: Siptár (1989: 65–82).

Klokeid, Terry 1969. Thagari phonology and morphology. Canberra: Australian Nat-

ional University.

Kornai András 1987. Hungarian vowel harmony. WCCFL 6: 147–161.

Kornai András 1994. On Hungarian morphology. Linguistica, Series A. 14. Budapest:

MTA Nyelvtudományi Intézet.

Lass, Roger 1984. Phonology. An introduction to basic concepts. Cambridge: Cam-

bridge University Press.

Laziczius Gyula 1937. A zöngés h kérdése. Magyar Nyelv 33: 305–310.

Lombardi, Linda 1991. Laryngeal features and laryngeal neutralization. PhD-érteke-

zés, University of Massachusetts, Amherst.

Lombardi, Linda 1995. Laryngeal neutralization and syllable well-formedness. Natur-

al Language and Linguistic Theory 13: 39–74.

Lombardi, Linda 1996. Postlexical rules and the status of privative features. Pho-

nology 13: 1–38.

Lombardi, Linda 1999. Positional faithfulness and voicing assimilation in Optimality

Theory. Natural Language and Linguistic Theory 17: 276–302.

Lotz, John 1965. The corono-prepalatal voiceless fricatives in Hungarian. In: Beiträge

zur Sprachwissenschaft, Volkskunde und Literaturforschung (Steinitz-Festschrift).

Berlin. 252–256.

Lotz János 1976. A magyar mássalhangzók néhány problémája. In: Lotz János: Szo-

nettkoszorú a nyelvről. Budapest: Gondolat Kiadó. 96–108.

Lulich, Steven 2002. The phonetics and phonology of [v] in contemporary Standard

Russian. Előadás az UTASCIL-9 konferencián.

MacKay, Carolyn 1991. A grammar of Misantla Totonac. PhD-értekezés, University

of Texas at Austin.

Maddieson, Ian 1984. Patterns of sounds. Cambridge: Cambridge University Press.

Matteson, Esther 1965. The Piro (Arawakan) language. Berkeley: University of Cali-

fornia Press.

McCarthy, John J. 1993. A case of surface constraint violation. Canadian Journal of

Linguistics 38: 127–153.

McCarthy, John & Alan Prince 1995. Faithfulness and reduplicative identity. In: Jill

Beckman, Susanne Urbanczyk & Laura Walsh Dickey (szerk.), UMOP 18: Papers

in Optimality Theory. Amherst, Mass.: GLSA. 249–384.

Menyhárt Krisztina 2006. Koartikulációs folyamatok két magánhangzó kapcsolatában.

In: Gósy Mária (szerk.), Beszédkutatás 2006. Budapest: MTA Nyelvtudományi

Intézet. 44–56.

117

Myers, James 1999. Lexical phonology and the lexicon. Kézirat, National Chung

Cheng University, Min-Hsiung, Taiwan.

Nádasdy Ádám & Siptár Péter 1994. A magánhangzók. In: Kiefer Ferenc (szerk.),

Strukturális magyar nyelvtan 2: Fonológia. Budapest: Akadémiai Kiadó. 42–182.

Németh Géza & Olaszy Gábor (szerk.) 2010. A magyar beszéd. Beszédkutatás, beszéd-

technológia, beszédinformációs rendszerek. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Nevins, Andrew 2010. Locality in vowel harmony. Cambridge, Mass. & London: The

MIT Press.

Olaszy Gábor 2010. Az [i] + V és V + [i] hangkapcsolódások akusztikai elemzése a

hiátustöltés magyarázatához. In: Gósy Mária (szerk.), Beszédkutatás 2010. Buda-

pest: MTA Nyelvtudományi Intézet. 76–81.

Olsson, Magnus 1992. Hungarian phonology and morphology. Travaux de l’Institut de

Linguistique de Lund 26. Lund: Institut de Linguistique.

Omamor, Augusta Phil 1988. Okpe and Uvwie: A case of vowel harmony galore.

Journal of West African Languages 18: 47–64.

Orgun, C. Orhan 1996. Correspondence and identity constraints in two-level Optimal-

ity Theory. WCCFL 14: 399–413.

Padgett, Jaye 1995. Feature classes. UMass Occasional Papers in Linguistics 18: 385–

420.

Padgett, Jaye 2002. Russian voicing assimilation, final devoicing, and the problem of

[v]. Rutgers Optimality Archive # 528.

Papp Ferenc 1975. A magyar főnév paradigmatikus rendszere. Budapest: Akadémiai

Kiadó.

Petrova, Olga 1997. Russian voice assimilation in Optimality Theory. Kézirat, Univer-

sity of Iowa.

Petrova, Olga 2002. Sonorants and the labiodental continuant /v/ in Russian: an OT

analysis. Előadás a FASL 11 konferencián, University of Massachusetts, Amherst,

2002. május 2–4.

Petrova, Olga, Rosemary Plapp, Catherine Ringen & Szentgyörgyi Szilárd 2000. Con-

straints on voice: An OT typology. Előadás az LSA 2000 konferencián.

Petrova, Olga, Rosemary Plapp, Catherine Ringen & Szentgyörgyi Szilárd 2001. Con-

straints on voice: An OT typology. Előadás az Utrecht Typology Workshopon.

Petrova, Olga, Rosemary Plapp, Catherine Ringen & Szentgyörgyi Szilárd 2006.

Voice and aspiration: Evidence from Russian, Hungarian, German, Swedish, and

Turkish. The Linguistic Review 23: 1–35.

Petrova, Olga & Szentgyörgyi Szilárd. 2002. /v/ and voice assimilation in Hungarian

and Russian. Kézirat, University of Iowa.

Plapp, Rosemary 1990. The geometry of Russian voice assimilation. Előadás az

MCOLL konferencián, 1990. október 13.

Plapp, Rosemary 1999. Lexical Phonology and Optimality Theory: Analysis of Russ-

ian. PhD-értekezés. University of Iowa.

Polgárdi Krisztina 1998. Levezetett környezeti jelenségek és az optimalitáselmélet.

Általános Nyelvészeti Tanulmányok 19: 121–136.

Polgárdi Krisztina 2008. Geminates and degemination in Hungarian: A loose CV

analysis. In: Christopher Piñón & Szentgyörgyi Szilárd (szerk.), Approaches to

118

Hungarian 10. Papers from the Veszprém conference. Budapest: Akadémiai

Kiadó, 127–146.

Polgárdi Krisztina & Rebrus Péter 1998. There is no labial harmony in Hungarian: a

government phonology analysis. In: Casper de Groot & Kenesei István (szerk.),

Papers from the Amsterdam Conference. Approaches to Hungarian 6. Szeged:

JATEPress. 3–20.

Port, Robert F. & Adam P. Leary 2005. Against formal phonology. Language 81:

927–964.

Poser, William J. 1988. Glide formation and compensatory lengthening in Japanese.

Linguistic Inquiry 19: 494–503.

Prince, Alan & Paul Smolensky 1993. Optimality Theory: Constraint interaction in

generative grammar. Technical Report 2, Rutgers University Center for Cognitive

Science. MIT Press, Cambridge, Mass.

Pugh, Stefan M. 1993. More on glides in contemporary Standard Russian: The loss of

intervocalic /j/ and /v/. Journal of Slavic Linguistics 1.2: 343–351.

Pulleyblank, Douglas 1988. Vowel deletion in Yoruba. Journal of African Languages

and Linguistics 10: 117–136.

Pycha, Anne 2008. Morphological sources of phonological length. PhD-értekezés,

University of California, Berkeley.

Pycha, Anne 2009. Lengthened affricates as a test case for the phonetics–phonology

interface. Journal of the International Phonetic Association 39: 1–31.

Pycha, Anne 2010. A test case for the phonetics–phonology interface: Gemination

restrictions in Hungarian. Phonology 27: 119–152.

Rebrus Péter 2001. Optimalitáselmélet. In: Siptár (2001f: 77–116).

Rebrus Péter & Kálmán László 2009. Valóban megmagyarázhatatlanok a magyar

infinitívusz toldalékai? In: Maleczki Márta & Németh T. Enikő (szerk.), A mai

magyar nyelv leírásának újabb módszerei VII. Modellek, elméletek és elvek érvé-

nyessége nyelvi adatok tükrében. Szeged: Szegedi Tudományegyetem Általános

Nyelvészeti és Magyar Nyelvészeti Tanszéke. 153–156.

Rebrus Péter & Polgárdi Krisztina 1997. Two default vowels in Hungarian? In: Geert

Booij & Jeroen van de Weijer (szerk.), Phonology in progress — progress in

phonology. HILP Phonology Papers III. The Hague: Holland Academic Graphics.

257–275.

Reformatskij, A.A. 1997. Slogovye soglasnye v russkom jazyke. In: S.S. Vysitskii,

M.V. Panov, A.A. Reformatskii, & V.N. Sidorov (szerk.), Razvitie fonetiki sovre-

mennogo russkogo jazyka. Moskva: Nauka. 200–208.

Rich, Fume 1963. Arabela phonemes and high-level phonology. In: Benjamin Elson

(szerk.), Studies in Peruvian Indian languages, vol. 1. Norman: Summer Institute

of Linguistics / University of Oklahoma, 193–206.

Ringen, Catherine 1975. Vowel harmony: Theoretical implications. PhD-értekezés,

Indiana University, Bloomington, Indiana. [Megjelent: New York: Garland, 1988.]

Ringen, Catherine O. & Orvokki Heinämäki 1999. Variation in Finnish vowel har-

mony: An OT account. Natural Language and Linguistic Theory 17: 303–337.

Ringen, Catherine O. & Kontra Miklós 1988. Hungarian neutral vowels. Lingua 78:

181–191.

119

Ringen, Catherine O. & Szentgyörgyi Szilárd 2000. Constraint reranking in the Szeged

dialect of Hungarian. In: Alberti Gábor & Kenesei István (szerk.), Approaches to

Hungarian 7. Papers from the Pécs conference Szeged: JATEPress. 3–26.

Ringen, Catherine O. & Robert M. Vago 1995. A constraint based analysis of Hun-

garian vowel harmony. In: Kenesei István (szerk.), Approaches to Hungarian 5:

Levels and structures. Szeged: JATEPress. 309–319.

Ringen, Catherine O. & Robert M. Vago 1998a. Hungarian roundness harmony in

Optimality Theory. In: Casper de Groot & Kenesei István (szerk.), Approaches to

Hungarian 6: Papers from the Amsterdam conference. Szeged: JATEPress. 21–39.

Ringen, Catherine O. & Robert M. Vago 1998b. Hungarian vowel harmony in Opti-

mality Theory. Phonology 15: 393–416.

Ringen, Catherine O. & Robert M. Vago 2011. Geminates: heavy or long? In: Charles

E. Cairns – Eric Raimy (szerk.), Handbook of the syllable. Leiden: Brill, 155–169.

Ritter, Nancy A. 2000. Hungarian voicing assimilation revisited in Head-Driven

Phonology. In: Alberti Gábor & Kenesei István (szerk.), Approaches to Hungarian

7. Papers from the Pécs conference. Szeged: JATEPress. 23–49.

Ritter, Nancy A. 2002. The Hungarian personal possessive suffix revisited. In: Kenesei

István & Siptár Péter (szerk.). Approaches to Hungarian 8. Papers from the

Budapest conference. Budapest: Akadémiai Kiadó. 283–307.

Rubach, Jerzy 1993. The lexical phonology of Slovak. Oxford: Clarendon Press

Rubach, Jerzy 1996. Nonsyllabic analysis of voice assimilation in Polish. Linguistic

Inquiry 27: 69–110.

Rubach, Jerzy 1997. Polish voice assimilation in Optimality Theory. Rivista di Lin-

guistica 9: 291–342.

Rubach, Jerzy 2000. Glide and glottal stop insertion in Slavic languages: A DOT

analysis. Linguistic Inquiry 31: 271–317.

Rung András 2011. Magyar főnévi alaktani jelenségek analógiás megközelítésben.

PhD-értekezés, ELTE, Budapest.

Sapir, J. David 1965. A grammar of Diola-Fogny. Cambridge: Cambridge University

Press.

Sasa, Tomomasa 2001. Yakut vowel harmony: An Optimality Theory account. Turkic

Languages 5: 270–287.

Schane, Sanford A. 1987. The resolution of hiatus. In: Anna Bosch, Barbara Need &

Eric Schiller (szerk.), Papers from the 23rd Regional Meeting of the Chicago

Linguistic Society: Parasession on autosegmental and metrical phonology.

Chicago: CLS, vol. 2, 279–290.

Scheer, Tobias 2004. A lateral theory of phonology: What is CVCV, and why should it

be? Berlin: Mouton de Gruyter.

Shaw, Patricia A. 1980. Theoretical issues in Dakota phonology and morphology.

New York: Garland.

Siptár Péter (szerk.) 1989. Modern fonológiai szöveggyűjtemény I. Szemelvények a

generatív fonológia irodalmából. Budapest: Tankönyvkiadó.

Siptár Péter 1994. A mássalhangzók. In: Kiefer Ferenc (szerk.), Strukturális magyar

nyelvtan, 2. Fonológia. Budapest: Akadémiai Kiadó. 183–272.

Siptár Péter 1995. A magyar mássalhangzók fonológiája. Linguistica, Series A: Studia

et Dissertationes 18. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet.

120

Siptár Péter 1996a. A Janus-faced Hungarian consonant. In: Varga László (szerk.): The

Even Yearbook 2. ELTE SEAS Working Papers in Linguistics. Budapest: School of

English and American Studies, Eötvös Loránd University. 83–96.

Siptár Péter 1996b. Mi a magyar /v/? In: Terts István (szerk.), Nyelv, nyelvész, társa-

dalom. Emlékkönyv Szépe György 65. születésnapjára barátaitól, kollégáitól,

tanítványaitól. Pécs: JPTE. II. kötet, 262–270.

Siptár Péter 1998a. A H-féle hangokról. In: Hajdú Mihály – Keszler Borbála (szerk.),

Emlékkönyv Abaffy Erzsébet 70. születésnapjára. Budapest: ELTE. 174–179.

Siptár Péter 1998b. Hangtan. In: É. Kiss Katalin, Kiefer Ferenc & Siptár Péter, Új

magyar nyelvtan. Budapest: Osiris Kiadó. 291–390.

Siptár Péter 2000. Degemination in Hungarian. In: Varga László (szerk.), The Even

Yearbook 4. ELTE SEAS Working Papers in Linguistics. Budapest: ELTE. 107–

115.

Siptár Péter 2001a. Aszimmetriák a magyar fonológiában. Habilitációs értekezés,

ELTE, Budapest.

Siptár Péter 2001b. Három felemás magyar mássalhangzó. Magyar Nyelv 97: 385–404.

Siptár Péter 2001c. Egy jottányi fonológia. In Gósy Mária (szerk.), Beszédkutatás

2001. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet. 1–16. Újra megjelent in: Gósy–

Menyhárt (2003: 84–95).

Siptár Péter 2001d. Orrhangúak. In: Andor József, Szűcs Tibor & Terts István (szerk),

Színes eszmék nem alszanak. Szépe György 70. születésnapjára. Pécs: Lingua

Franca Csoport, 1097–1105.

Siptár Péter 2001e. Degemináció. In: Bakró-Nagy Marianne, Bánréti Zoltán & É. Kiss

Katalin (szerk.), Újabb tanulmányok a strukturális magyar nyelvtan és a nyelv-

történet köréből. Kiefer Ferenc tiszteletére barátai és tanítványai. Budapest: Osiris

Kiadó. 291–303.

Siptár Péter (szerk.) 2001f. Szabálytalan fonológia. Budapest: Tinta Könyvkiadó.

Siptár Péter 2002a. Hiátus. In: Hunyadi László (szerk.), Kísérleti fonetika, laborató-

riumi fonológia. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó. 85–97

Siptár Péter 2002b. Optimális hiátustöltés. In: Gósy Mária (szerk.), Beszédkutatás

2002. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet, 70–82.

Siptár Péter 2002c. Chapters from the segmental phonology of Hungarian. MTA

doktori értekezés, Budapest.

Siptár Péter 2003. Hungarian yod. Acta Linguistica Hungarica 50: 457–473.

Siptár Péter 2005. A magánhangzó-kapcsolatok fonológiájából. Magyar Nyelv 101:

282–304.

Siptár Péter 2006a. How to get rid of hiatuses. In: Cser András (szerk.): Köszöntő kötet

Szende Tamás tiszteletére. Budapest: Open Art. 59–70.

Siptár Péter 2006b. Töprengések a ni-allomorfiáról. In: Kálmán László (szerk.), KB

120: A titkos kötet. Nyelvészeti tanulmányok Bánréti Zoltán és Komlósy András

tiszteletére. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet / Tinta Könyvkiadó. 179–192.

Siptár Péter 2006c. A magánhangzó-harmóniáról. In: Sipőcz Katalin és Szeverényi

Sándor (szerk.), Elmélkedések nyelvekről, népekről, és a profán medvéről. Írások

Bakró-Nagy Marianne tiszteletére. Szeged: SzTE Finnugor Nyelvtudományi Tan-

szék, 153–180.

121

Siptár Péter 2006d. Affrikáta vagy hangkapcsolat? In: Mártonfi Attila, Papp Kornélia

& Slíz Mariann (szerk.): 101 írás Pusztai Ferenc tiszteletére. Budapest: Argumen-

tum Kiadó. 406–410.

Siptár Péter 2006e. A fonéma tündöklése és… Magyar Nyelv 102: 408–420.

Siptár Péter 2007. How to get rid of hiatuses. In: Ravi Sheorey & Kiss-Gulyás Judit

(szerk.), Studies in applied and theoretical linguistics. Debrecen: Kossuth Egyete-

mi Kiadó. 189–207.

Siptár Péter 2008. Hiatus resolution in Hungarian: An optimality theoretic account. In:

Christopher Piñón, Szentgyörgyi Szilárd & Siptár Péter (szerk.), Approaches to

Hungarian 10: Papers from the Veszprém conference. Budapest: Akadémiai

Kiadó. 187–208.

Siptár Péter 2009. Morphology or phonology? The case of Hungarian - ni. In: Marcel

den Dikken & Robert M. Vago (szerk.), Approaches to Hungarian 11: Papers

from the 2007 New York conference. Amsterdam/Philadelphia: John Benjamins.

197–215.

Siptár Péter 2011. Alakváltozatok, allomorfok, alternációk. Magyar Nyelv 107: 147–

160.

Siptár Péter 2012. The fate of vowel clusters in Hungarian. In: Eugeniusz Cyran, Bog-

dan Szymanek & Henryk Kardela (szerk.), Sound, structure and sense. Studies in

memory of Edmund Gussmann. Lublin: Wydawnictwo KUL. 673–693.

Siptár Péter & Szentgyörgyi Szilárd 2002. H as in Hungarian. Acta Linguistica Hun-

garica 49: 427–457.

Siptár Péter & Szentgyörgyi Szilárd 2004. A magyar H-féle hangok optimális elem-

zése. Nyelvtudományi Közlemények 101: 57–90.

Siptár Péter & Törkenczy Miklós 2000. The phonology of Hungarian. Oxford/New

York: Oxford University Press.

Smith, Kenneth D. 1979. Sedang grammar. Canberra: Australian National University.

Souza, Benjamin J. 2010. Hiatus resolution in Spanish: An experimental study. PhD-

értekezés, The Pennsylvania State University, University Park.

Stanley, Richard 1967. Redundancy rules in phonology. Language 43: 393–436.

Stiebels, Barbara & Dieter Wunderlich 1999. Second stems in Hungarian nouns. The

Linguistic Review 16: 253–294.

Szentgyörgyi Szilárd 1999a. Lowering: The interaction of phonology and morphology

in Hungarian. PhD-értekezés, JATE, Szeged.

Szentgyörgyi Szilárd 1999b. Hungarian quaternary vowel harmony in Optimality

Theory. In: Trón Viktor (szerk.), DOXIMP3: Graduate Students’ Third Linguistics

Symposium. Budapest: MTA Nyelvtudományi Intézet. 193–220

Szentgyörgyi Szilárd 2000. A magyar /v/ és a zöngésségi hasonulás az optimalitás-

elméletben. In: Szécsényi Tibor (szerk.), LingDok I. Nyelvész-doktoranduszok

dolgozatai. Szeged: JATEPress. 42–56.

Szentgyörgyi Szilárd 2001. V in Hungarian voice assimilation. Előadás az MCWOP 7

konferencián, University of Iowa.

Szentgyörgyi Szilárd 2004a. A /v/ és a magyar zöngésségi hasonulás újabb optimali-

táselméleti elemzése. In: Navracsics Judit (szerk.), Nyelvészet és interdiszciplina-

ritás. Veszprém: Veszprémi Egyetemi Kiadó.

122

Szentgyörgyi Szilárd 2004b. Milyen gazdag a lexikon? In: Kurtán Zsuzsa (szerk.), A

nyelvek vonzásában: Köszöntő kötet Budai László 70. születésnapjára. Veszprém:

Veszprémi Egyetemi Kiadó.

Szentgyörgyi Szilárd 2007. UR’s in OT. In: Ravi Sheorey & Kiss-Gulyás Judit (szerk.),

Studies in applied and theoretical linguistics. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó.

175–188.

Szentgyörgyi Szilárd & Olga Petrova 2004. /v/ and voice assimilation in Hungarian

and Russian. Folia Linguistica 38: 87–116.

Szentgyörgyi Szilárd & Siptár Péter 2005. Hungarian H-type segments in Optimality

Theory. In: Christopher Piñón & Siptár Péter (szerk.), Approaches to Hungarian 9.

Papers from the Düsseldorf conference. Budapest: Akadémiai Kiadó. 261–281.

Szigetvári Péter 1998a. Why [h] is not voiced. In: Eugeniusz Cyran (szerk.), Structure

and interpretation: Studies in phonology. Lublin: Folium. 287–301.

Szigetvári Péter 1998b. Kormányzás a fonológiában. Általános Nyelvészeti Tanulmá-

nyok 19: 165–213.

Szigetvári Péter 2001. Szótagtalan fonológia. In: Siptár (2001f: 37–75).

Szigetvári Péter 2011. The skeleton. In: Marc van Oostendorp, Colin J. Ewen, Eliza-

beth Hume & Keren Rice (szerk.), The Blackwell Companion to Phonology. Ox-

ford: Wiley-Blackwell. 1263–1284.

Szpyra, Jolanta 1992. Ghost segments in non-linear phonology: Polish yers. Language

68: 277–312.

Törkenczy Miklós 1994. A szótag. In: Kiefer Ferenc (szerk.) Strukturális magyar

nyelvtan, 2. Fonológia. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Törkenczy Miklós 2011. Hungarian vowel harmony. In: Marc van Oostendorp, Colin

J. Ewen, Elizabeth Hume & Keren Rice (szerk.), The Blackwell Companion to

Phonology. Oxford: Wiley-Blackwell. 2963–2989.

Törkenczy Miklós & Siptár Péter 1999. Hungarian syllable structure: Arguments

for/against complex constituents. In Harry van der Hulst & Nancy Ritter (szerk.),

The syllable: Views and facts. Berlin/New York: Mouton de Gruyter. 249–284.

Törkenczy Miklós & Siptár Péter 2000. Magánhangzó ~ semmi váltakozások a ma-

gyarban. Nyelvtudományi Közlemények 97: 64–130.

Trón Viktor & Rebrus Péter 2005. Re-presenting the past: contrast and uniformity in

Hungarian past tense suffixation. In: Christopher Piñón & Siptár Péter (szerk.),

Approaches to Hungarian 9. Papers from the Düsseldorf conference. Budapest:

Akadémiai Kiadó, 305–327.

Vago, Robert M. 1980. The sound pattern of Hungarian. Washington: Georgetown

University Press.

Vago, Robert M. 1989. Empty consonants in the moraic phonology of Hungarian. Acta

Linguistica Hungarica 39: 293–316.

Vago, Robert M. 2005. Hungarian: Phonology. In: Keith Brown (szerk.), The Encyclo-

pedia of Language and Linguistics, Second Edition. Vol. 5. Oxford: Elsevier. 433–

440.

Vago, Robert M. 2007. On the analysis of lowering in Hungarian. Előadás az Eighth

International Conference on the Structure of Hungarian konferencián (2007.

május 24–27), CUNY Graduate Center and New York University, New York

123

Vago, Robert M. 2008. On the phonology of Hungarian inflections. Előadás az MTA

Nyelvtudományi Intézetében, 2008. április 22-én.

Walker, Stephen P. 1989. Tonal instability: Tone as part of feature geometry. Summer

Institute of Linguistics and University of Linguistics of North Dakota Working

Papers 30: 149–169.

Wetzels, W. Leo & Joan Mascaró 2001. The typology of voicing and devoicing.

Language 77: 207–244.

Zoll, Cheryl 1997. Parsing below the segment in a constraint based framework. PhD-

értekezés, University of California, Berkeley.

Zsigri Gyula 1998. /h/ and /v/ in Hungarian voicing assimilation. In: Casper de Groot

& Kenesei István (szerk.), Approaches to Hungarian 6. Papers from the Amster-

dam conference. Szeged: JATEPress, 89–100.

Zsigri Gyula 2001. Parametrical domains and clusters: An OT approach to voice

agreement and final devoicing. Kézirat, Szegedi Tudományegyetem.

Zsigri Gyula 2006. Magyar mássalhangzószabályok. Szeged: JATEPress.

124

Document Outline

- első_borító

- Tartalom2

- Gyűjtő1

- siptarszentgyorgyi 2013 1

- siptarszentgyorgyi 2013 2

- siptarszentgyorgyi 2013 3

- siptarszentgyorgyi 2013 4

- siptarszentgyorgyi 2013 5

- siptarszentgyorgyi 2013 6

- hátsó_borító2

Table of Contents

első_borító

Tartalom2

Gyűjtő1

siptarszentgyorgyi 2013 2

siptarszentgyorgyi 2013 3

siptarszentgyorgyi 2013 4

siptarszentgyorgyi 2013 5

siptarszentgyorgyi 2013 6

hátsó_borító2