EGY BÉRHARC 
TÖRTÉNETE

IRTA
PAJOR RUDOLF

BUDAPESTEN, 1924.
A VILÁGOSSÁG-KÖNYVNYOMDA RT NYOMÁSA
Kiadó: Pajor Rudolf
Müszaki igazgató: Deutsch D.

TARTALOM
Előszó
Visszapillantás
A harc előjátéka
Megindul a harc...
Kizárás után sztrájk
Epilógus

Előszó
Talán soha még olyan félve nem vettem tollat a kezembe, mint e könyvecske megirásánál. A nyomdásztársadalom e most lepergett drámai szinjátékának minden egyes eseménye olyannyira lenyügözi a szárnyaló képzeletemet, hogy félve töprengek: vajjon lesz-e elég erőm hüségesen visszaadni e küzdelem minden fázisát; lesz-e gyönge tollamnak annyi kifejező ereje, amennyivel méltó emléket állithatok a budapesti nyomdászok e heroikus megnyilatkozásának. És e néma töprengésem közepette a magyar nyelv Géniuszához fordulok segitségért...
Nemcsak száraz történetet akarok adni, hanem méltatást is, nemcsak az események kronologikus sorrendjét, hanem az emberi lelkek fölviharzását is visszatükrözni szándékozom e sorokban, csak éppen száraz jegyzőkönyvet nem akarok az olvasók elé tárni. Személyekkel csak a legkivételesebb esetekben foglalkozhatom, ott, ahol az teljesen elkerülhetetlen. Sokkal közelebb állunk ma még az eseményekhez, magam is sokkal exponáltabb résztvevője voltam ennek az izgalmaktól feszülő drámának, semhogy elkerülhetném az esetleges konfliktusokat – ha neveket emlegetnék.
A magyar munkásság tiz esztendő óta tapossa a maga kálváriás utját és a háborus esztendők vérrel, könnyel, gyásszal teli áldozatain kivül – különösen az ellenforradalmi korszakban – a kapitalizmus szabad prédája gyanánt: elvesztette békebeli életszinvonalát is. Vértelen, csöndes tragédiák jelzik e veszteség utját... A nyomdászok érzik ezt talán a legsulyosabban, mert egy évtizeddel ezelőtt nekik volt a magyar munkásság körében a legtürhetőbb gazdasági helyzetük.
Lehet-e, szabad-e csodálkozni, ha most végül a nyomdai munkásság is – a nyomoruságától üzetve, hajtva – fölemelte kábult fejét és az ellenforradalmi nyomás bilincseitől lassan-lassan szabadulva, elszántan harcot inditott – békebeli fizetéseinek aranyparitásáért?
Ennek a küzdelemnek első, hatalmas etapeja volt az a hatalmas megmozdulás, amelynek keretében a nyomdai munkásság önkénytelenül föltárta megbecsülhetetlen erkölcsi értékeit és kvalitásait. Páratlanul áll a bérmozgalmak történetében az a szilárd egység, az a példátlan szolidaritás, amelyet a nyomdai munkásság mutatott, anélkül, hogy a harc tartama alatt a vezetőségnek egyetlen egyszer is módja lett volna bátoritó, lelkesitő szóval füteni, táplálni ezt a kitartást, ezt a heroikus harcot, amelynek méltó és tanulságos megörökitését célozza e könyvecske. Ha csak annyit érek el, hogy a jövő generáció számára kristálymedencébe gyüjtöm a ma élő nyomdászok lelki értékeit: az ebben a harcban megnyilatkozó testvéri szolidaritást, áldozatkészséget és harci bátorságot – ha módot tudok nyujtani, hogy a jövő generáció e szerény könyvecske utján, az elkövetkezendő megpróbáltatások idején, erőt merithessen e kristály medencéből, akkor elértem célomat és jutalmazva látom fáradozásomat. Ezenkivül még csak egyetlen célja van e könyvemnek: – hogy sorain keresztül alázatos érzéssel fejet hajtsak a nyomdai munkásság fönséges szolidaritása előtt...
A szerző

Visszapillantás
A proletárdiktatura bukása szinte mintegy varázsütésre fölszabaditotta a kapitalizmus eladdig féken tartott mohóságát és profitdühét, aminek első látható megnyilvánulása volt – az elért bérmagasságok leszoritása. Az ellenforradalmi erők, amelyek szerte az országban fölszabadultak, fékezhetetlen szilajsággal vetették magukat a megtorpant munkásságra, amely dermedten, szinte magábaomlottan türte, hogy számára egy tragédiákkal terhes korszak vegye kezdetét. Ki gondolt akkor ellenállásra? Ki merte megkockáztatni az ellenforradalmi erőkkel való szembeszállást?...
Az 1919. esztendő forró, augusztusi napjaiban a nyomdaiparban is furcsa átalakulások történtek; annak ellenére, hogy nemrégen még maguk a bizalmiférfiak és a régi vezetőségi tagok akciót inditottak a diktatórikus állapot megszüntetése érdekében, most – amikor megszünt a diktatura – kétségbeejtő jelenségeknek voltak szemtanui. Rémület fogta el a nyomdai munkásokat és bizony még az erősebb lelküeknek is a torkukba szaladt a szivük...
Nagy munkanélküliség és bérleszoritás jelezte a munkaadók diadalmas utját a diktatura bukása után. A nyomdai munkások bére 408 koronáról egyszerre 260 koronára csökkent. Nem azért, mintha a diktatura bukása után az élelmiszerek ára is csökkent volna, hanem egyszerüen azért, mert az ellenforradalom által fejbesujtott nyomdai munkásság teljesen képtelen volt e merénylettel szemben a hathatós védekezésre. Sem politikai, sem gazdasági ereje nem volt ehhez. A 3500 munkás kidobálása az üzemekből hallatlan rémületet teremtett és azok a „szerencsések”, akiket sorsuk megóvott ettől a katasztrofális munkanélküliségtől, mindenre gondolhattak, csak arra nem, hogy ilyen szituációban az önkényes bérleszállitás tényével szembehelyezkedjenek.
Közben pedig szomoruan kellett tapasztalni, hogy az élelmiszerek ára mind rohamosabb tempóban emelkedett soha nem álmodott magasságokba. Amig tehát az egyik oldalon a nyomdai munkások szembekerültek a legféktelenebb áruuzsorával, a másik oldalon tehetetlenül álltak a bérleszoritással és a rémületes arányokat öltő munkanélküliséggel szemben.
Ezt az állapotot nem kellett, de nem is lehetett magyarázni. Minden nyomdai munkás ráeszmélt arra a szomoru valóságra, hogy a főnökökkel való minden békességes, barátságos viszony csak szines délibáb, amely rögtön szertefoszlik, ha az ellentétes gazdasági érdekek egy pillanatra is háttérbe akarják szoritani – a vállalkozói hasznot. Egészen nyilvánvaló volt: ha a munkaadók nem rendelkeztek volna – egy kaotikus gazdasági állapot következtében – olyan hatalmas tartalék-sereggel, eszükbe sem jutott volna a béreknek ilyen önkényes leszoritása. Viszont az sem szenved kétséget, hogy a béreknek ilyen arányu leszorithatása egyenesen szükségessé tette a nagy munkanélküliség megteremtését. Mert a kapitalizmus nem szentimentális, ha a profitja veszedelemben forog.
Mindazonáltal meg kell állapitani, hogy az országra szakadt gazdasági anarchia egymagában nem lett volna képes a nyomdai munkásság ellenállóerejét olyan módon csökkenteni, mint ahogy az tapasztalható volt. Ehhez szükséges volt az a politikai atmoszféra is, amelyet az ellenforradalmi reakció teremtett meg. Pánikszerü volt a helyzet. És itt utalnunk kell különböző jelenségekre, jelesül a lapok beszüntetésére, ami egymagában lehetetlenné tett mindenfajta ellenszegülő megnyilvánulást, másrészt pedig melegágyat biztositott az ellenforradalom legsulyosabb „kilengés”-einek, embertelen atrocitásainak. Döbbenet szállta meg a lelkeket, mert minden kósza hir hitelre talált. Viszont a munkásság üldözését semmiféle mende-mondának nem kellett szinezni: a közvetlen közelében tapasztalt elhurcolások, bebörtönzések és egyéb események beszéltek mindenek helyett.
Ebben az időben senki nem törte magát olyan babérokért, amelyek a szakszervezeti mozgalomban végzett fáradozások fejében arathatók. Boldog volt minden munkás, ha békében hagyták. A szervezet hivatala is furcsa képet mutatott. A megrémült hitvesek és anyák tömegei itt panaszolták el zokogva férjeik letartóztatását, igazoltatását és egyebeket, könyörögve az utánjárásért, a segitségért, a támogatásért. De időközönként még nagyobb izgalom lepte el az irodát, tudniillik akkor, amikor ugynevezett „felelőtlen elemek” toppantak be, hogy egyik vagy másik vezér ember elhurcolását szorgalmazzák... És ennek fölemlitésénél hálás érzéssel hajtjuk meg az elismerés lobogóját egy talpig derék férfi előtt, aki akkor is ott állott bátor szivvel, acélos energiával, hogy elszántan visszautasitson minden illetéktelen betolakodót... aki ott áll most is, hogy védelmezze a nyomdai munkások nagy, könnyes igazságait.
Amiként az egész magyar munkásságot, ugy a nyomdászokat is kikezdte a kurzus. Ellenforradalmi alakulataival itt is próbálkozott ugynevezett lélekátalakitó munkával. „Keresztény” könyvipari ligát létesitett és ennek a palástjában akarta szétrombolni az egységes nyomdászszervezetet, hogy megszabaduljon a magyar munkásmozgalom pionércsapatától. Ennek a ligának az ármánykodására az egész hivatalos apparátus ráfeküdt a nyomdászszervezetre, hogy agyonnyomja, szétmorzsolja. Persze, nem sikerült.
Az általános ellenforradalmi nyomás azonban nem enyhült. A napilapok ismételt megjelenése nem teremtett egyuttal normális politikái és gazdasági állapotokat. Sőt. 1919 december 7-én a kurzus söpredéke megtámadta és összerombolta a Világosság-nyomdát, a Népszava szerkesztőségét és kiadóhivatalát. Két hónap mulva pedig orozva meggyilkolták Somogyi Bélát és Bacsó Bélát.
Lehet-e, szabad-e csodálkozni, ha ilyen gyors egymásutánban lepergő események kitörülhetetlen nyomokat hagytak a nyomdai munkásság lelkületében?... Van-e abban rendkivüli, hogy ez a tisztult gondolkozásu munkásréteg szikláihoz láncolt Prometheus módjára szenvedte el hangtalanul a maga osztályrészül jutott sorscsapásait és lefojtva a vulkánikus kitöréseket, lelkében csak az összegyülemlő keserüséghullámokat fodroztatta? Hiszen zokszó nélkül kellett türnie életszinvonalának rohamos sülyedését, nyomoruságának folytonos fokozódását és ennek tetejébe: tökéletes tehetetlenségét... A redukált bérek, az elszenvedett munkanélküliség borzalmak tanyáivá alakitották át a szerény nyomdászotthonokat. És ebben nincsen semmi tulzás. Csak az intelligens emberek körében tapasztalható álszemérem, amely a nyomoruságot szégyennek és titkolásra szükségesnek tartja, tette érthetővé, hogy a nyomdai munkás hangosan föl nem hördült kétségbeejtő helyzetében. Külön tragédia volt, hogy a munkaadók ezt az álszemérmes hallgatást megelégedettségnek minősitették, a szervezet vezetőségének bérjavitást célzó sürgetéseit pedig a rossz munkaviszonyokra való hivatkozással háritották el.
Csupán 1920 februárjában sikerült a nyomdai munkásoknak a redukált bérekre 50 koronás pótlékot kapni. A munkásnők 25, a segédmunkások 30 koronát kaptak. Ez a „Bérjavitás” – a redukcióval szemben – inkább nevezhető cinikusnak, mint megnyugtatónak. De azért a munka, a termelés zavartalanul folyt tovább. Csak éppen a nélkülözés öltött nagyobb arányokat...
Ámde az áruuzsora nem ütközött fékező akadályokba. Kiméletlenül tört a magasba, maga alá temetve a dolgozó, a fix bérekből élő rétegek életnivóját. A kurzus sokkal jobban volt elfoglalva a maga hatalmának megalapozásával, semhogy ügyet vetett volna az uzsorások tobzódására. Ellenkezőleg: a maga gazdasági apparátusát is az életdrágulás szolgálatába állitotta, nem szólva arról, hogy politikájával egyenesen előmozditotta a legnemtelenebb spekulációt és árupanamázást. A városi élelmiszerüzemek – ahol a kurzus szintén megvetette a lábát – a maguk gazdasági politikájukkal nemcsak hogy ármérséklő hatást nem gyakoroltak a szabadkereskedelemre, hanem egyenesen az élen haladtak az élelem megdrágitásával. Mindezt pedig sulyosbitották a lakás, a villany, a gáz, a villamos és minden egyéb megdrágitásával.
Mi volt ehhez képest az az ujabb bérjavitás, amely szerint 1920 április közepe felé a föntebb emlitett fix pótlékok heti 100, illetve 50 és 60 koronában állapittattak meg és amelyet május 31-én 125, illetve 63 és 75 koronára emeltek föl? Semmi. Csöpp a tengerben. És jellemző, hogy ekkor még a főnökök görcsösen ragaszkodtak ama fölfogásukhoz, hogy a fizetést nem javitják, csupán pótlékokat adnak, amelyeket visszavonhatnak, mihelyt a drágaság megszünik... Minden történelmi és közgazdasági ismeret nélkül szemlélték az eseményeket, aminek következtében értetlenül álltak a munkásság követeléseivel szemben. Hogy ennek milyen szomoru következményei voltak, azt később látni fogjuk az események fejlődéséből. Nemcsak a munkásság béreire, hanem az egész magyar nyomdaipar helyzetére kihatott ez a szüklátókörüség.
Azoknak a bizonyos heti fix pótlékoknak néhány koronával való ismételt fölemelése azt a félszeg helyzetet is megteremtette, hogy – az alapbérek változatlanul maradván – a különórák dijazása alig haladta meg egy rendes órabér összegét. Ugy hogy az 1920 őszén lefolytatott árszabálytárgyalások alkalmával ezt a kérdést is rendezni kellett. Ugyanitt történt meg azután, hogy az alapbéreket heti 100 koronával fölemelték.
Ez az árszabálytárgyalás már az általános lecsuszás jegyében indult meg és csöppet sem meglepő, hogy végső eredményeiben is visszavetette a nyomdai munkásságot régi pozicióiból. Elég utalnunk az országos bizottság jelentésében foglalt erre vonatkozó kitételre:
„Összesen 25 plenáris és 1 albizottsági ülésre volt szükség, mire a revizió munkájával elkészültünk. Az uj árszabály a rossz gazdasági és nyomasztó nyomdaipari helyzet szignaturáját viseli magán. Viszont egy-két pont a munkásság részére előnyösebbé tétetett.”
Az 1921. év február 28-ika nagy meglepetéssel szolgált a munkaadóknak. A budapesti nyomdai munkásság sztrájkba lépett. Nem birta tovább a maga nagy keserüségét. Ezt az elhatározó lépését azonban megelőzte a főnökök csunya taktikázása és fölháboritó szükkeblüsége. Erről az országos bizottság jelentése igy számol be:
„A drágaság következtében 1921 februárjában bértárgyalásokat szorgalmaztunk, azonban a munkaadók március 15-ike előtt nem voltak hajlandók tárgyalni és április 2-ika előtt béremelést adni. Sürgetésünkre február 25-én mégis fölvették a tárgyalásokat, de olyan lényegtelen összegeket ajánlottak föl, amelyek nem voltak elfogadhatók. Igy a szakmunkásoknak 60, a munkásnőknek és segédmunkásoknak 36 koronát ajánlottak föl előlegül. Végül gyorssegély cimén kivánták a fönti összegeket folyósitani.”
Ilyen körülmények között persze kirobbant a sztrájk. És élénk világot vet a nyomdafőnökök lelkiismeretére, őszinteségére, valamint állandóan hangoztatott békekészségére, hogy négynapi sztrájk után a föntebb emlitett összegek helyett rögtön tudtak 180, illetve a munkásnőknek és segédmunkásoknak 110 koronás bérjavitást adni, amit a következő héten fölemeltek a munkásnőknél és segédmunkásoknál 125 koronára, az éjjeli lapszemélyzeteknél pedig 220 koronára. Békésen ezeket az összegeket nem tudták folyósitani, de négynapi harc után már elbirta a nyomdaipar ezeket a „sulyos terheket.” Mondanunk sem kell, hogy a kormány ezt a harcot is politikai harcnak minősitette és a nyomdászszervezet megrágalmazásán kivül arra is fölhasználta, hogy ürügynek tekintve, sürgősen megalkotta a társadalom hatályosabb védelméről szóló törvényt, mint az ellenforradalmi korszak egyik tipikus kifejezőjét.
1921 augusztus végén a szakmunkások bérpótléka ismét emelkedett heti 100 koronával, de mindez nem tudott lényeges változást előidézni a nyomdai munkásság lezüllött életnivójában. A helyzet állandóan sulyosbodott, olyannyira, hogy a korona folytonos romlása és az élelmiszerek árának rohamos emelkedése illuzóriussá tette a folyton meginditandó bértárgyalásokat. Módot kellett találni arra, hogy a bérek valamelyest idomuljanak a folyton változó, illetve rosszabbodó megélhetési viszonyokhoz. Igy jött létre 1921 október 21-én egy megállapodás, amely azonnali béremelést és az index bevezetését tartalmazta. Ez az indexmegállapodás kéthavonként emelte a béreket és külön 10%-os standardjavitást biztositott. A gazdasági helyzet folytonos rosszabbodása következtében azonban ezt a megállapodást 1922 juliusában módositani kellett. A módositás alapján az index havonként került kifizetésre – ha a drágulás az 5%-ot meghaladja –, a standard pedig fölemeltetett 20%-ra. Ezt a módositást követte egy hónap mulva a kenyérpótlék bevezetése, amely a hatósági kedvezményes lisztellátás megszünése miatt vált elkerülhetetlenné.
Ezek a megállapodások valamelyest hozzájárulhattak volna a nyomdai munkásság siralmas helyzetének enyhüléséhez, ha közben a nyomdafőnökökben ismét föl nem támadt volna a kapitalista önzés. Ámde, mivel az index kétszer egymás után magasabb százalékot mutatott, a munkaadók 1922 szeptemberében – háromnapi tanácskozás után – a 20%-os standard-et törölték és az index fölmondási idejét három hónapról egy hónapra szállitották le. Az akkori politikai és gazdasági viszonyok magyarázzák meg, miért volt kénytelen a nyomdai munkásság ebbe beletörődni.
A munkaadók azonban egy-két hét mulva tovább mentek egy lépéssel és az indexmegállapodást végképen fölmondták. Ezzel ismét olyan korszak virradt a nyomdai munkásságra, amelyben a legsulyosabb viszonyok között kellett minden szükségessé vált béremelésért külön-külön, a legelkeseredettebb küzdelmet folytatnia. A vezetőség az ilyen bérjavitási akciók meginditásánál zsinórmértékül tekintette az indextáblázatok kimutatásait, csakhogy a munkaadók – sok-sok keserves tárgyalás után – minden alkalommal lecsiptek néhány százalékot ezekből az indexszerü követelésekből és ezzel ismét folytatták a maguk meggondolatlan bér- és életnivósülyesztő politikájukat. Az elégedetlenség, a visszafojtott keserüség egyre tornyosodott a nyomdai munkásság keblében, de erre a főnökök ügyet sem vetettek. Sőt...
1922 december elején azzal a meglepő óhajtással állottak elő, hogy ők módositani óhajtják az árszabály bizonyos rendelkezéseit. És ezt a módositást fölébe kivánták helyezni minden szükségessé vált béremelésnek. Hogy ez a végül keresztülerőszakolt árszabályrevizió milyen döbbenetes elkeseredést váltott ki a nyomdai munkásság egyetemességéből, az érzékelhető volt a későbbi események folyamán. A 72 pont elfogadtatása tekintetében, talán nem is az fájt elsősorban a nyomdai munkásoknak, ami azokban lényegileg bentfoglaltatott, hanem inkább az a szituáció, amelyben a főnökök ezzel a kivánságukkal megrohanták a munkásokat és az a forma, amelyet e céljuk elérésére választottak. Tagadhatatlan, hogy a nyomdafőnökök sulyosan kihasználták ez alkalommal munkásaik borzalmas anyagi helyzetét és azt a nekik kedvező politikai és gazdasági konjunkturát, amely munkásrészről szinte lehetetlenné tette ebben a kérdésben a végső fegyver alkalmazását.
Ennek a sok vihart előidézett árszabályreviziónak az elfogadása után a nyomdaüzemekben állandó tanyát vert az elkeseredés, sőt a fékevesztett gyülölet. Az ezután következő bérjavitási megállapodások vitáinál a bizalmiférfi-értekezletek olyan izzó levegőt árasztottak magukból, amelyeknek hevénél hamuvá perzselődött nemcsak a tárgyilagosság, hanem a vezetőségek népszerüsége is. A tehetetlenség érzése indulattömegekben gomolygott az ilyen értekezletek porondján és kinek lett volna olyan ékes szava vagy meggyőző érve, amely a munkaadók állandó és megmagyarázhatatlan szükkeblüségét érthetővé tudta volna tenni a nyomor által fölkorbácsolt szenvedély előtt?...
Igy multak a hónapok, igy izzott állandóan hamu alatt a parázs, mignem 1923. év augusztus 22-én, egy ujabb sulyos drágasági hullám következtében ezt az indexmegállapodást sikerült olykép módositani, hogy az havonta kétszer kerüljön kifizetésre. Az 1924. év februárja ujabb sulyos meglepetéssel szolgált. A politikai és gazdasági krach következtében zuhanni kezdett a korona, ami az élelmiszerárak katasztrofális drágulásában jutott kifejezésre. Máról holnapra 50–100%-os áremelkedések következtek be, a gazdasági életben pedig egy eddig nem tapasztalt pánik lett urrá. Az összes üzemekben forrongani kezdett a munkásság, mert az ilyen ugrásszerü áremelkedések közepette senki sem tudhatta, hogy a szombati bére fejében mennyi élelmet tud majd vásárolni. Maga az államhatalom sem birt az alkalmazottainak másként megnyugvást szerezni, mint hogy egyszerre 100%-os fizetésemelést folyósitott. Ilyen szituációban született meg a nyomdaiparban 1924 február 20-án ismét egy indexmegállapodás, amely most már hetenként biztositotta a drágulás kifizetését.
Mindez azonban végleges megnyugvást már nem tudott teremteni a nyomdaiparban. Az indexnélküli idők fokozatos bérvesztesége későbben sulyosan éreztette a hatását. Nemcsak az elszenvedett százalékveszteségek nyomoritották a béreket, hanem az a körülmény is, hogy az alapbérek alacsonyak maradtak és igy ennek következtében nagymérvü drágulások idején is olyan minimálisaik voltak az összegszerü bérjavitások, amelyek egyáltalán nem födözték a tényleges szükségletet. És ez az egyetlen sulyos ok volt a meginditója és mozgatója az ezután lepergő drámai eseményeknek...

A harc előjátéka
Még az 1923. év őszén ideges nyugtalanság volt tapasztalható a hirlapszedők körében. Ez a munkásréteg, amely a háboru előtti években ugyszólván vezetőhelyen állott munkabérek, illetve keresetek tekintetében, mind elviselhetetlenebbnek találta a maga nyomoruságos helyzetét. A folytonos bérlecsuszások következtében az a furcsa helyzet állott elő, hogy amig a nappali werkmunkások békebeli fizetésük indexparitásának 56%-án állottak, addig a lapszedők a békebeli fizetésük indexparitásának csupán 43%-át kapták fizetés gyanánt. Ez mindenesetre sulyosan izgatta a kedélyeket, de tetézte ezt még egy nagyon fontos körülmény.
A diktatura bukása óta a munkaadók minden bérmozgalom alkalmával azzal mentegették szükkeblüségüket, hogy a magyar nyomdaipar az ország szétdarabolása következtében olyannyira le van rongyolva, hogy nem birja el a magasabb munkabérekkel járó terheket. Hivatkoztak állandóan az üzemen kivül helyezett gépek sokaságára, arra a nagyfoku kulturátlanságra, amely Csonkamagyarországon a fogyasztóközönség körében a nyomtatott betü szükségletét tudja leghamarább nélkülözni, ami viszont lehetetlenné teszi a bérek átháritását. És ezekkel az érvekkel sikerült a főnököknek éveken keresztül hatásosan operálni, mert tagadhatatlan volt, hogy ezek az érvek bizonyos fokig – helytállók. Bár az is igaz, hogy a nyomdafőnökök már a drágulások kezdetén vétették el ár- és bérpolitikájukat, mert a konkurrenciát fontosabbnak tartva, elmulasztották a fokozatos átháritás időben való megkezdését.
Amig azonban ezek az érvek bizonyos mértékig elfogadhatók voltak a werkmunkát és a kereskedelmi nyomtatványokat előállitó nappali munkások bérmegállapitásainál, addig a lapmunkások béreire nézve ez a kifogás teljesen tarthatatlan volt. A lapoknak soha olyan konjunkturájuk nem volt, mint éppen a legutóbbi időkben. A rendeletileg korlátozott terjedelem tekintélyes papirmegtakaritást jelentett számukra, a hirdetési és előfizetési dijak kartelszerü megállapitása pedig amig egyrészt lehetetlenné tette köztük a szennykonkurrenciát, addig másrészt aranyparitásra emelte a lapok árát. És mindezt tetézték azok a busás, rejtett jövedelmek, amelyeket e furcsa világ tőzsdei élete juttatott – nehéz milliókkal fizetett bank- és közgazdasági hirek leadásával – a lapoknak.
Mindezek ellenére éppen a lapszedők bére mutatott nagyobb százaléku hanyatlást, mint a werkmunkásoké. Ez a döntően fontos körülmény főként arra volt visszavezethető, hogy a főnökök az évekig tartó bérleszoritó processzusban egyszerüen rögeszme gyanánt állitottak föl egy uj tételt – szemben az előző évtizedes, helyes, józan fölfogással –, hogy tudniillik a különböző munkáskategóriák teljesitményei között nincs is különbség és ilyen sulyos időkben minden ember csupán arra törekedhet, hogy a gyomra megteljék. Minthogy pedig gyomor és gyomor között nincsen különbség – a lapmunkásnak sem jár több fizetés, mint a werkmunkásnak, noha a háboru előtt e két kategória fizetése között is óriási volt a különbség.
Ebbe a képtelenséggel határos fölfogásba a munkaadók annyira belelovalták magukat, hogy még akkor is hangoztatták ezt, amikor már a lapszedők táborában a legizzóbb hangulat volt tapasztalható a bérek nagymérvü lecsuszása miatt. Mindezt ők nem akarták észrevenni, mert vakon biztak a nyomdai munkások szerződéshüségében. Könnyen tehették ezt, mert hiszen a háborus évek alatt a nyomdai munkásság valóban klasszikus példáját szolgáltatta szerződéshüségének. Amikor ugyanis a háboru második felében a nyomdai munkások, szolidáris érzéstől vezéreltetve – körülbelül 200 fölösleges munkásnő elbocsátásának megakadályozása érdekében – olyan megállapodást létesitettek velük, hogy a szakmunkások sem mondhatják föl – bérföljavitó szándékból – kondiciójukat és ezzel szemben szünetelnie kell minden elbocsátásnak, ez voltaképen sulyos terhet jelentett minden nyomdász számára, mert ebben az időben már lámpással keresték a szakmunkásokat. Amig tehát az elbocsátás szüneteltetése a munkaadóknak csupán előnyt jelenthetett, addig a munkások számára az önként való kilépés megakadályozása sulyos áldozatba került, mert ez természetszerüen megakadályozta, hogy munkaerejüket – a kollektiv szerződés keretein belül – a kereslet és kinálat törvényei alapján szabadon értékesithessék.
És a nyomdai munkásság, bármilyen sulyos terhet jelentett is számára ez a háborus megállapodás, hősiesen, önmegtagadással állta annak minden rendelkezését, abban a reményben, hogy a háboru után a munkaadók kárpótlást fognak nyujtani ezért az önmegtagadó magatartásért. Érthető, ha a nyomdai főnökök erre az akkor tapasztalt klasszikus szerződéshüségre épitve, el sem tudták képzelni, hogy a lapszedők e mai igazságtalan bérlecsuszásuk miatt lázongani merjenek...
Pedig a háborus évek gazdasági nyomorusága össze sem hasonlitható az ezutáni idők megélhetési nyomoruságával. Azonkivül a munkások bértárgyaló bizottsága – különösen az utóbbi időkben – állandóan és nyomatékosan hangoztatta a főnökök előtt, hogy a helyzet mindinkább tarthatatlan. És amikor a tárgyalóasztalnál szóbakerültek a lapszedők mozgolódásai, a munkások megbizottai nagyon komolyan figyelmeztették a főnököket arra, hogy törvényeket és szabályokat alkothatnak ugyan a gyarló emberek, de ha esek a törvények és szabályok nincsenek harmóniában az Élettel, akkor meddő munkát végeznek, mert az Élet az ilyen törvényeket és szabályokat fölboritja, legázolja...
Mindez nem használt. A munkaadók továbbra is elzárkóztak minden enyhités elől. A lapszedők lecsuszott béreinek nivellálásáról hallani sem akartak. De ezenközben azt sem akarták figyelembe venni, hogy gépszedőkben nagy hiányok mutatkoznak, ami azt jelentette, hogy azok még nélkülözhetetlenségük idején sem képesek – a kereslet és kinálat törvényei alapján – lerongyolt béreiket összhangzásba hozni az élettel, noha a lapok egyáltalán nem vegetálnak, hanem éppen elég teherbiróképesek.
Szédületes perspektivát mutatott e kérdésben a főnökök meggondolatlansága, szüklátókörüsége és görcsös elzárkózottsága. A lapszedők forrongása pedig egyre terjedt. Végül – mert a szerződéshüség és szervezeti fegyelem minden nyomdász lelkébe beidegződött – a lapszedők kerestek, kutattak olyan formák után, amelyek segitségével bérjavitáshoz juthatnak – a kollektiv szerződés sérelme nélkül.
Erre kitünő alkalomnak kinálkozott az a körülmény, hogy az idők folyamán a lapok előállitása körül olyan helyzetek alakultak, amelyek a kollektiv szerződésben nem nyertek még szabályozást. Jelesül: két lapnak egy személyzet által történő előállitása és hasonló esetek. Az ilyen dolgokba belekapaszkodva, a lapszedők ugyszólván minden lapnál bérjavitási akciókat kezdeményeztek.
Nagyon jellemző egyébként, hogy ezek az akciók egész simán folyhattak le, mert az egyes lapok minden különösebb emóció nélkül méltányolták a munkások szerény kivánságait és azokat minden ellenszegülés nélkül teljesitették. De ezzel egyben sulyos kritikát szolgáltattak a Főnökegyesület eddigi elzárkózottságáról és indokolatlan szükkeblüségéről. Mire ezek a bérjavitási akciók befejeződtek az összes lapoknál, a lapszedők elmondhatták, hogy átlagban minden lapnál heti 30.000 koronával sikerült a béreket megjavitani. Ez az összeg nem jelentette ugyan az eddigi bérlecsuszások „behozását”, de kétségtelen könnyitést eredményezett.
Morális szempontból azonban még messzebbmenő volt a hatása. Először is azt igazolta, hogy a lapok elbirják minden zökkenő nélkül a béremelések terheit; másodszor: hogy az egyes lapok nem is csinálnak kabinetkérdést az ilyen méltányos bérjavitási kérésből, mert erre nem találnak erkölcsi és anyagi indokot; harmadszor – és ez a legsulyosabb –: hogy a kollektiv szerződés keretein belül is lehet bérjavitási akciókat lefolytatni, anélkül, hogy ebből különösebb baj háramolna a nyomdaiparra vagy a kollektiv szerződésre nézve. És itt a lapszedők nem fontolgatták, hogy vajjon azért volt-e mindez lehetséges, mert a kollektiv szerződés szelleme ilyen külön akciókat megtür, avagy azért, mert ez a kollektiv szerződés – gyatraságánál fogva – ilyen külön akciókat érthetővé tesz?...
Mert a kettő nem ugyanaz. A főnököknek igazuk volt abban, hogy a kollektiv szerződés nem tür külön béremelési akciókat. Viszont a lapszedők akciója azt bizonyitotta, hogy ilyen kollektiv szerződés szinte kihivja a külön akciókat, amit bizonyitott az is, hogy egyetlen lapvállalat nem tagadta meg kérésüket és a Főnökegyesület is hallgatagon tudomásul vette a lapoknál történt soronkivüli fizetésjavitásokat.
Ami azután történt, az logikus következménye volt az adott helyzetnek. A nappali munkások, akiknek minden erőteljes megmozdulását béklyózta a még mindig nagyszámu munkanélküli tartaléksereg, fájó lélekkel szemlélték a lapszedők akcióját és bár elismerték azok törekvésének jogosságát, mégis nyugtalanságot keltett soraikban az a tehetetlenség, amellyel nekik kellett szemlélniük a munkaadók szükkeblüségét. És ez a körülmény mind feszültebbé tette a helyzetet.
A szervezet vezetősége érezte, látta, tudta, hogy ez a feszültség, amelyet fokozott a lapszedők ez év elején tanusitott ujabb mozgolódása, végül is kirobbanáshoz vezet, ha a főnököket nem sikerül belátásra serkenteni. Ezért egyik februári árszabálybizottsági ülésen, amikor ismét lapszedők ügye volt napirenden, a bizottság több munkástagja iparkodott meggyőző érveket fölsorakoztatni arra nézve, hogy a nyomdaiparban egy általános alapbérnivellálásnak kell bekövetkeznie, ha a helyzetet a fölborulástól meg akarják menteni. Ezek az elhangzó érvek láthatóan mély hatást gyakoroltak – legalább pillanatnyilag – a munkaadókra, olyannyira, hogy az ülés végén az elnök a főnökök teljes készségét jelentette ki az elhangzott érvek komoly megtanácskozására nézve. Mindebből azonban nem lett semmi...
Március havában az országos szervezőbizottság – látva a helyzet állandó sulyosbodását – egyik ülésében elhatározta, hogy lényeges alapbéremelést követelést terjeszt a főnökök elé, erre azonban megvárja az alkalmas pillanatot, amikor a gazdasági életben bizonyos csöndesség, az élelmiszerárakban valamelyes stabilizáció mutatkozik. Mert az kétségtelen volt, hogy a munkaadók ugyanakkor, amikor az index is magasabb összegek kifizetésére kötelezi őket, egy soronkivüli alapbéremelésre nem lesznek kaphatók. Csakhogy: a bizottság tervez – a politika végez...
Ezenközben hirtelen aktuálissá vált az ország gazdasági szanálásának kérdése. A kormány beterjesztette a szanálási program végrehajtásáról szóló törvényjavaslatot, amely nagyon sulyos terhekkel fenyegette az ország lakosságát. A munkásság is ráeszmélt arra a szörnyü valóságra, hogy amig a szanálással kapcsolatban minden árucikk aranyparitásra fog emelkedni, a munkásság nyakába pedig óriási adó és vámterhek szakadnak, addig a bérek az aranyparitás 40–50 százalékával kullognak az élelmiszerárak teljes és annál magasabb aranyparitása után. Viszont amig ezzel szemben a gazdasági stabilizáció és az index változatlansága remélhető, addig a munkabérek aranyparitásra emelkedésére nézve semmiféle garancia nem mutatkozik.
Ezek a körülmények megmozdulásra birták a nyomdákban dolgozó munkásokat. A főbizalmiférfiak aláirásokat gyüjtöttek és végül ezek alapján követelték a bizalmitestület sürgős összehivását, hogy alapbéremelés követelésére utasitsák a tárgyalóbizottságot. A szervezet vezetője – mivel még nem látta elérkezettnek a kellő pillanatot – magához kérette az egybehivást kérő főbizalmiférfiakat és megmagyarázva nekik a helyzetet, arra birta őket, hogy egyelőre vonják vissza aláirásaikat és álljanak el attól, hogy a bizalmitestület egybehivassék. Megnyugtatta őket, hogy ez amugy is hamarosan be fog következni. Ezek a főbizalmiférfiak hajlottak is a kapacitációra és a tervezett főbizalmiférfiülés elmaradt.
Nem mondható azonban, hogy ez az egész vonalon megnyugvást keltett volna. Sőt hallatszottak nagyon éles kifakadások. Voltak, akik elkeseredett kitörésekben panaszolták, hogy minden utat elzárnak a munkások elől, amelyen béremeléshez juthatnának.
– Külön akciókat – mondották – nem indithatunk, mert az sérti a kollektiv szerződést. Föl nem mondhatjuk a kondiciónkat, mert azt tömeges fölmondásnak minősiti az árszabály. Szabályszerü akciókat hiába kezdeményezünk, mert azt meg leszereli a bizottság. Hát mihez fogjunk akkor? Várjuk be, amig éhen pusztulunk?...
Ilyen szenvedelmes kitörések hallatszottak mindenfelé, de különösen a lapszedők körében, ahol – a bérek aranyparitását tekintve – a legnagyobb lecsuszás volt tapasztalható. Az izgalom napról-napra fokozódott, közben az indexszerü javitás is elmaradt és a lelkek háborgását nem lehetett már semmiféle igérettel lefékezni. Vészes gyorsasággal torlódtak egymásra az események...

Megindul a harc...
Április 7-én – egy hétfői napon – az Athenaeum személyzetének összes bizalmiférfiai monstre-küldöttség formájában fölkeresték a nyomda igazgatóságát, hogy a statisztikában kimutatott létminimum összegét követeljék hetifizetés gyanánt. A vezérigazgató és az igazgató távollétében a müvezetővel közölték kivánságaikat, aki azonban – hivatkozva az illetékesek távollétére – kereken visszautasitotta azokat. Minthogy ebben az üzemben már előfordult, hogy az illetékes faktorokat az alantasabb tisztviselők egyszerüen eltagadták a személyzet előtt, viszont azok komolyra fordult esetben percek alatt előkerültek, a fölizgult személyzet most is csak taktikázást látott a müvezető kijelentésében és ezért rövid terminusra szóló ultimátumot terjesztett elő a bérkövetelés teljesitésére nézve.
Közben a szervezet hivatala tudomást szerezvén az eseményről, azonnal kiküldte két delegátusát a nyomdába, hogy ott hozzák rendbe a dolgokat. Azok meg is érkeztek idejében és tárgyalásba bocsátkoztak az összes bizalmiférfiakkal. Hosszas kapacitálás után meg tudták azokkal értetni, hogy a munkát nem szabad beszüntetni, mert ez sulyos casus belli-t teremthet a munkaadók szemében, akik ugyis fenyegetőztek már azzal, hogy egy lapbeszüntetés esetén – kizárják a munkásokat...
A bizalmiférfiak hajlottak a szervezeti delegátusok érveire és megigérték, hogy lefékezik a személyzet izgalmát. Erre a delegátusok megnyugodva távoztak. A bizalmiférfiak bementek a munkatermekbe és közölték személyzeteikkel a delegátusok üzenetét. Ám az izgalom ekkor már forrpontra emelkedett. Itt már nem használt a bizalmiférfiak kapacitációja. Az Est és a Magyarország személyzete abbahagyta a munkát és eltávozott a nyomdából. Távozásuk közben csatlakoztak hozzájuk a Monotype-szedők is. Ellenben a többi osztályokban a személyzetek folytatták a munkát.
E jelenet után már drámai gyorsasággal peregtek le a további események...
A Főnökegyesület ugyszólván percek alatt – telefon utján – adta le az avizót az összes nappali lapnyomdáknak, hogy a személyzetüket azonnal zárják ki. Egyetlen lapnak sem szabad megjelenni. Ezek a személyzetek, amelyeknek halvány sejtelmük nem volt az Athenaeumban lejátszódott eseményekről, érthető megdöbbenéssel fogadták a kizárást. De ez a döbbenet csak percekig tartott. Mert rövid idő mulva minden lapszedőből kitört az elkeseredés, a dac, a harci elszántság, a visszafojtott indulat és bizony nem igen akadt olyan közöttük, aki az Athenaeum két lapszemélyzetének eljárását haraggal kritizálta volna.
A közös bajban egy csodálatosan meleg, testvéri érzés forrasztotta egybe ezeket a vérig keseritett embereket. A szervezet helyisége lassan-lassan megtelt a kizárt lapmunkásokkal. A nagyterem, a folyosók, sőt az iroda is zsongott a fölzarándokló emberseregtől és – csodák csodája – sehol egy szomoru, lehorgasztott fej, sehol egy kétségbeesett pillantás. A szemek tüzben égnek, sugaraik harci elszántságot tükröznek vissza és mindenhol éles kritikák hangzanak a nyomdásztörténelemben páratlanul álló kizárás ténye fölött.
Ugyszólván percek alatt terjedt el a hire a kizárásnak és az éjjeli lapszedők már csak a forma kedvéért kisérlik meg, hogy a munkát fölvegyék. Persze, hiába, mert a kizárást az éjjeli lapok is végrehajtották. Este 6 órára már minden lapmunkás tisztában van a munkaadók hatalmi tényével. A lapok bizalmiférfiai komoly beszélgetésekbe merülnek egymással és szőnyegre kerülnek mindazok a fölgyülemlett keserüségek, amelyek ezt a harcot fütötték és végül kirobbantották. Majd jogi viták hallatszanak, amelyek azzal a megállapitással végződnek, hogy a munkaadók sokkal sulyosabban sértették meg a kollektiv szerződést az összes lapmunkások kizárásával, mint az Athenaeum lapszemélyzetei a munkabeszüntetéssel. És hamarosan kialakul a fölfogás egységesen, minden nézeteltérés nélkül: hogy a kizárt munkások most már mindaddig nem mehetnek vissza az üzemekbe, amig e kirobbant harc kórokozóját meg nem szüntetik a munkaadók, vagyis: amig gyökeres alapbérrendezést nem adnak az összes nyomdai munkásoknak...
*
A szervezet vezetője közben megállapodott a Főnökegyesület egyik elnökével, hogy kedden, tehát április 8-án, a két szerződő fél képviselői tanácskozásra üljenek össze.
A Népszava, amelynél természetszerüen szó sem lehetett kizárásról, rendes időben készült megjelenni. Ám amikor a lap már félig elkészült és a személyzet megtudta az addigi események pontos történetét, spontán elhatározásból beszüntette a munkát. Ezzel kettős célt kivánt szolgálni: egyrészt a kizárt lapszemélyzetekkel szemben akart forró szimpátiájának kifejezést adni, másrészt a Népszava szünetelésével is elő akarta mozditani a másnapi békés megegyezést a munkaadókkal. Igy hát április 8-án a munkások lapja sem jelent meg. Ellenben a munkaadók az alábbi plakátot ragasztatták ki – minden akadály nélkül – a főváros hirdetőoszlopaira:
Miért nem jelentek meg a napilapok?
A fővárosi nyomdaiparon belül a munkaadók és munkások közt való viszonyt a mindkét fél szabad egyezkedése alapján létrejött kollektiv szerződés szabályozza. E szerződés szerint minden belőle eredhető vitás kérdésnek, igy esetleges bérköveteléseknek eldöntésére is egyedül a munkaadók alulirt képviseletének és a munkások szakszervezetének kiküldötteiből alakult békéltetőbizottság jogosult.
Minthogy a hirlapnyomdák munkásságának egy része az utóbbi időben jogosulatlan követeléseknek a kollektiv szerződés által létesitett, egyedül illetékes fórum megkerülésével, tehát jogosulatlan módon próbált érvényt szerezni, a hirlapkiadók a mult év végén egyértelmüen arra a megállapodásra jutottak, hogy minden olyan esetben, midőn a munkások valamely jogosulatlan követelés kierőszakolása végett bármely napilap megjelenését lehetetlenné tennék, politikai szinezetre és pártkülönbségre való tekintet nélkül valamennyi politikai napilap beszünteti megjelenését mindaddig, mig annál az ujságnál, mely a nála történt munkabeszüntetés miatt meg nem jelenhetett, a munkásság a szabályos, szerződéses munkát ismét föl nem veszi.
Itt jegyezzük meg, hogy a hirlapnyomdák munkásai az indexszerü emelkedésen kivül életszinvonaluk emelésére külön pótlékot élveznek, tehát munkabérük nemcsak az árak emelkedésével arányosan emelkedik hétről hétre, hanem azon tulmenően is javul a munkásság helyzete.
Mégis megtörtént a mai délelőtt folyamán az, hogy az Athenaeum hirlapnyomdájának munkásai a szerződéses fórum megkerülésével béremelést követeltek és követelésük teljesitésére ultimátumszerüen félórai időt adtak. Ezen a félórán belül a jogosult fórumok közbeléptek, a munkásság illetékes képviselete, a szakszervezet határozottan elitélte a szerződésszegő eljárást és a munka folytatására utasitotta a sztrájkkal fenyegetőket.
Ennek ellenére az Athenaeum hirlapnyomdájának munkásai elvonultak és a kollektiv szerződés megszegésével és saját szakszervezetük dezavuálásával sztrájkba léptek.
Ilyen körülmények közt beállott a hirlapkiadók közt létrejött megállapodás végrehajtásának jogi esete, és a budapesti hirlapkiadók szindikátusa kénytelen volt a grafikai és rokoniparosok főnökeinek testületét megkeresni mindazoknak az intézkedéseknek megtételére, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a napilapok megjelenése szüneteljen mindaddig, mig teljes biztositékot nyerünk arra, hogy hasonló esetek megismétlődése lehetetlenné válik. Eljárásunk megitélését bizvást rábizzuk a közvélemény igazságérzetére.
Itt olyan munkaanarchiával állunk szemben, amely lábbal tiporja a szerződés szentségét, önkényesen fölforgatja a munkaadók és munkások egyező akaratából létesült jogviszonyt és amelyet maga a munkások szakszervezete is kénytelen volt elitélni. Mi tehát az állam rendjét és a társadalom békés egyensulyát védjük meg, midőn szolidárisan ellene szegezzük a rendbontó kisérletnek a mi egyöntetü ellenállásunkat.
Bizunk benne, hogy a közvélemény teljes rokonérzéssel fogja jogos álláspontunkat támogatni.
Budapest, 1924 április 7.
Budapesti napilapok                                                              Magyarországi Grafikai és   
szindikátusa                                                                Rokoniparosok Főnökegyesülete
Április 8-án összeült a közös tárgyalóbizottság, ahol a munkások képviselői kijelentették, hogy bár az Athenaeumban történt munkabeszüntetést elismerik szerződésszegésnek és azt el is itélik, de viszont kétségtelen és sulyosabb szerződésszegésnek tekintik a munkaadók által rendezett kizárást, amivel olyannyira elmérgesedett a helyzet, hogy ők lényeges alapbéremelés nélkül nem képesek most már a kizárt munkásokat visszavezetni a munkahelyekre.
A munkaadók naiv módon „mélységes megdöbbenésüknek” adtak kifejezést e fölfogás tolmácsolása fölött és azzal vádolták meg a munkások vezetőit, hogy most már azok is cserbenhagyták a szerződés szentségét. Végül a következő, irásba is foglalt, kijelentést olvasták föl:
„A Magyarországi Grafikai és Rokoniparosok Főnökegyesülete, mint egyik szerződő fél, várja hogy a másik szerződő fél, amelynek tagjai sulyos szerződésszegést követtek el a kollektiv szerződésen, az elkövetett szerződésszegés reparációjára milyen propoziciókat kiván tenni.”
Ezzel a tárgyaló felek elváltak. Az eznapra egybehivott főbizalmiférfi-értekezlet a legnagyobb megütközéssel fogadta a munkaadók magatartását, amelyet a szervezet vezetője tömör összefoglalásban a következőkben ismertetett: A munkaadók ragaszkodnak ahhoz, hogy előbb Az Est és Magyarország személyzete minden kikötés nélkül vegye föl a munkát és csak amikor ez megtörtént, hajlandók ők a kizárást megszüntetni. A munka nem indulhat meg előbb más lapoknál, mint azoknál, amelyek legelőször hagyták abba a munkát. Semmiféle béremelésről egyelőre beszélni nem lehet, mert – amint ők mondották – egy sulyos szerződésszegés nem jutalmazható béremeléssel.
Mindebből látható volt, hogy az elvakult munkaadói gőg még e sulyosan kritikus percekben sem látta át a helyzet igazi képét és most sem vette észre, hogy konokságával egy forrongó kráter szélén sétál.
A nyomdai munkások most már látták, hogy a kocka végkép el van vetve... A harc kemény és elszánt ütközetekhez fog vezetni. És ebben a fölfogásukban nem is csalódtak.
A Napilapok Szindikátusa ezek után szintén akcióba kezdett. Még az előző évben történt ugyanis, hogy egy kurzuslapnál a bizalmiférfi barátságos hangon fölkérte a segédszerkesztőt, változtatná meg az egyik cikknek eléggé otrombán hangzó cimét. A segédszerkesztő ezt megtagadta, a szedők tehát kiszedték az eredeti cimet, amely gunyosan sértő volt a munkásság egyik exponensére nézve. Mindazonáltal a segédszerkesztő denunciálására másnap a nyomda e lap bizalmiférfiát minden indokolás nélkül az utcára dobta. Ez a példátlanul sulyos, szabálytalan és igazságtalan eljárás annyira fölháboritotta a személyzetet, hogy spontán elhatározással beszüntette a munkát.
Ennek az incidensnek kapcsán a lapok – de különösen a kurzuslapok – felhördültek és kórusban zengtek a „vörös terrorról”. Végül is – kellő propaganda után – a Napilapok Szindikátusa egy olyértelmü határozatot hozott, hogy amennyiben hasonló eset ismételten előfordulna valamelyik napilapnál, a Szindikátusban tömörült lapok megfogadják, hogy mindannyian egyidőben beszüntetik megjelenésüket, nehogy – egy ilyen munkásincidensből kifolyóan – egyetlen lap legyen kénytelen elszenvedni a kényszerü szünetelést, illetve a – konkurrenciát...
Erre a megállapodásra támaszkodva, zárták ki tehát a jelen esetben a lapszemélyzeteket. Voltak ugyan, akik vitatták, hogy az Athenaeum béremelési akciójából folyó sztrájk analóg lenne azzal az esettel, amely miatt a Szindikátus ezt a föntebbi határozatát meghozta, ám ezeket az aggodalmaskodókat hamarosan megnyugtatták. Sőt tovább is mentek egy lépéssel. Hamarosan huszmilliós pönálét kötöttek ki arra nézve, ha valamelyik lap megszegné a kizárási határozatot. Szent szövetségbe tömörültek tehát a legellentétesebb politikai irányzatokat képviselő lapok, hogy a munkások kenyérharcát egységesen letörjék... A Világ megfért a Szózattal, A Nép összeölelkezett a Pester Lloyddal és igy tovább. Egyetlen lapkiadó, egyetlen nyomdatulajdonos nem csodálkozott ezen. Legtermészetesebb dolognak tartották ezt a szövetséget. Csak később voltak más véleményen, amint az alább hamarosan ki fog tünni.
*
Április 9-én ismét megjelent a Népszava és részletes tudósitásban számolt be az eseményekről. A többi lapok kivétel nélkül állták a kizárási határozatot. Olyannyira a keblükön szorongatták egymást, hogy senki nem hihette valaha való ellenségeskedésüket.
Csak a munkások mosolyogtak ezen a dühösen szerelmes ölelkezésen. Ők tudták, mennyi ennek az igazi értéke...
Ezen a napon a Főnökegyesület és a Szindikátus együttes ülést tartottak, amelyen a profitféltés rémülete azt a gondolatot vetette föl: miként lehetne az összes lapoknak közösen egy napilapot kiadni? És itt megbizseregtették minden lapnak az érzékenységét. Csakhogy a nagy lelkesedést hirtelen lelohasztotta valami. A Szózat nem állt kötélnek. A jelenlevő főszerkesztő arra való hivatkozással, hogy ő társai nevében nem tudja garantálni a további szolidaritást, mert az egyedül megjelenő Népszava „mételyével” szemben nem látja elég ellensulyozásnak az esetleg kiadandó közös lapot, elhagyta az együttes ülést. A munkaadók és a lapkiadók le voltak sujtva, keserüségükben le is mondtak aznap arról, hogy a közös lapot kiszedjék...
A Szózat főszerkesztője pedig a nemzetgyülésbe sietett és ott tárgyalásba bocsátkozott fajvédő társaival. Este felé járt már az idő, amikor Gömbös Gyula, a Szózat szellemi feje fölkereste a Ház folyosóján Rothenstein Mórt, a nyomdászszervezet egyik exponensét, azt a kérdést intézve hozzá, van-e mód arra, hogy ők másnap reggelre megjelenthessenek a lapjukkal. Rothenstein, aki egymaga nem kivánt végleges választ adni, türelmet kért és azonnal fölhivta telefonon Wiesenberger Vilmost, a nyomdászszervezet vezetőjét. De ekkor már este 7 óra felé járt az idő. A termek már üresek voltak, csupán néhány vezetőségi tag volt még az irodában.
Wiesenberger, amikor a kérdést hallotta, nyomban azt felelte, hogy a Szózat megjelenésének nincsen semmi akadálya. És hozzátette: ha a rendes törzsszemélyzet nem lesz előkerithető, gondoskodik megfelelő idegen munkaerőkről. Rothenstein a választ továbbitotta és néhány perc mulva ujra telefonált Wiesenbergernek, hogy a személyzet összeállitásáról azonnal gondoskodjék, mert Gömbösék a lap megjelentetését végkép elhatározták.
Páratlanul érdekes jelenetek kergették egymást ezután. Az összes jelenlevő bizottsági tagok talpra ugrottak, hogy hozzálássanak egy komplett lapszemélyzet toborzásához. Lelkes izgalom fütötte őket. Olyan volt a helyzet, mint a háboruban, amikor a vezérség egy előnyös stratégiai pozicióhoz jut. Sietni kell, hogy az azonnal kihasználtassék. A vezetőség, amely látta a munkaadók csökönyösségét és a lapkiadók erőszakos és fortélyos összekovácsolását, a Szózat kiugratásával nagyszerü alkalmat talált a lapok „szent szövetségének” szétrobbantására. Egyébként is hire járt már előző napon, hogy a Szózat, A Nép, a Magyarság és a Világ szeretne kiugrani a kartelből. Mi sem természetesebb: ha ez bekövetkezik, vége a lapok ellenállásának. A munkások vezetőférfiai tehát minden erejükkel azon fáradoztak, hogy ezek a kiugrások megtörténjenek. Végre is a harc közepette minden vezérnek elsőrangu kötelessége és föladata – az ellenfél harcképtelenségének előmozditása.
Ez a fölfogás annyira természetes volt minden egyes vezetőségi tag előtt, hogy senkinek még csak egy pillanatra sem jutott eszébe a Szózat politikai hitvallása, fajvédő szerepe stb. stb. Ebben a percben a Szózat nem volt semmi egyéb, mint egy kedvező stratégiai pont, egy hatásosnak igérkező harci fegyver a szervezet számára, amellyel sulyos csapást mérhet az ellenfélre.
Ezt érezte most minden vezetőségi tag és ez villanyozta föl a tettrekészségüket. Hamarosan megállapodtak abban, hogy szükség esetén ők maguk is oda fognak állni a munkához, de – a Szózatnak reggelre meg kell jelenni. Azután lementek a Typographia irodájából a József-körut és Bérkocsis-utca sarkán levő „Miénk”-kávéházba, ahol lapszedők szoktak tartózkodni. És valóban találtak is gépszedőket, még hozzá a legképzettebb, a legkitünőbb gárdából valókat. A humoros a dologban csak az volt, hogy még véletlenül sem akadt közöttük rendezett vallásu... A véletlennek ez a pajkos játéka azonban csak éjjel, szedés közben derült ki. Ez érthető, mert hiszen előzően sem, akkor sem kutatta senki sem. Csak egy humoros kiszólás fedte föl ezt a rémes titkot – de éppen Gömbös Gyula, a hires fajvédővezér előtt. A tabló persze hatásos volt.
A gépszedők toborzása után megindult a hajsza rotációsgépmester és öntők után. A nyomdászszervezet vezetője rövid, de megfontolt parancsokat osztogatott erre nézve, amelyeket lelkes fegyelmezettséggel mindenki azonnal teljesitett. Küldöncök gyanánt futottak széjjel az emberek a szélrózsa minden irányába. Ki autón, ki kocsin, ki meg villamoson igyekezett a kijelölt helyekre. Attól függött, kinek milyen sürgős a teendője és milyen távolságra igyekszik.
Mindez olyan bámulatos gyorsasággal történt, hogy amikor e sorok irója az első transzporttal odaérkezett a Stádium-nyomdába, ahol a Szózat készült, a portás még nem tudott semmiről és igy vonakodott a nyomdahelyiséget fölnyitni és a szedőgépeket befüteni. A szomszédban vacsorázó Zsilinszky főszerkesztőnek kellett intézkednie ezirányban.
Közben azonban nagyon érdekes komplikációk merültek föl. Amikor a gépszedők nekivetkőztek a munkának, meglepődve tapasztalták, hogy a szedőgépekből hiányzanak a dugattyuk és a szóközi ékek. Ezek nélkül pedig a gépek hasznavehetetlenek. Először mindenki azt hitte, hogy csak véletlen müve az egész és a házbeliek hozzáláttak e géprészek kereséséhez. De sehol nem találták azokat. Most már nyilvánvaló volt, hogy itt valaki vagy valakik szabotázst követtek el. Egyik szedő autón elrobogott a müvezető lakására, aki azonban nem volt odahaza. Az igazgatónál ugyanez volt a helyzet. Most már gyanus volt a dolog, annál is inkább, mert e sorok irójának eszébe jutott, hogy az odaérkezés alkalmával az ifjabb Zsilinszky, aki a nyomda vezérigazgatója, neki olyasfélét mondott, hogy ő nem tud semmit a Szózat megjelentetéséről és nincs is szüksége az idegen szedőkre. Csak a közben odaérkező idősebb Zsilinszky, a Szózat főszerkesztője, akadályozta meg erre a kijelentésre az idegen szedők eltávozását. Kivánságára az egész trupp átment a nyomdával szemben levő kantinba, hogy ott bevárja a további intézkedéseket, amelyeknek foganatositásához Gömbös Gyulára volt szükség.
Gömbös hamarosan meg is érkezett és nyomban áthivatta a szedőket, akikkel későbben közösen tárgyalta meg, miképen lehetne a Szózatot a használatlan gépek ellenére is kiszedni. Közben pedig az történt, hogy az ifjabb Zsilinszkyvel Gömbösék csunyán összevesztek, mert az Janovits Ferenc igazgatóval együtt a Főnökegyesülettel és a lapszindikátussal tartott és nem akart a Szózat megjelenésével a kartelból kiugrani. Ezért voltak a dugattyuk és az ékek elrejtve. Az összeveszés után az ifjabb Zsilinszky Janovits-csal együtt elkeseredetten távozott. A rendelkezést Gömbös vette át.
Egységes volt a vélemény, hogy a lapot kézzel kell kiszedni. Nem akadt egyetlen szedő, aki tágitott volna. Általános volt a vélemény, hogy a Szózatnak – minden poklokon keresztül – reggelre meg kell jelennie. Csakhogy már 10 órára járt az idő. Közben az is kiderült, hogy bár vannak megfelelő számban kenyérirással megtelt szekrények, de nincs egyetlen sorzóvas. Azokat is eldugták a titkos kezek...
Ezen való tanakodás közben odaérkeztek Wiesenberger Vilmos és Rothenstein Mór, akik nyomban intézkedtek, hogy a Világosság-nyomdából hozzanak 20 sorzót és annyi dugattyut, amennyit ez a nyomda nélkülözni tud. És nem telt bele egy félóra, ott voltak a sorzók és hoztak három dugattyut is.
Most már lázas tempóban indult meg a munka – kézzel és gépen. A szedők olyan lelkesedéssel és ambicióval szedtek, mint még sohasem. Mindegyik ugy érezte, hogy most szent kötelességet teljesit a harcban álló nyomdai munkássággal szemben. És mert valahogyan hire futott ennek a dolognak, egyre-másra érkeztek az éjjel folyamán szedők, akik mindannyian fölkinálták önzetlen szolgálatukat. Amikor már fölösleges volt a segitség, azt kérték az odaérkezők, hogy legalább csak néhány sort szedessenek velük, mert büszkék lesznek, ha valaha elmondhatják, hogy e harci ténynél ők is közremüködtek. Kivánságuk sok-sok megértéssel – teljesittetett.
Éjjel 2 óra felé odaérkeztek majdnem az összes Népszava-szedők, akik magukkal hoztak még hat dugattyut, amelyek a Népszava kiszedése után fölszabadultak, most már az összes szedőgépek üzemképesek voltak. De azért kézzel is szedtek tovább, mert bizony nagy volt az elmaradás, azonkivül 16 oldalas lappal kellett reggelre kirukkolni.
Gömbös és Zsilinszky nagy gyönyörüséggel szemlélték a szedőknek ezt a lázas, lelkes munkáját. Bámulták azt a nagyszerü fegyelmet, amellyel most mindenki egyetlen célt akart szolgálni... Gömbös ezt az elragadtatását nem is rejtette véka alá és ekkor pattant ki – nagy derültség közben –, hogy a fajvédőlapot e kritikus órákban csupa szemita szedi...
Késő éjjel volt már, amikor Gömbös és Zsilinszky elhagyták a nyomdát, abban a biztonságos érzésben, hogy most már a Szózat megjelenése befejezett tény. Távozásuk előtt Gömbös ismételten megköszönte e sorok irójának azt a példás energiát, amely az ő lapja megjelenését – minden akadályon keresztül – lehetővé tette és egyben megjegyezte, hogy figyelmessége jeléül fogadják a szedők szivesen azt a 40 liter bort, amely a kantinban rendelkezésükre áll. Tudomásul vettük ezt azzal a megjegyzéssel, hogy:
– Ez nagyon kedves, de ide ma be nem hozható egyetlen korty bor. Itt ma nemcsak dolgoznak, de egyben harcolnak is a munkások a maguk nagy igazságáért és ilyenkor inni nem szabad...
Gömböst láthatóan frappirozta ez a kijelentés és nem is kivánt pörbe szállni ezzel a fölfogással. Meleg kézszoritás után eltávozott. Megemlitésre érdemes az is, hogy a szedők a lap kiszedése után sem vették igénybe a 40 liter bort, noha tetszett nekik Gömbösnek ez a figyelmessége.
Reggel 6 óra után, amikor már a szedők az utolsó sorokat szedték, kinos incidens támadt, amelynek majdnem sulyossá vált a kimenetele. Az történt ugyanis, hogy váratlanul betoppantak a nyomdába ifjabb Zsilinszky és Janovits. Az előbbi egy plakátot mutatott a szedők felé, amelyen a következő szöveg volt:
A grafikai főnökegyesület határozata értel-
mében minden üzemben szünetel a munka.	
Azután igy szólt:
– E határozat értelmében fölszólitom az urakat, hogy azonnal szüntessék be a munkát és hagyják el a nyomdahelyiséget.
Pillanatnyi kinos csönd. Azután egy hevesebb természetü szedő odaugrik Zsilinszky elé és a legélesebb hangon rátámad:
– Kicsoda maga? Mit keres itt? Miért nem mutatkozik be?...
Már-már fenyegető volt a helyzet. Zsilinszky krétafehér arccal meredt a fenyegető állásba helyezkedő szedőkre. Végül e sorok irója odasietett a veszekedés helyére és hallgatásra birta a hangosan pörlekedő szedőt, azután Zsilinszkyhez fordult:
– Kérem, itt senki nem hagyja el a helyét. Mi ide lettünk rendelve és ki fogjuk szedni a lapot. Ha pedig az uraknak valami hatásköri vitájuk van, azt intézzék el egymás között, ahhoz nekünk semmi közünk. Ismétlem: innen nem távozik senki.
– Akkor kénytelen leszek karhatalmat igénybe venni.
– Amint parancsolni méltóztatik.
Erre Zsilinszky az izgalomtól remegve, sarkon fordult és elhagyta a szedőtermet. Janovits pedig szánalmas ábrázattal utána kullogott. Egynéhány perc mulva a lap is ki volt szedve és igy a szerelő rögtön kivette a szedőgépekből a dugattyukat, hogy visszavihesse azokat a Világosság-nyomdába, ahol azokra egy óra mulva már szükség volt, mert a nappali személyzet reggel 8 órakor munkába állt. Amikor a szerelő összepakolt már mindent és a kapun távozni akart, a portás visszaküldte.
– A vezérigazgató ur – mondotta – lezáratta a kaput és parancsára egyelőre senki nem hagyhatja el az épületet.
A szerelő azonban nem volt hajlandó megijedni és mivel azonkivül is temperamentumos legény, rárivallt a portásra:
– Ha azonnal ki nem nyitja a kaput, kettéhasitom a fejét!
Ez hatott. A kapu rögtön kinyilt.
Ezek a kinos incidensek azonban arra késztették a szerkesztőséget, hogy azonnal fölhivják telefonon Gömböst és közöljék vele a történteket. Gömbös visszaüzent, hogy azonnal megérkezik.
Közben visszaérkezett az ifjabb Zsilinszky egy csomó rendőrrel és két fogalmazóval. A rendőrök a kapu alatt, valamint a folyosón foglaltak helyet, a fogalmazók pedig Zsilinszkyvel együtt fölmentek a szerkesztőségbe. De egyéb nem történt.
Pár perc mulva beüzent a portás nagykegyesen, hogy most már, aki akarja, elhagyhatja az épületet. Csakhogy ezek után senki nem akart távozni. Mindenki arra volt kiváncsi, vajjon a rendőrség meg fogja-e akadályozni karhatalommal, hogy egy üzemben serényen folyjon az alkotó munka... Persze, egészen más történt.
Megérkezett Gömbös, aki hálásan megköszönte, hogy az ad hoc személyzet nem hagyta magát leterrorizálni a fiatalabb Zsilinszkytől, hanem zavartalanul kiszedte a lapot. Majd megbotránkozott azon, hogy rendőrök vonultak be az épületbe. És mikor a szedők azt mondták, hogy ők nem szeretnének a rendőrök sorfala mellett eltávozni az épületből, Gömbös kisietett a folyosóra és csak ennyit mondott a rendőröknek:
– Abtreten!
Rögtön tiszta lett a levegő és a kemény munkát végzett elitcsapat mosolyogva hagyta el a munka és a harc szinhelyét... Egy félóra mulva már jótorku rikkancsok futottak szerteszéjjel az aznapi 16 oldalas Szózattal.
A szervezetben leirhatatlan örömet keltett ennek az egyébként egyáltalában nem szeretett lapnak a megjelenése és ezt az örömet tetézte az a hir, hogy a délelőtt folyamán a rendes törzsszemélyzet már szedte A Nép-et is. Most már tehát három napilap jelent meg a kartel legnagyobb rémületére: a Népszava, a Szózat és A Nép. Azonkivül erősen ingadozott már a Magyarság és a Világ is.
Természetes: amilyen nagy volt az öröm a munkások körében, olyan arányu volt az elkeseredés a tulsó parton. A munkaadók nagy fölháborodással tárgyalták az esetet és igyekeztek mindenfelé befeketiteni a szervezetet, valamint annak vezetőit, akik szerintük „összeölelkeztek” Gömbösékkel. Persze, amig ők „ölelkeztek” Gömbösékkel, illetve a Szózattal, addig ez nem volt dehonesztáló, ellenben most, amikor a Szózat faképnél hagyta őket, rögtön pereat!-ot kiáltottak mindenkire, aki e lappal szóbaállt. Pedig nem történt egyéb, mint hogy a szervezet gondoskodott a Szózat előállitásáról, aminthogy gondoskodott volna bármely más lap kiszedéséről is, ha arra módja lett volna.
*
Kizárták tehát az összes nyomdai munkásokat. Ezzel a határozattal akarták lehetetlenné tenni, hogy a dolgozók nagy tömege hathatósan támogathassa a kizárt lapmunkásokat. A kizárást április 11-én végre is hajtották.
Április 11-én a nyomdatulajdonosok hozzáláttak a szindikátus által kiadott Magyar Sajtó kiszedéséhez. Vagy 70 kisprincipálist toboroztak össze erre a célra, akik napi 200.000 korona fizetést kaptak ezért a lapszedésért és a tetejébe potya vacsorát, szivart, cigarettát. De voltak állitólag olyan nyomdatulajdonosok is, akiknek több millió koronát sikerült kicsikarniok a kizárás fejében. Ez a lap 12-én meg is jelent. Vezércikkében alaposan kicsavarta a nyakát az igazságnak és igy törekedett a közvéleményt és a hatóságokat megnyerni a maga álláspontjának. A munkások szerződésszegésével házalt, de nagy óvatossággal hallgatott arról, hogy a kizárással a munkaadók sokkal sulyosabb szerződésszegést követtek el.
Erre a vezércikkre a szervezet vezetősége a következő plakáttal felelt:
Budapest közönségéhez!
A budapesti polgári napilapok együttes kiadásában ma megjelent Magyar Sajtó cimü napilap első számában „A magyar olvasóközönséghez!” cimü tájékoztató közleményében azt állitja, hogy a budapesti napilapok személyzetei azonositották magukat az egyik hirlapnyomda sztrájkba lépett személyzetével és ezért a Budapesti Napilapok Szindikátusa és a nyomdafőnökök képviselete kénytelen volt a többi összes napilapok munkásait a munkából kizárni.
Minthogy ez az állitás a tényállással merőben ellenkezik és a jóhiszemü közönség félrevezetését célozza, kötelességünk az igazság ilyen tudatos elferditésével szemben mindenkivel tudatni, hogy a kizárás az emlitett lapszemélyzet munkabeszüntetése után nyomban következett be, még mielőtt a napilapok munkásságának módjában lett volna megnyilatkozni. Tetézték ezt az eljárást azzal, hogy pénteken reggel mintegy négyezer – nem napilapoknál – békésen dolgozó munkást is az utcára tettek ki.
Ismételten megállapitjuk tehát azt a tényt, hogy a Magyar Sajtó erre vonatkozó közlése nem egyéb az igazság tudatos elferditésénél és arra szolgál, hogy a nagyközönséget félrevezesse.
A Magyar Sajtó közleményének további részében azt mondja, hogy „a politikai napilapok együttes vállalkozása közös védekező fegyver a munkásságból kiindult jogfosztó, szerződésszegő, az állam rendjét és a társadalom gazdasági egyensulyát fölforgató eljárással szemben”.
Ez idézetben foglalt hangzatos jelzőkkel szemben megállapitjuk, hogy a nyomdai munkásság nem kiván egyebet, mint becsületes munkája után tisztességes megélhetést és a Miklós Andorok által a nagyközönségre átháritott terhekből néhány morzsát.
Mindenkinek szabad elbirálására bizzuk, hogy vajjon ez a mindenképen jogos és emberileg természetes törekvés az állam rendjének megtámadását és a társadalom gazdasági egyensulyának fölforgatását jelenti-e?!
A nyomdászok szakszervezetének 
vezetősége.              
Sajnos, e plakát kiragasztása nem sikerült olyan simán, mint a munkaadóké, mert itt a főpolgármesteri hivatal egyszerüen megtagadta a kiragasztási engedélyt. De azért a lelkes nyomdászok módját ejtették a terjesztésnek. Kávéházakban, éttermekben és üzletekben függesztették ki.
Általában mondható, hogy a küzdelem most már szenvedelmes gyülölettel folyt tovább. A Szindikátus még a lapkihordókat és rikkancsokat is terrorizálta, amelynek beszédes bizonysága az alábbi körlevél:
Tisztelt Bizományosunk!
Szives tudomására adjuk, hogy a Budapesti Napilapok Szindikátusából a tegnapi nap folyamán a Szózat, A Nép és a Népszava kilépett. Minthogy ezen eljárásukkal a Budapesti Napilapok Szindikátusában tömörült többi lapok érdekeit sértik, közöljük, hogy amennyiben ön a sztrájk ideje alatt a fönti lapokat árusitja, ugy a Szindikátus által most kiadandó ujság, valamint a sztrájk megszünése után az összes napilapok árusitását megvonjuk öntől. Megjegyezzük, hogy folyó hó 12-től, szombattól kezdve a sztrájk megszünéséig a Szindikátus egy Magyar Sajtó cimü napilapot ad ki, melyből megfelelő példányszámot küldünk önnek. Kérjük ezt rendesen árusitani, de természetesen a makulatura itt sem lehet 10 százaléknál nagyobb.
Figyelemreméltó még ebben a körlevélben az is, hogy szándékosan sztrájkot emleget, nem pedig kizárást.
A hirlapterjesztő munkások azonban nem vették nagyon tragikusan ezt a figyelmeztetést és továbbra is kihordták az indexre tett lapokat. Azonkivül a vezetőségük utján fölkeresték a nyomdászszervezetet és bejelentették teljes szolidaritásukat a nyomdai munkássággal, aminek természetes folyománya volt, hogy – nem hordták ki a Magyar Sajtót.
A munkaadók közül akadtak néhányan – talán 15-en –, akik nem tudtak a hamisitatlan nyomdászvér parancsának ellenszegülni és ezért – nem zárták ki munkásaikat. Ezek nem tudták belátni, miért kell nekik a nagytőke érdekeit annyira alátámasztani, hogy ők maguk is elvérezzenek. Ezeket a nyomdákat a Főnökegyesület „röpülőbizottságai” külön-külön fölkeresték és részint szép szóval, kérleléssel, részint pedig a leghatásosabbnak igérkező fenyegetésekkel igyekeztek rábirni a kizárás végrehajtására. Ezt a fáradozásukat azonban nem sok siker koronázta...
*
A három napilap megjelenését a főnökök és a lapszindikátus által kiadott Magyar Sajtó és Ungarische Presse – amely utóbbit 13-án jelentették meg a német olvasók számára – egyáltalában nem tudták ellensulyozni; a kormány által hivatalosan kiadott Reggeli Hirek és Esti Hirek pedig még csak komolyan számba sem vétettek az olvasóközönség részéről. Ez magyarázza, hogy a Népszava, a Szózat és A Nép óriási példányszámban keltek el.
Az sem érdektelen, hogy amikor a vidéki lapkiadók tapasztalták budapesti nyomtatványoknak vidéken történt megrendelését és elkészitését, nyomban hozzáláttak lapjaiknak a fővárosban való terjesztéséhez. És bizony ezeknek a vidéki lapoknak is volt kelendőségük.
Mindezek a körülmények azonban iszonyu rémületet váltottak ki a lapszindikátusi kutyaszoritóba került, tőkeszegényebb fővárosi laptulajdonosokból. Ezek – nem minden alap nélkül – attól féltek, ha a kizárás elhuzódik, az olvasóközönségük elpártol tőlük, az elszenvedett anyagi veszteség pedig a tönk szélére juttatja őket.
A kizárás tartama alatt a kormány nem mutatott hajlandóságot semmiféle pártoskodó beavatkozásra. Ennek azonban nagyon érdekes oka volt. Tudniillik erre az időre esett az ország gazdasági szanálására vonatkozó törvénytervezet benyujtása a nemzetgyülésen és mivel ez vészesen sulyos rendelkezéseket tartalmazott, amelyet az egész ellenzék kiméletlen kritikával támadott, a kormánynak nem volt érdeke, hogy ezek az elhangzott biráló beszédek minél nagyobb publicitást nyerjenek... Egyenesen örülnie kellett a sajtó némaságának.
Igy tehát érthető, ha az ellenzéki lapok tulajdonosai közül éppen Rassay Károly nemzetgyülési képviselő volt az, aki április 14-én azzal a kéréssel fordult ugy a Grafikai Főnökegyesülethez, mint a nyomdászszervezethez, hogy képviselőik utján kiséreljék meg – az ő közvetitésével – a békés kibontakozást. Ez elől egyik fél sem kivánt elzárkózni és igy még aznap délután lefolytatták tanácskozásaikat Rassay elnöklésével a lapszindikátus helyiségében. A tárgyaláson megjelentek munkás részről: Wiesenberger Vilmos, Rothenstein Mór, Göncz Mihály, Gyürey Rudolf, Guttmann Jakab és e sorok irója. A munkaadók részéről: Schwarcz Félix, Péter Jenő, Székely Artur és Markovits Kálmán. Ez az egyenlőtlen számarány is idegesitően hatott.
A tanácskozás hangja szenvedelmes, sőt éles volt. A munkaadók képviselői nem tudták leplezni, hogy a Szózat és A Nép kiugrasztása a szindikátusból – nagyon sulyos sebet ütött a szivükön. A munkásság képviselői pedig büszkén vállalták e stratégiai lépés apaságát, ami még jobban fölizgatta a munkaadókat. Tetézte mindezt az a körülmény, hogy a munkások képviselői – 50%-os alapbéremelést követeltek és a kizárás idejének teljes megtéritését. A munkaadók viszont azon az állásponton voltak, hogy most béremelésről beszélni sem lehet, mert a munkásoknak előbb reparálni kell a kollektiv szerződésen esett sérelmet, vagyis, amint ők mondották: helyre kell állitani a szerződés szentségét. Háromórai éles – néhol egyenesen kinos hatásu – vita után a felek megegyeztek a következő formulában:
1. Jogfolytonosság. A szerződő felek által eddig kötött összes megállapodások továbbra is érvényben maradnak.
2. Mindenki elfoglalja eddigi munkahelyét, mindenkit vissza kell venni.
3. A munkafölvétel napján a békéltetőbizottság összeül a sztrájkoló személyzetek ügyében határozatot hozni.
4. A következő napon az árszabálybizottság összeül a következő napirenddel:
   a) A szakszervezet előterjesztése a bérkérdés rendezése tárgyában.
   b) A szakszervezet előterjesztése a kizárás tartamára igényelt bérek ügyében.
   c) A kollektiv szerződésnek a jövőre mindkét fél részéről való garantálása.
A szervezet vezetősége ezt a formulát még 14-én – hétfőn – este a főbizalmiférfiak elé terjesztette, amely éjjel 12 óráig elhuzódó, végtelenül szenvedélyes vita után azt 48 szóval 27 ellenében – elfogadta. Másnap tehát mindenkinek föl kellett vennie a munkát.
A főbizalmiakat az a belátás vezette e határozat meghozatalánál, hogy egy sikeres bérharc lefolytatása érdekében a nyomdai munkásságnak föltétlenül meg kell szabadulnia a szerződésszegés ódiumától. A kisebbségnek viszont az volt a véleménye, hogy a munkaadók bérjavitási igéretében nem lehet bizni és tehát addig nem szabad fölvenni a munkát, amig a munkaadók le nem kötik magukat fix megállapodás formájában az ezután nyujtandó béremelés mellett.
Hogy ez a fölfogás mennyire elhatalmasodott még a kizárt munkások tömegeiben is, arra nézve klasszikus bizonyságul szolgáltak azok a turbulens jelenetek, amelyek a főbizalmiülés után a szervezet helyiségében lejátszódtak. Százakra rugó tömeg várta a nevezetes ülés befejezését és amikor ezek az éjfélig izgalomban tartott emberek megtudták a szavazás eredményét, az ülésteremből kitóduló főbizalmiférfiakat és vezetőségi tagokat a legsulyosabb inzultusokkal illették.
– Nyomorultak! Eladtatok bennünket!
– A Miklós Andor szekerét toljátok!
– Le kell ütni ezeket a nyomorult árulókat!
Ilyen és hasonló sértések zudultak a főbizalmiak felé. Sőt egyik-másik elkeseredett nyomdász leköpte az elébe kerülő főbizalmiját. Csak nagyon nehezen ért véget ez a kinos incidens, mert a fölbőszült emberek még az utcára érve is, árasztották magukból a legkeserübb kifakadásokat.
A nyomdászok bámulatos szakszervezeti fegyelmét mutatta az a körülmény, hogy mindezek ellenére másnap, április 15-én, kedden mindenhol zavar nélkül fölvették a munkát. A kizárás befejezést nyert.
A munkaadók boldogságos érzéssel sóhajtottak föl és örömükben ugyancsak 15-én, délben ünnepélyes ülésre jöttek össze, ahol nagy cécó keretében berámázták az általuk előállitott Magyar Sajtó és Ungarische Presse „utolsó” számát, azonkivül a következő érdekes határozatot hozták:
A Magyarországi Grafikai és Rokoniparosok Főnökegyesülete kedden délben a Budapesti Napilapok Szindikátusának tagjaival együttes ülést tartott abból az alkalomból, hogy a nyolcnapos hirlapsztrájk befejeződött. Az ülés hálájának és elismerésének adott kifejezést a nyomdafőnökök iránt, akik önzetlenül és nagy áldozatkészséggel, nehéz éjjeli munka árán lehetővé tették a napilapokat helyettesitő Magyar Sajtó megjelenését. Az ülés keretében a Főnökegyesület elnöke bejelentette, hogy az Az Est lapkiadó rt. 5.000.000, a Légrády Testvérek 5.000.000 és Az Ujság rt. 2.000.000 koronával járult hozzá egy olyan főnökegyesületi alapitvány létesitéséhez, amely az egyesület főnöktagjainak a szakmában kiképeztetendő fiainak továbbképzésére, illetőleg az anyagilag rossz körülmények közé jutott munkaadótagok támogatására fog szolgálni.
E határozatban ismét „hirlapsztrájk”-ról beszéltek, mert a „kizárás” szótól irtóztak, mint ördög a tömjéntől. A későbbi események igazolták, hogy ezt az örvendezést egy kissé – elhamarkodták...
Még aznap, tehát április 15-én, délután összeült a békéltetőbizottság, hogy határozatot hozzon Az Est és a Magyarország személyzete ügyében. A tanácskozóterem izzott a lelki feszültségektől és ez később nagyon kellemetlen és kinos kirobbanáshoz vezetett. A beidézett személyzet egyik tagja csunyán összekapott az egyik munkaadó bizottsági taggal. Ebből botrányos jelenet származott, amelynek csak nehezen lehetett véget vetni. Végül az elnök kénytelen volt egy megnyugtató kijelentést tenni, ami azután a fölizgult személyzetet is lecsillapitotta.
Azután meghozta a békéltetőbizottság a maga határozatát, amely szerint a munkát beszüntető személyzetek minden egyes tagja 30.000 korona rendbirsággal sujtatott, de e birság levonása hat hónapra fölfüggesztetett. A bizalmiférfiak egy évre eltiltattak e tisztség viselésének jogától. Ezenkivül még azt is kimondta a békéltetőbizottság, hogy a Hirlapszedőkörnek azt a határozatát, amellyel egy, a közelmultban ugyancsak e lapszemélyzetekre a békéltetőbizottság által kivetett pénzbirságot ezeknek gyüjtés utján kivánta rendelkezésére bocsátani – a kollektiv szerződésbe ütköző cselekménynek tekinti.
Ez a békéltetőbizottsági határozat volt az utolsó akkordja a nyolcnapos kizárásnak... Ami ezután következett, az már uj fejezetét képezi történetünknek.

Kizárás után sztrájk
Nem a békéltetőbizottság megtorló határozata, hanem a munka pozitiv eredmény nélküli fölvétele határtalan izgalomban tartotta a nyomdai munkásságot. De ennek az izgalomnak a hatása alatt állott maga a tárgyalóbizottság is. És ha csupán érzelmi szempontok vezették volna a munkások megbizottait, kétségtelenül irtóztak volna a kizárt munkások leszerelésétől. Csakhogy nagyon sulyos taktikai szempontok parancsolták a munka fölvételét. Tudniillik nem lehetett letagadni, hogy jogilag a munkaadók kerültek fölénybe, mert az egész polgári közvélemény – beleértve a kormányt és hatóságokat is – föntartás nélkül elfogadta az ő érvelésüket, amely szerint a nyomdai munkásság – bár csak egy töredéke utján, de – fölbontotta a kollektiv szerződést. Ha pedig ők erre kizárták a nyomdai munkások összességét, ez nem volt egyéb, mint egy „szükséges” retorziója a szerződésszegésnek, amelyet ők a lapszemélyzetek soronkivüli béremelési akciói alkalmával, fenyegetésképen, már jóelőre beigértek. Szerződésszegést – szerintük – ők már azért sem követhettek el a kizárással, mert hiszen a munkások szerződésszegése fölboritotta, jogi szempontból ronggyá tépte a kollektiv szerződést, tehát nekik a kizárás idején már nem is volt mit megszegniük vagy fölboritaniok...
Ez az érvelés – bármilyen nyakatekertnek látszott is a munkások szemében – teljes elfogadásra talált a közvélemény és a kormány előtt is. Egészen kétségtelenné vált ilyen körülmények között a munkások megbizottai előtt, hogy e szerződésszegés ódiumától föltétlenül meg kell szabaditaniok a nyomdai munkásságot, ha csak nem akarnak a béremelési akció, az aranyparitásért meginduló küzdelem nyakába egy nagyon sulyos és a sikert kockáztató koloncot akasztani.
Ez a körülmény magyarázza meg a szervezet vezetőségének, valamint a főbizalmiaknak e kérdésben tanusitott magatartását. És még valami. A munkások tárgyalóbizottsága az április 14-iki tárgyalás alkalmával nyiltan, őszintén és határozottan bejelentette a munkaadóknak, hogy a nyomdai munkásság 50%-os alapbéremelést követel és enélkül nem hajlandó fölvenni a munkát. Ekkor azonban a főnökök megbizottai egy szóval sem mondták, hogy ők ezt a követelést megközelitően sem kivánják honorálni, hanem csupán azt jelentették ki, hogy ezt tárgyalási alap gyanánt fogadják el, ami – az általános gyakorlat szerint – nem jelenthetett mást, mint e követelésnek megfelelő, tehát összegszerüen megközelitő béremelés akceptálását.
A munkások tárgyalóbizottságát csupán az a körülmény idegesitette, hogy a munkaadók ennek ellenére vonakodtak a munka fölvétele előtt az általuk szándékolt béremelés nagyságáról vagy összegszerüségéről nyilatkozni. Persze, április 16-án ez a viselkedésük is magyarázatot nyert. Amikor ugyanis ezen a napon a tárgyaló felek összeültek, a munkaadói oldal napirend előtt olyan kérdéseket vetett föl, amelyek minden egyébre alkalmasak lehettek, csak éppen bérrendezésre nem. Végül mégis abbahagyták ezt a nyugtalanságot keltő szószaporitást és visszavonulást kértek ellenjavaslatuk megtárgyalása céljából. Példátlanul hosszu ideig: három teljes óráig tartott ez a tanácskozásuk, amely után a következő előterjesztést tették:
Május első hetétől kezdve – tehát csak két hét mulva – hajlandók 6, illetve 9 hónapon keresztül a hetifizetéseket havonta 10.000, illetve 17.500 koronával fölemelni, ami azt jelentette volna, hogy ily módon a nappali munkások 6 hónap mulva, a lapmunkások pedig 9 hónap mulva békebeli fizetésük 66%-át érik el. A kizárási időtartamra járó bér megfizetéséről egy szót sem ejtettek. Ellenben a javaslathoz hozzáfüzték, hogy ezt is csak akkor tudják garantálni, ha a szakosztályi értekezletük azt magáévá teszi.
Valósággal drámai jelenet következett ezután. A munkások előadója minden habozás nélkül kijelentette, hogy a munkásoldal ezt az előterjesztést kereken visszautasitja és még tárgyalási alapnak sem fogadja el.
Pillanatnyi siri csönd követte szavait. A munkaadók megtorpantak, mert eddig az volt a bevett szokás, hogy bármilyen javaslat érkezett egyik vagy másik oldal részéről, annak megvitatása mindenkor előbb külön tanácskozás tárgyát képezte. Most pedig a munkások előadója – minden külön megvitatás mellőzésével – kereken visszautasitotta ezt a javaslatot. A munkások képviselői most ezt természetesnek tartották, mert egyhangu volt közöttük a fölháborodás e javaslat miatt. Mindannyian becsapva érezték magukat. A munkaadók viszont annyira belelovalták magukat abba a furcsa tévedésbe, hogy a munkások a kizárás után nem fognak ujabb harcba bocsátkozni, hogy valósággal megdöbbentek ez egységes, spontán visszautasitás láttára. Ám ez csak pillanatokig tartott, mert elnökük csakhamar visszanyerte elvesztett szavát és kijelentette, hogy ők nem hajlandók további engedményekre.
Ezután a munkások néma csöndben fölállottak és hangtalan köszönéssel elhagyták a tanácskozás szinhelyét... A kocka el volt vetve.
A bizottság tagjai még az éjjel folyamán tanácskozásra ültek össze és elhatározták a legközelebbi teendőket. Röpiratot szerkesztettek „Budapest nyomdai munkásságához!”, amelyben tömör tájékoztatást nyujtottak a lepergett eseményekről. Ezenkivül egy „Megállapodás”-szöveget nyomattak, amelyet másnap minden egyes munkaadóhoz külön-külön kellett beterjeszteni elfogadtatás céljából. Végül a Népszava utján április 17-ére, másnap délelőttre ülésre hivták a főbizalmiférfiakat.
Ez a főbizalmiértekezlet felejthetetlen képet mutatott. Minden főbizalmiférfi fölajzott érdeklődéssel sietett pontos időben megjelenni. Az arcokon ott égett a türelmetlenség pirja, a gyanakvás, a bizalmatlankodás pedig haragos sugarakat lövelt a beesett, megtört szemek tükréből. Látszott, hogy senki sem remél semmi jót a vezetőség előterjesztésétől. A csöndes szemlélő nyilván észrevehette, hogy a munkaadók magatartása könnyelmüen szélnek eresztette egy ádáz harc bőszült furiáit...
Amikor Wiesenberger Vilmos, a szervezet vezetője megtette előterjesztését, amelyben vázolva az eseményeket, végül arra a konkluzióra jutott, hogy ezt a munkaadói javaslatot a szervezet vezetősége sem tartotta elfogadhatónak, miért is kereken visszautasitotta – a főbizalmiférfiak egy emberként pattantak föl helyükről és percekig tapsolták, éljenezték a vezetőséget... Azt a vezetőséget, amelynek ténykedésével egyetlen nyomdász nem rokonszenvezett a kizárás lezajlása óta.
Az értekezlet egyhanguan hozta meg ezután sulyos határozatát. Kimondta a sztrájkot mindazokra az üzemekre nézve, amelyek az alábbi „Megállapodás”-t nem fogadják el:
Megállapodás
A Magyarországi Nyomdai Munkások Szakszervezetével a mai napon a következő megállapodást létesitettem:
Az üzememben foglalkoztatott nyomdai munkásoknak 1924. évi április 14-én kezdődő hatállyal – az ezután bekövetkezhető indexdráguláson kivül – az eddigi fizetésekre a következő bérjavitásokat folyósitom:
a) Nem napilapoknál nappal foglalkoztatott szakmunkásoknak 	100.000 K	
b) Nappal készülő napilapoknál foglalkoztatott szakmunkásoknak 	120.000 K	
c) Éjjel és vegyesüzemben előállitott napilapoknál foglalkoztatott 
   szakmunkásoknak 	150.000 K	
d) Munkásnőknek ez összegek 	60%-át	
e) Segédmunkásoknak ez összegek 	65%-át	
Budapest, 1924 április 17.
Aláirás
Ezt a benyujtott megállapodásszöveget körülbelül 30 nyomda fogadta el. Ezekben zavartalanul folyt a munka tovább. De állami érdekekre való tekintettel nem szüntette be a munkát az Államnyomda személyzete sem. És minthogy a kizárással kapcsolatban a Stádium-nyomda már előzően kilépett a Főnökegyesület kebeléből, most sem lehetett más választása, mint ezt a megállapodásszöveget elfogadva, üzemében a munkát biztositani. Igy jelent meg a sztrájk kitörése után ismét három napilap: a Népszava, a Szózat és A Nép.
A sztrájk kitörésével roppantul fonák helyzetbe került a Napilapok Szindikátusa. Tisztára bérkérdésről lévén szó, amelyet különösen a lapok kiadói nem tartottak és nem tarthattak áthidalhatatlan kérdésnek, az ellenállás ereje alaposan megingott. Amig a kizárás ideje alatt a „szerződés szentsége”, a „polgári jogok fundamentuma”, a „helyreállitandó jogrend” stb. ürügye alatt „egységes polgári front”-ért kiáltozhattak a jóhiszemü közvélemény fülébe, addig most már – tisztára kenyérkérdésről, szimpla bérharcról lévén szó – nem találtak semmiféle elfogadható indokot a lapok szüneteltetésére nézve. De főként nem rémitgethették a félrevezetett közvéleményt holmi „bolsevista tendenciákkal”. És ez nagy baj volt számukra. Most már nyilvánvaló volt a profitvágy tultengése...
Ez a körülmény ingadozást teremtett a lapkiadók körében. Tetézte ezt ismételten az emlitett három napilap megjelenése. Nosza, gyorsan összehivták ismét a szindikátust, amelynek tagjaiba friss kitartást csöpögtettek. De hogy egészen biztosak legyenek a dolgukban, tehát ujabb határozatot provokáltak, amely szerint a lapok pönáléját – a szindikátusból való kiugrás esetére – fölemelték: 500 millió koronára... Ilyen horribilis összeg megállapitására azért volt szükség, mert napok választottak el a husvéti ünnepektől, ami bizony sulyos idegességet váltott ki az egyes lapkiadókból. Ez az ünnep mindenkor fényes kereseti lehetőséget biztositott a lapoknak és igy a busás hirdetési jövedelemnek, valamint a magasabb példányszámmal járó kereset elvesztésének veszedelme alapos kisértésbe vitte az egyes lapkiadókat. Ellenben az 500 milliós pönálé mégis megfékezte a nyugtalankodó profitvágyat...
Teljes tétlenséget azonban nem teremtett, aminek hatásai hamarosan mutatkoztak. Április 18-án a kereskedelmi kormány megbizásából Schilling Zoltán miniszteri tanácsos tárgyalásra hivta meg ugy a szakszervezet, mint a Főnökegyesület képviselőit. Ezen a tárgyaláson azonban sokkal jobban kiütközött a munkaadók leplezhetetlen gyülölete, semhogy megegyezésről komolyan beszélni lehetett volna. Szinte meglátszott rajtuk, hogy a tárgyalásokat minden módon huzni-halasztani szándékoznak, ezzel óhajtva megpuhitani a nyakaskodó munkásokat. Az elnöklő miniszteri tanácsos semmiféle befolyást nem tudott gyakorolni a tárgyaló felekre és igy a hosszadalmas vita végül a tárgyalás elhalasztásával végződött. A munkaadók ürügye az volt, hogy a szakosztályuktól fölhatalmazást kell kérniök a további engedékenységre. Kivánságukra a tárgyalások április 22-ére, husvét utáni keddre halasztattak.
A lapkiadók kétségbe voltak esve, de a magas pönálé megtette hatását. Kitartottak. Ám a nyomdai munkások sem mentek egy kis harci kedvért a szomszédba... Hallatlan, soha nem tapasztalt lelkesedés uralta a lelkeket. Az egész nyomdászság mintha egy szeretetteljes testvéri ölelkezésben forrott volna össze. A dolgozók fizetésük 10%-át juttatták el a szervezethez a sztrájkolók segélyezésére. De nemcsak a fővárosban, hanem a vidéken is. És megindultak az adakozások. Jómódu polgáremberek keresték föl a szervezetet, hogy kisebb-nagyobb összegeket bocsássanak a sztrájkolók rendelkezésére.
Kopott, nyütt ruháju, sőt toprongyos, de melegszivü proletárok hozták el gyürött ezreseiket a „nyomdászelvtársaknak”, akiknek győzelmétől függ – ugymond az egyik kedves, öreg bácsi – mindnyájunk előbbrejutása.
– Csak aztán kitartsanak ám! – mondotta még távozóban pajzánkodó biztatással. De mintha megbánta volna előbbi szavait, hamarosan hozzátette alázatoskodó tisztelettel:
– Hát persze, hogy kitartanak... Hiszen magukat ugy sem lehet legyőzni... Csak hát én is hozzá akarok járulni egy kevéskével a maguk győzelméhez... No, Isten velük, nyomdász elvtársak...
Meghatott, forró érzéssel nézett utána mindenki. Ez a töpörödött emberke nem is sejtette: mennyi harci elszántságot villanyozott bele a szivekbe. Akik hallották őtet, szájról szájra adták a szavait Pedig a pénztáros nagyon szerette volna visszaadni neki azt a 20.000 koronát, amit odavitt, mert látszott rajta, hogy nem sok fölösleges garassal rendelkezhet. De hát ki mert volna ilyen durván belegázolni egy kristálytiszta proletárlélek szent hevületébe?...
Ilyen jelenetek napról napra követték egymást, persze: más-más variációkban.
Ezenközben a politikai helyzetben olyan változások történtek, amelyek a kormány érdekeit – a kizárással ellentétben – a sztrájk ellen hangolták. Tudniillik a szanálási program vitája a nemzetgyülésben befejeződött és igy a kormány már nem félt a kellemetlen ellenzéki kritikától, amely a kizárás idején nélkülözte a kellő publicitást. Most már magának a kormánynak is szüksége lett volna a sajtóra, de meg a szanálási program végrehajtásával kapcsolatban – különösen a Nemzeti Jegybank fölállitásával, illetve annak részvénykibocsátási akciójával összefüggésben – oly nagy reklámra, hirlapi propagandára, sőt egyéb nyomtatványra lett volna szüksége, hogy egyenesen sulyos problémává fejlődött szemében a nyomdászsztrájk.
Ezek ellenére a husvét beköszöntött, anélkül, hogy a sztrájk ügyében változás történt volna. Csupán a lapszindikátus elnöke, Ágai Béla buzgólkodott csöndben a sztrájk megszüntetése érdekében. Még a husvét előtti szombaton érintkezést keresett Peidl Gyula nemzetgyülési képviselővel, a nyomdászszervezet egykori vezetőjével és őt kérte föl a béke közvetitésére. Peidl Gyula készséggel vállalta ezt a szerepet, ám ez a kisérlet nem vezetett eredményre, mert a munkaadók még mindig elég szükkeblüséget tanusitottak. Bár a közvetitő tárgyalások során a munkaadók lényeges módositásokat eszközöltek korábbi javaslatukon, az április 22-én lefolytatott közös tárgyalás alkalmával a munkások képviselői még maguk sem voltak abban a helyzetben, hogy a végső fokon fölkinált bértételeket kielégitőknek találhatták volna. De azért vállalták, hogy azt a megállapodástervezetet, ad referendum véve, a főbizalmiférfiak elé terjesztik.
A főbizalmiférfiak értekezlete április 23-án ezt a javaslatot elvetette és a harc további folytatása mellett foglalt állást.
Ez az állásfoglalás azonban nemcsak a munkaadókat konsternálta, hanem akcióra inspirálta magát a kormányt is. Április 24-én a szakszervezet és a Főnökegyesület szükebb vezetősége meghivást kapott a kereskedelmi miniszterhez. Ezen a közös tárgyaláson megjelentek munkás részről: Wiesenberger Vilmos, Göncz Mihály, Guttmann Jakab, Gyürey Rudolf, Rothenstein Mór és e sorok irója; munkaadói részről: Schwartz Félix, Péter Jenő, Székely Artur, Kellner Albert, Markovits Kálmán. Ott volt Schilling miniszteri tanácsos is. Az elnöklő Walko kereskedelmi miniszter azonban mindjárt bevezető beszédében elvétette a dolgát, mert meggondolatlan kijelentéseivel amig egyrészt dacos ellenállásra kényszeritette a munkásságot, addig másrészt lovat adott az amugy is fönhéjázó munkaadók alá, ami még jobban elmérgesitette a helyzetet...
A kereskedelmi miniszter beszédének lényege az volt, hogy ha másnap déli 12 óráig a felek nem tudnak megállapodásra jutni, a kormány „kénytelen lesz” erősebb rendszabályokhoz folyamodni. A szervezet vezetője erre – nem minden irónia nélkül – rögtön azt felelte, hogy a munkásság örömmel üdvözöl minden okos rendszabályt, olyat, amely alkalmas békét teremteni és a munkások megélhetését biztositani. Minden ezzel ellenkező rendszabályt – mondotta – teljesen elhibázottnak tart, mert abból minden egyéb, csak termelő munka nem fakadhat. E tárgyalás végén egyébként a munkások tettek bizonyos engedményt. A nappali munkásoknál lementek 90.000, a werkgépszedőknél 100.000 koronára. Ám mindez nem használt. A munkaadók, bizva ezekben az „erősebb rendszabályokban”, egy tapodtat sem voltak hajlandók kimozdulni elfoglalt poziciójukból, sőt odáig mentek, hogy a kormány képviselete előtt a legcsunyább módon megvádolták a főbizalmitestületet. Azt mesélték, hogy az akadályozza meg a békét, mert terrorizálja a vezetőséget és megakadályozza a tömegek szabad akaratmegnyilvánulását. Beszéltek még politikai tendenciákról, végül az elnökük kijelentette, hogy ha a nyomdai munkásság leszavazhatna, 85%-a elfogadná a munkaadók javaslatát. Hozzátette még: ha ebben ők tévednének, hajlandók azt a bérjavitást megadni, amit a kormány rájuk parancsol.
Április 25-én a főbizalmiférfiak elé került a kereskedelmi minisztériumban lefolytatott tárgyalás eredménye, illetve eredménytelensége; a főbizalmi testület erre a következő határozatot hozta:
A nyomdai munkások főbizalmitestülete 1924 április 25-iki ülésében megállapitja, hogy a főnökök javaslatát egyhanguan elvető április 23-iki állásfoglalása a sztrájkban álló nyomdai munkások összességének érzését és hangulatát fejezte ki. A főbizalmiférfiak megbotránkozással látják, hogy április 23-iki állásfoglalásuknak ugy a munkáltatók, mint alkalmi sajtójuk átlátszó célzatossággal olyan tendenciákat imputálnak, amelyek az igazi tömegakarat megnyilvánulásának elfojtását célozzák. E valótlan állitás megcáfolása végett a főbizalmitestület fölkéri a szervezet vezetőségét, hogy a munkáltatók javaslata fölött haladéktalanul rendelje el a sztrájkoló nyomdai munkások között a minden befolyásolhatástól mentes, titkos szavazást.
A vezetőség e határozat értelmében április 26-án elrendelte a munkaadók javaslata fölött a titkos szavazást. Ez a szavazás egyik legszebb fejezete volt ennek a hatalmas bérharcnak.
Már reggel 8 órakor sürü csoportok lepték el a Gutenberg-Otthon környékét, hogy mielőbb bejuthassanak a szavazóhelyiségekbe. Az egész vezetőség permanenciában volt, kiegészitve a főbizalmiak által delegált 12 tagu választást ellenőrző bizottsággal. Nagyszerü technikával még előző este olyan választási apparátust teremtett a vezetőség, amely valósággal meglepte az ott járt ujságirókat és a hatóság egyik képviselőjét. A legszigorubb pontossággal ügyelt mindenki arra, hogy a választás valóban titkos legyen és hogy szavazatának elkészitésénél senki befolyásolás vagy terror alá ne kerülhessen. A szavazóknak három termen kellett végigsétálni. Az elsőben megkapták választásra jogositó kartonlapjukat, a másodikban e kartonlap leadása ellenében megkapták szavazólapjukat a boritókkal és a harmadikban szavaztak. A Bérkocsis-utcai oldalon jöttek és a Sándor-téri oldalon távoztak a szavazók. Távozásuk előtt szavazatukat egy urnába dobták.
Érdekes látvány volt a szavazók fölvonulása. Komolyan, ünnepélyesen fogta föl mindenki ezt a szavazási aktust. A sztrájkolók mintha érezték volna, hogy most saját sorsukat kovácsolják... De a szemekben dacos elszántság lobogott. Soha még ilyen egységes nem volt a nyomdászok tábora. Amint jöttek sorra-rendre, nők, férfiak, öregek és ifjak: fegyelmezett egymásutánban, szinte hangtalanul adta le mindenki szavazatát. Csak a vezetőségi tagok tájékoztató megjegyzései törték meg az ünnepélyes csöndet:
– Erre tessék, szaktársak!
– Van ceruzája? Ha nincs: tessék!
És mindenki kézhez kapott egy ceruzát, ha ilyennel nem rendelkezett.
De időközönként nagyon megkapó és humoros jelenetek is váltogatták egymást. Sokan jöttek lázas izgalommal, bizonyos elfogódottsággal, sőt idegességgel is. Ezek persze félszeg helyzetbe kerültek, amikor a szavazóhelyiségbe léptek, mert ott abszolut nyugodtságot, udvarias fogadtatást és csöndet találtak. Ez zavarba hozta őket.
Egy nagyon idős nyomdai munkásnő azonban még a szavazóhelyiségben funkcionáló vezetőségi tagot is sulyos zavarba hozta. Amikor ugyanis belépett a szavazóhelyiségbe és kézhez kapta ceruzáját, tétován bámult a szavazólapra, majd töprengve nézett körül. Látszott rajta, hogy teljesen tanácstalan. Végre elszánta magát és odalépett a szavazást vezető bizottsági taghoz és hamisitatlan óbudai németséggel igy szól hozzá:
– Was muss i da mach’n?...
A bizottsági tag megmagyarázza neki.
– Abstimmen! – feleli. – Dös was i! Aba wie soll i dös mach’n’?
Végül kiderül, hogy nem tud magyarul olvasni, no meg a pápaszeme sincsen kéznél.
– Hát nézze, mutterkám – mondja neki a bizottsági tag –, az egész dolog nagyon egyszerü. Ha dolgozni akar, huzza ki ezt a sort, ha tovább akar sztrájkolni, huzza ki ezt a sort. Ennyi az egész.
– Na ja – feleli –, én akarsz dolgozni, de net mit a so a Lohn!... Dös nim i net an.
Mit volt mit tenni: a bizottsági tagnak kellett megmutatni, hogyan kell a javaslat ellen szavazni.
Voltak egyéb humoros megnyilvánulások is, amelyek azonban csak a szavazatok fölbontásánál derültek ki. Az utcán ugyanis több segédmunkás és munkásnő, akik nem voltak biztosak a dolgukban, egyes szakmunkásoktól kértek fölvilágositást arra nézve, miként kell leszavazniok. A legtöbbje ilyen feleletet kapott:
– Huzza ki az első sort. Ennyi az egész.
Ezek, persze, szót fogadtak és el sem olvasva a szavazólap szövegét, szolgai módon kihuzták az első sort. Ezt:
Szavazólap
Egészen természetes: ezek a szavazatok megsemmisittettek.
Dél felé már óriási tömeg szorongott a Bérkocsis-utcában. A rendőrség is kivonult és a vezető rendőrtisztviselő előbb fölment a szervezetbe megtekinteni a szavazást. Amikor azonban látta azt a fegyelmezett, pedánsan demokratikus megnyilvánulást, udvariasan elköszönt és lent az utcán intézkedett, hogy a Bérkocsis-utca ama részén szüneteljen a kocsiközlekedés...
A délelőtt folyamán megtudta a vezetőség, hogy a lent várakozó tömeg között néhányan az alábbi szövegü röpcédulát osztogatják:
Szaktársak! Szaktársnők!
Háromheti harc után munkaadóink még mindig nem akarják belátni, hogy a nyomdai munkásságnak joga van ahhoz, hogy a nyomdaiparból megéljen! A főnökök javaslata, mely alkalmas arra, hogy a nappali és a lapszemélyzetek közé éket verjen,
elfogadhatatlan!
A ti szavatokon mulik, hogy ez a merénylet ne sikerüljön és a nappali nyomdászok is megkapják a kért javitást ugy, amint ezt a lapszemélyzeteknek fölajánlották.
Több szaktárs.
Noha az agitáció mindenféle szavazás előtt egészen természetes és megengedett dolog, a vezetőség mégis arra szólitotta föl a röpiratosztogatókat, hogy szüntessék be agitációjukat. Ennek rögtön meg is volt a hatása.
A szavazásnak hire futott az egész városban. És amig a kereskedelmi minisztérium ugyszólván félóránként kért jelentést a szavazás eredményéről, ami a kormánykörök élénk érdeklődését mutatta, addig a polgárság köréből számosan személyesen keresték föl a szavazás szinhelyét, hogy nagyon érdekes formában juttassák kifejezésre a sztrájkolók iránti rokonszenvüket.
Az egyik ilyen jómódu polgárember a sztrájkolók közé vegyülve, rövid egy óra leforgása alatt 3 millió koronát osztogatott széjjel a családos sztrájkolók között. Egy másik pedig a közeli vendéglőben 7 hektoliter bort bocsátott a harcban állók rendelkezésére. Szavazás után sokan mentek oda egy-két pohár borra, de jellemző, hogy az adakozó nevét senkinek nem sikerült kinyomozni. Még a kocsmárosnak sem.
A szavazás eredményét legidegesebben a lapok szerkesztőségei lesték. Minden negyedórában csilingelt a telefon és senki nem győzte a sok ujságiró kiváncsiskodásának a kielégitését. Minden lapnyomdában estefelé begyujtották a szedőgépeket, mert biztosra vették, hogy a nyomdászok a sztrájk beszüntetése mellett fognak dönteni. De nem igy történt. Este ½8 órakor készült el a szavazatszámláló bizottság munkájával, amelynek eredménye a következő volt:
Leszavazott 2941. A javaslatot elvetette 2703, a javaslatot elfogadta 203, megsemmisittetett 35.
A nyomdászok szervezeti szabályzata értelmében a sztrájk folytatásához a sztrájkban állók szavazatának négyötöde szükséges. Ahhoz tehát, hogy a munka fölvétessék, körülbelül 600 szavazatra lett volna szükség. A munkaadók javaslatát tehát fölényes többséggel elvetették.
Az esti órákban még mindig hatalmas tömeg hömpölygött a Bérkocsis-utcában és várta a szavazás eredményét. Amikor végül a vezetőség egyik tagja a szervezet hivatalának ablakánál megjelent, siri csönd támadt a zümmögő embersokaságban. A vezetőségi tag csak ennyit jelentett ki az ablakból:
– A munkaadók javaslata óriási többséggel el van vetve!
Orkánszerü taps és éljenzés volt erre a felelet, ám néhány perc mulva üres volt az utca, mindenki sietett haza a fárasztó, hosszas várakozást kipihenni...
A szavazás tehát fényesen igazolta a főbizalmiakat, akiknek testületét a munkaadók olyan sulyosan meggyanusitották és a kormány, valamint a hatóság előtt befeketitették. Mindez azonban nem sokat jelentett, mert a szavazás után néhány órával, este 10–11 óra között már küldöncök kézbesitették az eddig megjelentetett lapoknak az alábbi belügyminiszteri rendeletet:
Magyar Királyi Belügyminisztérium.
Szám: 82.500. (1924.) VII. Tárgy: A Budapesten megjelenő időszaki lapok megjelenésének és terjesztésének eltiltása. A Budapesten megjelenő időszaki sajtótermékek további megjelenését és terjesztését a kormány által kiadott Reggeli Hirek és Esti Hirek kivételével megtiltom. Mert a nyomdai bérmunkások sztrájkja következtében beállott helyzet oly komoly jelenségeket vetett fölszinre, amelyek a kormányt sürgős és elhatározó intézkedések megtételére kényszeritették. A nyomdaipari munkaadók és a munkások szakszervezetének kiküldöttei között ugyanis megállapodás jött létre, mellyel a munkások követelései több mint 50 százalék erejéig teljesittettek. Azonban ezt a megegyezést a munkások ugynevezett „főbizalmi” testülete elutasitotta. A kereskedelemügyi miniszter ur erre a sztrájkoló munkásság képviselőinek tudomására hozta, hogy amennyiben folyó hó 25-én déli 12 óráig az ő magatartásuk következtében kielégitő megegyezés létre nem jöhetne, a kormány kénytelen lesz erélyesebb intézkedésekhez nyulni. Azonban e fölhivásnak sem lett eredménye.
Igy kétségtelen, hogy az ugynevezett főbizalmitestület e magatartása, a munkásság terrorisztikus föllépése a nagy tömeggel szemben messze tulmegy a szoros értelemben vett bérharc fogalmán és keretein. Ezt a helyzetet komplikálta még az is, hogy egyes időszaki fővárosi sajtótermékek, dacára a nyomdászsztrájknak, mégis megjelentek, még pedig azok, amelyek szélsőséges irányuak és igy alkalmasak arra, hogy a közvéleményt egyoldalulag izgató irányban informálják. Ezt az ország köznyugalma és közrendje megóvása érdekében megengedhetőnek nem tartom, s nehogy az olvasóközönség e szélsőséges sajtóorgánumok hiradásai által félrevezettessék, indokoltnak találtam, hogy a Budapesten megjelenő összes időszaki sajtótermékek megjelenését és terjesztését megtiltsam. Kivételt képeznek a kormány által a közönség tárgyilagos tájékoztatása céljából kiadott sajtótermékek. Erről Polgármester urat tudomás és az érdekelt időszaki lapok kiadóival való közlés végett értesitem.
Budapest, 1924. évi április hó 26-án.
Rakovszky s. k.
A székesfőváros polgármesterének Budapesten.
A másolat hiteléül
Bartunek, irodavezető h.
Most már kézenfekvő volt, hogy a kormány beváltotta a kereskedelmi miniszter utján hangoztatott fenyegetését az „erősebb rendszabályokat” illetően. E rendelet betiltotta a Népszava, a Szózat és A Nép megjelenését, ellenben kormánypalástba burkolta és szabad megjelenést biztositott az ezután már szintén a munkaadók által előállitott Reggeli Hirek, Esti Hirek és Morgenzeitung cimü ugynevezett „tárgyilagos” lapoknak.
Ez a kormánybeavatkozás, amilyen sulyos és példátlanul álló megsértése volt a sajtószabadságnak, olyannyira kritikus stádiumba juttatta magát a bérharcot. Most már biztositva volt a lapkiadók kényszerü szolidaritása, mert hiszen egyikük sem ugorhatott volna ki a kartelből, még ha akart volna is. Az 500 milliós pönálé már nem jelentett semmit. A sztrájkoló munkások nem remélhették, hogy a Népszava, a Szózat és A Nép megjelenése végül kiugrásra birja a többi lapokat, ami azután fölbomlasztja a szindikátus és a főnökök ellenálló erejét. Most már tisztára egy lapra volt föltéve a játék: – a kikoplaltatásra.
Ez a körülmény hallatlanul izzó hangulatot teremtett. Április 27-én már nem jelenhetett meg a Népszava, amit első percre a munkásság nem tudott magának megmagyarázni. Pánikszerü volt a helyzet és hamarosan olyan hirek szállingóztak, hogy a kormánynak ezt az első erőszakos rendszabályát hamarosan követni fogják a többiek is. Beszéltek kiutasitásokról, illetőségi helyre való toloncolásokról és egyebekről, de a sztrájkolók közül sokan tanácskoztak már erre vonatkozó retorziókról is.
– El kell utaztatni külföldre 50–60 gépszedőt, egy csomó rotációsgépmestert és öntőt! Majd meglátjuk azután, hogyan kezdenek lapokat csinálni a sztrájk után...
Ilyen kivánságok teljesitésére ösztökélték egyre a vezetőséget. A sajtó elnémitása után a szervezet vezetősége, ugyancsak április 27-én, tájékoztató röpiratot adott ki „Budapest közönségéhez”, amelyet mohón kapkodtak szét az emberek.
De nem maradt tétlen a szociáldemokrata párt és a Szakszervezeti Tanács sem. Ők is röpirattal fordultak a munkássághoz és a kormány eljárását élesen megbélyegezve, fegyelemre, higgadtságra intettek, azonkivül a nyomdai munkásság támogatására hivták föl az összmunkásságot. A röpiratok mindenfelé élénk szenzációt keltettek, de néhány óra mulva már rendőrök és detektivek szállták meg a Világosság-nyomda környékét, hogy megakadályozzák a különböző röpiratok széthordását. Ez ugyan nem sokat segitett, mert a röpiratok a legnagyobb furfangossággal bár, de mégis eljutottak rendeltetési helyükre. Sőt. A nyomdászszervezet röpiratát maga a rendőrség is segitett terjeszteni. Az eset igy történt:
A röpirat első két csomagját, az azt cipelő segédmunkással együtt elcsipték a közelben leskelődő detektivek. Nosza, vitték őket diadalmasan a főkapitányságra. Jelentést tettek az „illetékes hely”-nek és bemutatták persze magát a röpiratot is. Ám amikor az „Illetékes hely” azt olvasta a rettegett röpiratban, hogy „de egyenesen hátbatámadásnak kellene minősitenünk minden olyan akciót, amely más szakmák munkabeszüntetésében jutna kifejezésre” – nyomban kiadta az utasitást, hogy a lefogott embert azonnal bocsássak szabadon: a röpirataival együtt...
A harc elmérgesedése az ujságirók testületét is megmozdulásra serkentette. Ugyanis nagyon sok ujságirónak az exisztenciája sodródott veszedelembe. A Magyarországi Ujságirók Egyesületének választmánya tehát ülést tartott, amelyen megbizta Pakots József és Lázár Miklós vezetőségi tagokat, hogy „haladéktalanul járjanak el és tegyenek még minden lehetőt ugy az Ujságkiadók Szindikátusánál s a Főnökegyesületnél, mint a nyomdai munkásság képviseleténél, valamint a kormánynál, hogy a katasztrófával fenyegető helyzet mielőbb megszünjék”.
A két megbizott április 28-án föl is kereste a nyomdászszervezet vezetőségét, hogy tájékozást nyerjen a valóságos helyzetről. Azután a miniszterelnökhöz mentek, akit részletesen informáltak.
Ezen a napon fordult a szervezethez dr. Hetényi Imre főkapitányhelyettes is, aki egészen szokatlan formák között ugyan, de igyekezett egyezséget teremteni a harcoló felek között. Majd szép szóval, majd fenyegetéssel, végül majdnem rimánkodással akart hatni az érdekeltekre – minden eredmény nélkül. Ő árulta azonban el azt az érdekes titkot is, hogy tudomása szerint e sorok irója – mint az ellenzék feje – akadálya a békekötésnek... A szervezet megbizottai, akik vele a tárgyalást folytatták, mosolyogtak e naivitáson. Csak éppen e hir forrását nem tudták kinyomozni... Végül a szervezet vezetője megmagyarázta a főkapitányhelyettes urnak, hogy ő hiába akarja plakáton fölszólitani a munkásságot a munka fölvételére, ez nem igen járhat sikerrel, mert a nyomdai munkások tábora nem egy csürhe, amely ilyen plakáttól megrémülve, szalad – fejet hajtani a tőkének. Egyébként próbálja meg a főkapitányhelyettes ur olyan plakát kiragasztását is, amely a munkaadókat fölszólitja és figyelmezteti, hogy – minden főnökegyesületi terrortól védve – egyenkint is teljesithetik a munkások kivánságát és dolgoztathatnak. Ettől függetlenül azonban kijelentette, hogy a rendőrség mindennemü beavatkozását a polgári szabadságjogok legsulyosabb megsértésének tekinti a nyomdai munkásság, ami ellen a leghatározottabban tiltakozik. A főkapitányhelyettes ur erre erősen exkuzálta magát és védekezésül fölemlitette, hogy a harcoló felek nem is tudják, milyen veszedelem fenyegeti az országot: jobboldali puccs készül, amely a sajtó némaságát akarja kihasználni céljainak előmozditására. Ez pedig az ország sirbatételét jelenti. A munkások képviselői mosolyogtak e rémlátáson, amelyet valószinüen a létüket és fönntartásuk szükségességét igazolni szándékozó titkos nyomozók fantáziája szült...
A nyomdászegylet ügyésze, dr. Pető Ernő ugyancsak ezen a napon keresett érintkezést Zsitvay Tibor nemzetgyülési képviselővel, a Ház alelnökével, akit részletesen informált a helyzetről és nyomatékosan utalt arra, hogy most már neveket dobtak a köztudatba, mint akik munkásrészen okozói a béke meghiusitásának. Zsitvay Tibor ez információ eredményeként a miniszterelnököt világositotta föl e rágalmak alaptalanságáról.
Ezzel egyidőben történt, hogy Peidl Gyula nemzetgyülési képviselő más ügyben értekezvén Vass József népjóléti miniszterrel, aki, amikor szóba került többek között a nyomdászok bérharca is, készséggel vállalta a kormány képviseletében a közvetitést. Rögtön tárgyalt is a miniszterelnökkel, akivel megállapodott, hogy milyen formák között kisérli meg a béke létrehozását. Közben a nyomdatulajdonosok audienciát kértek a kormány elnökétől, aki fogadta is őket.
Április 30-án Vass népjóléti miniszter magához kérette ugy a munkaadók, mint a munkások képviseletét, ellenben a tárgyalást külön-külön folytatta velük. A munkásság képviselői – Wiesenberger, Göncz, Kirsteier, Guttmann, Gyürey és e sorok irója – hosszas tanácskozás után kijelentették, hogy a munkásság hajlandó békét kötni, ha a nappali munkások javitását fölemelik 70-ről 90 ezer koronára és a werkszedők javitását 85-ről 100 ezer koronára. A népjóléti miniszter erre azt javasolta, hogy a nyomdai munkásság előbb vegye föl a munkát és utána állapodjék meg a főnökökkel ezekben a bértételekben. Arra a kérdésre, hogy ez esetben ő vállalja-e a garanciát e követelés teljesitését illetően, kijelentette, hogy miután meggyőződött a munkásoldal őszinte békekészségéről, az egész kormány nevében garantálja e kivánság teljesitését.
Ellenben ezután kinos meglepetés érte az összes érdekelteket. Május 1-én a munkaadók Schilling miniszteri tanácsos utján a következő választ küldték a munkásoknak:
Belemennek a munkaadók a tárgyalásokba, de:
1. A kollektiv szerződés hatályát veszitette.
2. A főbizalmitestület revizió alá veendő;
3. Számolás bevezetése a szedőgépeknél.
4. Lapoknál korrektornak bárkit alkalmazhatnak.
5. A müszaki személyzet nem rendszabályozható meg.
Május 2-án délelőtt ½9 órakor ismét tanácskozás volt a népjóléti miniszternél, ahol a szervezet vezetője, Wiesenberger Vilmos részletesen megindokolta, miért kell a munkásoldalnak ezeket a kivánságokat kereken visszautasitani. Készletesen magyarázta meg, hogy e hirtelen fölbukkanó kivánságok mit jelentenek a nyomdai munkásságra nézve és mennyire nem szolgálják az agyonvédett kisüzemek érdekeit. A szakszerü magyarázatokkal a népjóléti miniszter nagyon meg volt elégedve és ki is jelentette, hogy a béke akadályát a munkaadók oldalán látja, amiről tájékoztatni fogja a miniszterelnököt is. A népjóléti miniszternél folytatott tárgyalások ezzel be is fejeződtek – teljesen eredménytelenül.
Ugyanezen a napon ült össze a nemzetgyülés, amelyet a szociáldemokrata párt parlamenti frakciója Drózdy Győző, Szilágyi Lajos, Szakács Andor, Beck Lajos, Meskó Zoltán, Rupert Rezső és Hegymegi-Kis Pál ellenzéki képviselőkkel egyetemben, a házszabályok 255. §-a alapján hivattak egybe. A nemzetgyülésnek ez a tanácskozása, illetve ellenzéki vihara döntő lökést adott a sztrájk befejezésének...
Az egész ország közvéleménye, de még a külföld is lázasan figyelte ezt a markáns megnyilatkozást. A kormány érezte ezt, mert egészen különleges és szokatlan formában készült erre az ülésre. Az egész parlamenti térséget szigoru rendőri kordon zárta körül. Még a halottak is gyanusak voltak. A legszigorubb igazoltatások után lehetett csak a parlamenti karzatra följutni. Ez a sulyos gyanakvás például roppant furcsa és nevetséges helyzetbe hozta később magát a népjóléti minisztert is, akitől a munkások megbizottai – a vele való tárgyalás befejezte után – karzati jegyeket kértek az őket egészen közelről érintő esemény tanulmányozása céljából. A miniszter készséggel teljesitette e kivánságot és titkárja utján azonnal telefonáltatott a háznagyi hivatalnak a jegyek kiszolgáltatását elrendelve. Mégis, amikor a munkások megbizottai nagynehezen áttörve a parlamenti térség rendőri kordonát, befutottak a háznagyi hivatalba, ott jegyek helyett a következő szöveggel ellátott irást kapták kézhez:
A nemzetgyülés háznagyi hivatalától.
Rendelkezés a VI. számu portás részére.
Alábbi nevezetü jelentkezők: névszerint: Wiesenberger Vilmos, Pajor Rudolf, Kirsteier János, Göncz Mihály, Guttmann Jakab és Gyürey Rudolf értesitendők, hogy jegy hiányában a háznagyi hivatalnak nem állott módjában a kért jegyeket kiszolgáltatni.
Budapesten, 1924. évi május hó 2-án.
Olvashatatlan aláirás.  
osztálytanácsos,        
a háznagyi hivatal vezetője
Ezzel szemben nagyon sok karzati hely volt üres. Ám azokat benépesitette a kormány félelme és aggodalma...
Az ülés összehivását Peidl Gyula egy hatalmas, minden ízében gondosan fölépitett és mély hatást keltő beszédben indokolta meg. Először rátért a közszabadságok sulyos megsértésére, a lapok betiltására, az egyesülési és gyülekezési jog korlátozására, a május elsejei ünneplések betiltására, az országban uralkodó kémrendszerre, amely saját létének igazolása érdekében jelenleg is olyan tarthatatlan rémhireket kolportál, mintha a munkásság a nyomdászsztrájk előcsatározásával forradalomra, vagy legalább is politikai megmozdulásra készülne.
Peidl Gyula ezután részletesen ismertette a nyomdaiparban kitört harc előzményeit, körülményeit és részleteit. Rámutatott a munkaadók magatartására, amelyet a diktatura bukása után a kollektiv szerződéssel szemben tanusitottak és amellyel a sulyosan csökkentett életnivót ezen a helyzeten igyekszenek megtartani. Rámutatott a nyomdaiparban bekövetkezett változásra, arra, hogy az ipar nagyrésze egyes bankok kezébe került, ami egyik fontos oka annak, hogy ma Budapesten ilyen hosszu ideig tartó nyomdászsztrájk van. Én azt hiszem, nem vagyok messze a valóságtól, ha a kormánynak az egész világon példátlan brutalitását, amellyel egy munkásréteg kenyérharcába avatkozik, annak a nagy bankbefolyásnak tulajdonitom, amelyet az élet minden vonalán érzünk, amelytől a kormány nem tud szabadulni és amelytől kormánytagok és magasállásu köztisztviselők ingyenrészvényeket kaptak. A kép teljességéhez tartozik, hogy Budapesten 237 nyomdában folyik a bérharc összesen 4000 munkással. Ebből 35 nyomdavállalat, közötte két konszernnek 12 vállalata, 3200 munkást foglalkoztat, tehát az összességnek 80%-át, mig a többi 202 üzem 800 munkást foglalkoztat, tehát az összességnek a 20%-át. Hogy a sztrájk befejezése után ebből a 202 üzemből hány lesz még meg, azt én nem tudom. (Eckhardt Tibor: „Ez a cél! A nyomdatrösztöt kiterjeszteni, egyes nyomdákat agyonütni, ez a céljuk!”) Amint hogy azt sem tudom, hogy ezt a közel négy hete tartó szünetelést a napi sajtónak melyik része éli majd át és melyik nem. (Eckhardt Tibor: „Miklós Andor!”) Mindenesetre érdekes, hogy az egyik, a nagyobbik ilyen nyomdakonszern azonos azzal a sajtóvállalattal, amelytől a nyomdászkizárás és a nyomdászsztrájk kiindult. Ha tisztára jogi alapra helyezkedünk, föl kell tenni a kérdést, hogy tulajdonképen ki követett el szerződésszegést, ki sértette meg a kollektiv szerződést? Az egyik oldalon vitathatatlan, hogy a munkásság egy elenyésző kis része, 60–70 ember a kollektiv szerződésbe ütköző módon a munkát beszüntette. A munkásszervezetek illetékes képviselete erre kijelentette, hogy ez a lépés jogtalan, a kollektiv szerződésbe ütközik és a maga részéről kész volt ennek a sztrájknak a megszüntetésére. A munkások szervezete részéről tehát miután a kollektiv szerződést a munkásszervezettel kötik és nem egyes munkásokkal, kollektiv szerződésszegés nem történt. Mi történt a másik oldalon? A munkaadók hivatalosan kizárták előbb a napilapok munkásait, két-három nappal később a nappali munkásokat is, ugy hogy egészen nyilvánvaló, hogy szerződésszegést a nyomdafőnökök követtek el. (Propper Sándor: „A kormány egyenes tanácsára!”)
A nyomdafőnökök ezzel az eljárásukkal megakadályozták azt, hogy a nyomdászszervezet érvényt szerezzen fölfogásának és a sztrájkba lépett 60–70 nyomdász ismét elfoglalja munkahelyét. Ehelyett a sztrájkot kiszélesitették, aminek még további kimélyitéséhez alaposan hozzájárult a kormány rendelete is. Mi történt ezután? Egy intervencióra, körülbelül másfél heti kizárás után, a munkások fölvették a munkát. Ám az a jogos elhatározás érlelődött meg bennük, hogy ha már az utcára dobták ki őket, akkor nem mennek vissza dolgozni addig, amig munkabéreiket csak valamennyire arányba nem hozzák a megélhetési viszonyokkal. Tehát bérköveteléseket terjesztettek elő, de ennek ellenére fölvették a munkát a munkaadók amaz igérete ellenében, hogy haladéktalanul meginditják a tárgyalásokat a bérkérdésben. A nyomdafőnökök formailag eleget tettek a kivánságoknak: belementek a bértárgyalásba, lényegileg azonban folytatták azt a politikát, amelyet 1919 végén kezdtek el és a munkásságnak olyan bérjavitást ajánlottak föl, amely a munkásságot nemcsak hogy nem elégithette ki, hanem amelyet a munkásság egyenesen gunynak érezhetett. A munkaadók ajánlatának az volt a következménye, hogy a munkások most már kifejezetten bérharcba léptek. Hogy a béremelésre való törekvés vagy ennek követelése indokolt-e vagy sem, erre vonatkozóan még néhány megjegyzést kivánok tenni. A nyomdafőnökök egyesülete, szükség szerint különböző paritásokat ráncigál elő és ennek alapján „kimutatja”, hogy a munkások e sokféle paritás közül valamelyiknek hány százalékához jutnának a bérkövetelések teljesitése esetén. (Kiss Menyhért: „Megélhetési paritást adjanak!”) E paritásokra való utalás a munkásságot nem elégitheti ki, mert elvégre a cukorkartellt markában tartó bankérdekeltség is fütyül mindenféle paritásra.
Döntő fontosságu nem lehet egyéb, mint a nemzetgazdaság fundamentumát tevő munkaerőnek épségben tartása, mert ha ez tönkremegy, semmiféle politikával sem lehet pótolni. A legminimálisabb életszükségleti cikkek beszerzése a tegnapelőtti nap folyamán heti 376.930 koronát igényelt, ezzel szemben egy nyomdász munkabére 375.000 korona. Ebből a bérből kereseti adóra, kerületi pénztári illetékre, egyesületi és egyéb illetékekre egy nyomdász elfizet 36.250 koronát, ugy hogy a számot fölfelé kikerekitve, 340.000 koronája marad a létföntartásra. (Propper Sándor: „Hol van még a ruha, a házbér, a gyerekek iskoláztatása?”) A fizetés tehát 340.000 korona, ellenben tisztára csak az életföntartás, a puszta lét biztositása 376.930 koronát igényel, ugy hogy már itt is 36.930 korona hiány mutatkozik. A fütésre, ruházatra, vegyes kiadásokra és a lakásra, amelyek a heti keresetnek 35%-át igényelnék, nem jut egyetlen fillér sem, sőt magát az élelmiszerszükségletet sem biztositja a heti kereset. Amikor igy áll a bérharc kérdése, a belügyminiszter egy rendelettel jelentkezik és avatkozik bele a munkásságnak ebbe a kenyérharcába.
Itt fölolvasta az előző oldalakon közölt belügyminiszteri rendeletet, majd igy folytatta:
Peidl Gyula: Két irányban kivánok ehhez a rendelethez néhány megjegyzést tenni. Az egyik a rendelet tartalmára vonatkozik, amely nem egy helyen ellenkezik a valósággal. Azt mondja a belügyminiszteri rendelet, hogy a nyomdai munkások követelései több mint 50% erejéig teljesittettek. Kétségtelen, hogy a belügyminisztert itt valaki félrevezette. A valóság ugyanis az, hogy a munkások a kizárás tartama alatt és a kizárást követő együttes tárgyalások alkalmával munkabérük 50%-os fölemelését kérték, amit ezzel szemben a munkaadók fölajánlottak, az körülbelül 15 vagy 16%-os béremelés. Ezt is azonban nem egyszerre, hanem 9, majd utóbb 6 hónapon át részletekben kivánták folyósitani. A rendelet alapja tehát nem felel meg a valóságnak, valamint az sem, amit a rendelet a főbizalmiakról mond. Ha van olyan eljárás, amely a diktatura fogalmát teljesen kimeriti, akkor elsősorban a kereskedelemügyi miniszternek ama kijelentése az, amellyel a sztrájkban állókat megfenyegeti. Ez a rendelet április 26-án jelent meg, amikor este ismeretessé vált a sztrájkban álló nyomdai munkásság döntése, amelyet titkos szavazás utján hozott a sztrájk kérdésében. A szavazás eredménye pedig az volt, hogy körülbelül 2700 sztrájkoló munkás nem fogadta el a munkaadók javaslatát, 200 és egynéhány pedig a sztrájk befejezése mellett szavazott. (Bethlen miniszterelnök: 2300 pedig nem mert szavazni! – Pikler Emil: „Ez hazugság!” – Baticz Gyula: „Az ön rendőrtisztviselői jelen voltak a szavazásnál, belügyminiszter ur!”)
Peidl Gyula (a miniszterelnök felé): Kimutattam, hogy a budapesti nyomdákban 4000 munkás dolgozik. Ha tehát 2900 egynéhány leszavazott, akkor 2300-at nem üthettek el a szavazástól. A nyomdászok szervezeti szabályzata értelmében a bérharc kérdésében csak azok szavazhatnak, akik a bérharcban közvetlenül érdekelve vannak. Ez tehát még a lehetőségét is kizárja annak, hogy a munkanélküliek és a munkában állók esetleg a sztrájk további folytatása mellett szavazzanak. Garantálom, hogy ha a szakma valamennyi munkása résztvenne egy ujabb szavazásban, akkor lényegesen többen szavaznának a harc folytatása mellett. (Gróf Bethlen István miniszterelnök: „De az én információim mások!”) Azt mondja a rendelet, hogy terrorisztikus föllépés tünik ki a főbizalmiférfiak eljárásából. Kérdem a belügyminisztert, melyek azok a terrorisztikus cselekedetek, amelyek a nyomdászsztrájkkal kapcsolatosan egyáltalán fölmerültek? Azt mondja továbbá a rendelet, hogy a helyzetet komplikálta még az is, hogy egyes időszaki fővárosi sajtótermékek a nyomdászsztrájk ellenére is megjelentek. (Rothenstein Mór: „Dacára a munkaadók terrorjának!”) Aki nem elvakult, a rendeletnek ezt az állitását a józan észbe ütközőnek kell, hogy tekintse. A Népszavának és a Szózatnak megjelenése semmiféle közeledést nem jelent a szociáldemokrata párt és a fajvédők között. (Gróf Bethlen István miniszterelnök: „Dehogy nem!”) Ez a közbeszólás bizonyitja, hogy a kormány minden gazdasági és szociális kérdést egyedül csak a politikai elfogultság szemüvegén át tekint. A kormány fölfogása veszedelmes az egész ország közgazdasági életére, mert végső konzekvenciájában azt jelenti, hogy ha valamely üzem vagy iparág munkásságának bizonyos százaléka sztrájkba lép, a kormány intézkedni tartozik, hogy a többi százalék is sztrájkba lépjen. Ez történt a jelen esetben is! Teljesen esztelen lenne, hogy a munkások ott se dolgozzanak, ahol gazdasági követeléseiket teljesitik. Garantálom, hogy ha a Stádium- és a Világosság-nyomda mellett bármelyik nyomda teljesiti a munkásság bérköveteléseit, abban a nyomdában rögtön megindul a munka. (Gróf Bethlen István miniszterelnök: „Eleinte ők se teljesitették és mégis kaptak munkást!”) Ez pedig szemenszedett valótlanság! A munkásság sohasem követhet el olyan esztelenséget, hogy ne dolgozzék olyan vállalatoknak, amelyek anyagi követeléseit teljesitették, nem adhatja magát oda eszközül ahhoz, hogy a nagytőke a gyöngébb vállalatokat tönkretegye. Ezt megteheti a kormány, de a munkásság ahhoz segédkezet nyujtani sohasem fog. Ami a terrorisztikus föllépést illeti, kérdem, van-e tudomása a kormánynak arról, hogy a napilapok szindikátusa 500 milliós pönáléval kötelezi a vállalatokat arra, hogy a sztrájkot ne törjék meg. Kérdezem, terror-e ez, igen vagy nem? Van-e tudomása a kormánynak arról, hogy a nyomdafőnökök egyesülete ugynevezett röpülőbizottsága végigjárja az összes budapesti nyomdákat és azzal a fenyegetéssel szoritja őket a kizárásra, hogy ellenkező esetben a sztrájk befejezése után törlik őket a Főnökegyesületből és nem kapnak munkásokat. A belügyminiszter rendelete, amely megfojtja a sajtószabadságot, nem hivatkozik törvényre. Mivel pedig nyilvánvaló, hogy ilyen törvény nincs, kérdezem – nem először –, miben különbözik a sajtószabadság mai kezelése attól, ahogy az a bolsevizmus idején Kun Béláék által kezeltetett. (Eckhardt Tibor: „Csak a Vörös Ujság jelenhetik meg!”) A háborus kivételes hatalomról szóló törvény nem alkalmazható erre az esetre. Hajlandó vagyok elhinni, hogy a kormánynak ez az állapot nagyon kedvez. Ha a sajtószabadság kérdését a kormány ugy kezelheti, amint ebben a rendeletben kezeli, ha a sajtót minden indokolás nélkül el lehet némitani, ha a kormány minden alapot nélkülöző indokokkal beleavatkozhatik a munkások és munkaadók közötti tisztán gazdasági harcba, ha ez mind lehetséges, akkor kétségtelenül tisztán időpocsékolás az, hogy az országnak nemzetgyülése van. Tisztára energiapocsékolás, ha mi az ellenzéki oldalról megkiséreljük fölrázni a kormány lelkiismeretét! (Horváth Zoltán: „Grófi szovjet!”) Ha ezt lehet csinálni, akkor elérkezett az ideje annak, hogy a kormányelnök álljon föl és deklarálja férfiasan, becsületesen, nyiltan a diktaturát. Ami itt történik, az a legtisztább diktatura. Mindezek alapján a következő napirendi javaslatot teszem: (Olvassa.) „A nemzetgyülés megállapitja, hogy a kormány a könyvnyomdai munkások kenyérharcába a tőkések javára egyoldaluan beleavatkozott. Sulyosbitja a kormány eljárását, hogy e beavatkozásával a sajtószabadság elvét megsértette és törvényellenes, diktatórikus módon az időszaki lapok megjelenését eltiltotta. A nemzetgyülés szükségesnek tartja, hogy a bérharcok lehető elkerülése céljából haladéktalanul béregyeztető hivatalok létesittessenek. A nemzetgyülés elhatározza, hogy május 3-án délelőtt ülést tart és ennek napirendjére kitüzi: 1. a belügyminiszter törvénybeütköző rendeletének, 2. a béregyeztető hivatalokról szóló kormányrendeletnek tárgyalását.”
A beszédre gróf Bethlen István miniszterelnök nyomban válaszolt. Szavait azonban állandóan megszakitotta az ellenzéki oldalon kitörő ujabb és ujabb vihar. A miniszterelnök végül is meghátrált, amennyiben kénytelen volt kijelenteni, hogy:
A kormány nem vonja kétségbe a munkásságnak azt a jogát, hogy a sztrájk fegyverével éljen, akkor, amikor és addig, amig jónak látja...
Fölszólaltak még Gömbös Gyula, Nagy Vince és Eckhardt Tibor nemzetgyülési képviselők is, akik mindannyian a legélesebb támadásban részesitették a kormányt a lapok betiltása miatt. A nemzetgyülési viharnak, illetve a miniszterelnök ottan tanusitott kényszerü magatartásának kétségtelen hatása hamarosan mutatkozott.
Közvetlenül az ülés után dr. Ágai Béla, a Napilapok Szindikátusának elnöke fölkereste Peidl Gyula nemzetgyülési képviselőt és arra kérte, legyen segitségére a béke megteremtésében.
Szombaton, május 3-án meg is indultak az erre vonatkozó tárgyalások, amelyek este 9 órakor eredményre vezettek. A szervezet vezetősége ezután a maga ülésében éjjel 12 óráig tárgyalta a megegyezést, végül magáévá tette. Vasárnap, május 4-én, délelőtt 10 órakor ült össze a főbizalmitestület, amely hosszabb vita után 33 szavazattal 26 ellenében szintén elfogadta a megállapodást.
A megállapodás szövege a következő volt:
Megállapodás
1. A munkásság a két oldalról történt ratifikálás után a kijelölendő időben munkába áll.
2. A munkaadók által a közös bértárgyalóbizottságban április 22-én megajánlott és alább részletezett bértételek és az azokra vonatkozó határnapok változatlanul érvényben maradnak és az első javitás először május 10-én kerül kifizetésre.
3. A sztrájk következtében a kollektiv szerződés megszünvén, a felek képviselői készségüket jelentik ki uj szerződés kötésére.
Ez uj szerződésre vonatkozó tárgyalások oly időben inditandók meg, hogy az uj kollektiv szerződés julius 14-én legyen életbeléptethető.
Ezzel az időponttal lép hatályba:
4. az a 4. bértétel, amelyet a miniszterelnök ur őexcellenciája a nappali nem lapmunkások részére a munkaadók által fölajánlott 70.000 korona, a munkások által kivánt 90.000 korona (illetve 85.000 és 100.000 korona) közötti különbözet keretében megfelelőnek fog itélni és folyó hó 7-ig tudomásunkra fog hozni.
5. Az elmult munkaszünetelés alkalmából technikai munkát végzett alkalmazottak minden háborgatástól vagy megtorlástól mentesittetnek, viszont mentesek maradnak minden megtorlástól az olyan alkalmazottak is, akik a munkaszünetelés alkalmával technikai munka végzésére nem vállalkoztak. Ugyanugy nem érheti megtorlás a munkába visszatérő személyzeteket sem és nem tagadhatja meg senki az elhagyott munkahelybe való visszalépését.
*
A nappali nem napilapmunkáknál foglalkoztatott munkások 4. bérrészletét a miniszterelnök 15.000 és 20.000 koronában állapitotta meg. Ezek szerint a bérek a következőképen alakulnak:
1. Nappali szakmunkások bérjavitása:
Május 10-től május 17-ig hetenként 	25.000	
Május 19-től junius 14-ig hetenként ujabb 	20.000	
Junius 16-tól julius 12-ig hetenként ujabb 	25.000	
Julius 14-től hetenként ujabb 	      20.000	
Május 10-től julius 14-ig összesen 	90.000	
2. Nappali werkmunkánál alkalmazott gépszedők bérjavitása:
Május 10-től május 17-ig hetenként 	30.000	
Május 19-től junius 14-ig hetenként ujabb 	25.000	
Junius 16-tól julius 12-ig hetenként ujabb 	30.000	
Julius 14-től hetenként ujabb 	      15.000	
Május 10-től julius 14-ig összesen 	100.000	
3. Lapnál foglalkoztatott szakmunkások bérjavitása:
	Nappal	Éjjel	Vegyes 
üzemben	
Május 10-től május 17-ig	40.000	50.000	60.000	
Május 19-től junius 14-ig ujabb	40.000	50.000	40.000	
Junius 16-tól julius 12-ig ujabb	40.000	45.000	50.000	
Julius 14-től ujabb	   40.000	    40.000	     40.000	
Május 10-től jul. 14-ig összesen	160.000	175.000	190.000	
4. A munkásnők a fönti összegek 60, a segédmunkások a 65%-át kapják.
5. A kizárás által okozott munkabérveszteség 50%-át a munkaadók megtéritik, amely összegek május 10-én kifizettetnek.
6. A heti index a 10%-os standardjavitással együtt a fönti béremelésektől függetlenül továbbra is érvényben marad.
A vasárnapi nyomott hangulatban villámgyorsan terjedt el a hire a nyomdászsztrájk megszünésének. Az emberek szájról szájra adták egymásnak ezt az örvendetes ujságot, ami azt bizonyitotta, hogy a közvélemény egy sulyos lidércnyomás alól szabadult meg. A lapok a kiadóhivataluk kifüggesztett táblái között ezt a hirt közölték mindenütt óriási betükkel. Ugyancsak vasárnap adta ki a belügyminiszter a most már sürgőssé vált következő rendeletet:
Magy. Mr. Belügyminisztérium.
     Szám: 93100/1924. – VII.
Tárgy: A Budapesten megjelenő időszaki sajtótermékek megjelenésének és terjesztésének engedélyezése.
A Budapesten megjelenő időszaki lapok betiltása tárgyában folyó évi április hó 26-án kiadott 82500/1924. – VII. sz. rendeletem hatályon kivül helyezésével a Budapesten megjelenő időszaki sajtótermékek megjelenését és terjesztését ujból engedélyezem.
Erről Polgármester Urat tudomásvétel és további intézkedések sürgős megtétele végett értesitem.
Budapest, 1924. évi május hó 4-én.
Rakovszky, s. k.
*
A májusi verőfény tündöklő pompában bontakozott ki és a csöndes, az elnémitott város föllélekzett. Az esti órákban már zakatoltak a nyomdai gépek, amelyek a hétfői lapok hirszolgálatát állitották helyre. Befejeződött a nyomdászok négyhetes, kemény, elszánt harca, hogy ezzel a nyomtatott betü ismét lüktető, eleven életet vihessen a gazdasági, politikai és társadalmi élet petyhüdt vérkeringésébe...

Epilógus
E harc folyamán nagyon érdekes jelenség gyanánt ütközött ki állandóan a munkaadók presztizs-imádata. A legkritikusabb pillanatokban hajlandók voltak presztizs-kérdéseket gyártani. Még a békekötésnél is. Erre vall az a körülmény is, hogy görcsösen ragaszkodtak a megállapodás ama passzusához, amely szerint a miniszterelnök döntése határozza meg a legutolsó anyagi koncessziójukat, noha ez már biztositva volt az utolsó tárgyalásnál. Ugyanigy ragaszkodtak ahhoz is, hogy a kollektiv szerződés tekintessék – békeföltétel gyanánt – hatályon kivül helyezettnek. Ennek komikus konzekvenciája volt azonban, hogy egyébként az árszabály minden pontját érvényesnek tekintették.
A harc után emiatt roppant fonák helyzet állott elő. Kollektiv szerződés – legalább formailag – nem lévén, a békéltetőbizottság sem müködhetett volna. De minthogy sérelmek történhetnek a munka- és bérviszonyok körül, tehát azt javasolták, hogy legyen egyelőre a békéltetőbizottság – választottbiróság. A munkások mosolyogtak e naivitáson, de belementek a játékba. Persze, az első ilyen ülésen kiderült, hogy ez az uj formula – fából vaskarika. Kiderült, hogy választott biróságnál nem elnökölhet soha munkaadó, azonkivül a választottbiróság itélete nem föllebezhetetlen, minden szólva arról, hogy a választottbiróságba a felek minden egyes alkalommal külön-külön nevezik be választott biráikat. Mit volt mit tenni? Vissza kellett állitani az első ülés alkalmával a békéltetőbizottság intézményét, a munkaadók kómikus presztizsfájdalmának sérelmére.
Ugyanigy jártak a munkaadók a bizalmiférfikérdéssel. Ők tulajdonképen azért kivánták a kollektiv szerződést hatályon kivül helyezni, hogy ne kelljen elismerniük a bizalmiférfit. Ám, amikor a harc után a nagyobb üzemekben – eltérően a régi rendtől – a bizalmiférfi helyett az egész személyzet egyenként és külön-külön mászkált be az irodákba szappant kérni, szabadságidőt szorgalmazni, avagy egyéb más dolgokat is elintézni, – az igazgatóknak égnek állt a hajuk és sürgősen intézkedtek, hogy ezentul ismét csak a bizalmiférfi képviselje előttük a személyzetet...
Ugy látszik tehát, hogy a gazdasági harcban a presztizs-kérdés halálos sebet kapott.
*
A nyomdai munkásság heroikus harcában különleges szerep jutott a müvezetőknek, akik – mint minden iparágban – itt is két malomkő közé szorultak. Sulyos volt a helyzetük: ez kétségtelen. A főnökök is két táborra oszlottak e kérdésben. Az okosabban gondolkozók azt vallották, hogy a müvezetőt nem kivánatos sztrájktörő munkára kényszeriteni, mert hiszen a békekötés után azoknak ismét érintkezniük kell a személyzettel, amelyik izzó gyülölettel fogja őket kezelni, ha sztrájktörők voltak. Ebből pedig nem haszon, hanem csak károk származhatnak a vállalatra nézve. És az igy gondolkozó főnökök nem is iparkodtak a müvezető kisértésbe hozására.
Ám a másik kategóriája a munkaadóknak azt vallotta, hogy a müvezető bizalmi embere a cégnek, tehát szakitania kell teljesen a munkástáborral és szivvel-lélekkel a munkaadó mellé kell állnia. Ezek próbára tették a müvezetők kollegiális becsületét. De a történelmi hüség kedvéért ide kell irni – kevés sikerrel.
Akadtak itt-ott egynéhányan, akik megszédültek és elbuktak... akik megtagadva munkáséletük mocsoktalanságát, elárulták munkástársaikat és eladták magukat a tőkének, de viszont a legtöbben – becsületesen viselkedtek.
Néhol egyenesen megrázó példáit szolgáltatták a hamisitatlan nyomdászerkölcsnek. Kár volna nevüket ideiktatni, mert ezzel – akaratlanul is – a munkaadói bosszu karjaiba vetnők őket.
Volt nyomda, ahol az egyik öreg müvezető megtagadta a munkát, amire a nyomda azonnali elhagyására szólitották föl. Szó nélkül vette a kalapját, de nyomban csatlakozott hozzá a rotációs főgépmester és egy másik osztályvezető is. Egy másik nagyüzemben még egy hasáb kikötését is megtagadta az ősz müvezető. A munkaadók közös lapjának szedését és nyomását pedig nem vállalta – egy „igazgató” kivételével – egyetlen müvezető sem. Ez az egy azonban gépen szedett. Ennek a nevét le kellene nyomtatnunk, de ez viszont – foltot ejtene könyvünkön...
*
Páratlanul áll a mozgalmak történetében az a harci taktika is, amelyet a jelen esetben a szervezet vezetősége alkalmazott. Amig máshol és más esetben a sztrájksegélyek rendszerint a második vagy a harmadik héten kerülnek kifizetésre és hosszu harc idején végül lecsökkennek avagy teljesen megszünnek, addig ebben a harcban a segély már az első héten került kifizetésre és összege hétről-hétre emelkedett. Az első segély szakmunkások részére 60.000, nők és segédmunkásnők részére 40.000 koronában volt megállapitva. Az utolsó héten ez a segély 100.000, illetve 70.000 korona volt. Amig az első héten egyik-másik főnök uszitani próbálta munkásait az „alacsony” sztrájksegély ellen, addig a folyton emelkedő sztrájksegély végül megrémitette a kikoplaltatásra bazirozó munkaadókat.
*
A nyomdai munkások lelkiértékeinek kincseskamrájából való ez az alábbi eset is: Az egyik segélyfizetés alkalmával, amikor is három teremben fizették a sztrájksegélyeket, rohanva jött jelenteni egyik nyomdász, hogy a rendőrség megérkezett és a kapunál aziránt érdeklődik, hol fizetik a sztrájksegélyeket?...
Ez a közlés döbbenetes hatást váltott ki, mert a rendőrség e barátságos érdeklődése nem hagyott fönn kétséget annak szándékait illetően. Nosza, pillanatok alatt mind a három teremben kapkodva összeszedték a kirakott pénzcsomagokat – közel 300 millió koronát – és beledobálva a táskákba, az összes pénztárosok egy mellékajtón sietve elhagyták az épületet, hogy egy másik szervezet helyiségébe átsétálva, nyugodtan folytassák a segélyek kifizetését.
Kisvártatva – mert a lépcsőn mesterségesen föltartották a sztrájkolók – megérkezett az irodába a rendőrtisztviselő és melegen érdeklődött a sztrájksegélyek kifizetése után. Persze, mindenki a legártatlanabb képet vágta és senkinek fogalma nem volt segélyfizetésről. A rendőrtisztviselő kissé csalódottan távozott.
A délután folyamán, amikor a főpénztárosnak még nem volt módjában kasszát csinálni és ellenőrizni, vajjon a délelőtti pánikban nem veszett-e el valami a pénzből, beállitott hozzá egy nagyon szomoruan öltözött, borostásképü, töpörödött bizalmiférfi a következő szavakkal:
– Ne haragudjon, Schippert szaktárs, nem tudtam már délelőtt visszajönni, de Ön a nagy zavarban nekem egy millió koronával többet utalt ki a személyzetem részére...
Ezzel benyult a zsebébe és átnyujtotta az egymillió koronát.
A pénztáros hosszan, nyugodtan néz a szeme közé, azután melegen megszoritja a kezét és csak ennyit mond:
– Köszönöm, szaktárs.
És minden jelenlévő érezte, hogy ilyen harcosokkal nem lehet csatát veszteni...
*
A harc kemény volt és szivós. A nyomdaipari tőke is megmutatta, hogy hatalmi céljának, a nyomdaipari munkásság legyöngitésének érdekében nem riad vissza a legnagyobb áldozatoktól. Ha kell: milliárdokat vet kockára. A lapvállalatok képesek félredobni minden politikai, vallási, sőt konkurrenciális szempontokat és egymással szorosan összefogva, heteken át tartja a küzdelmet a bérért harcoló munkástömegekkel szemben.
A nyomdaipari munkaadók szervezettségének fejlett fokát bizonyitotta az a körülmény is, hogy – eltérően más iparok munkaadóinak harci taktikájától – ők a maguk összetett munkaerejét helyezték szembe a harcban álló munkássággal és szedéssel, nyomással akarták letörni munkásaik ellenálló erejét. Ez a harci taktika, amilyen uj és meglepő a Tőke és Munka egymással folytatott állandó viaskodásában, olyan vigasztalan a kisipari nyomdatulajdonosok történelmi itélőképessége szempontjából. Mert nem az történt, hogy minden szakképzett nyomdatulajdonos a saját üzemében a saját munkaerejét vetette harcba a munkások ellen, hanem a kisnyomdák szakképzett tulajdonosai tömörültek egységbe, hogy összetett munkájukkal hathatósan támogassák a nagytőke, a banktőke munkásnyomoritó céljait. E kisprincipálisok történelmi szüklátókörüsége még ma sem vette észre a gazdasági fejlődés egyenes irányát, ma sem eszmélt még rá a kapitalisztikus evolució törvényszerüségére, amely a kisüzemeknek a nagyüzemek által történő felszivódásához vezet. Pedig ez bekövetkezik ebben az iparban is, ellenére annak, hogy e bérharc alkalmával majdnem az összes kisiparosok szolgálatkészen odaadták magukat az őket lassan-lassan szétmorzsoló nagytőkének...
De a nyomdai munkások is megmutatták e harcban évtizedes céltudatos szervezkedésük nagy erkölcsi és anyagi eredményét: a soha nem tapasztalt harci készséget, meghatóan fönséges szolidaritást és kemény kitartást. Annak ellenére, hogy ilyen hosszu küzdelem teljesen ismeretlen volt a magyar nyomdásztörténelem példáiban, most a negyedik hét végén ugyanolyan szilárdan, harcrakészen és elszántan állták a helyüket, mint az első percben. És ha beszüntették négy hét után ezt a hősies küzdelmet, csak annak tulajdonitható, hogy vezetőségük a még elérhető eredményeket nem tartotta arányban állónak a még hozandó áldozatokkal.
A nyomdászszervezet vezetősége már régen elvetette azt a szakszervezeti politikát, amely a harcot, a sztrájkot – célnak tekinti. Itt nagyon gondos mérlegelés tárgyát képezte egy kockázatos küzdelem meginditása. Viszont e megfontolt politikának volt az eredménye, hogy igazi szükség esetén a nyomdai munkásság egyetemessége olyan elszántságot, olyan kitartást tudott produkálni, mint még sohasem.
A nyomdai munkásság e küzdelemmel olyan alapbéremelést ért el, amilyet békés tárgyalások utján nem érhetett volna el. És nyerte hozzá a munkaadóknak olyan okulását, amely – több, mint bizonyos – józanságot, belátást parancsol és ezért alkalmas lehet a jövőben ilyen bérharc megakadályozására...
*
Külön kell kiemelni a lapszedők magatartását, akik vérbeli nyomdászerkölcsöket sugároztak magatartásukból. Az első tárgyalás alkalmával a főnökök ügyesen taktikáztak, mert a lapszedőknek sokkal magasabb bérjavitást kináltak föl, mint az egyéb kategóriáknak. A lapszedők meg is voltak elégedve e javitással, ellenben a nappali és werkmunkásokkal szemben való testvéri szolidaritás érdekében – egységesen háttérbe szoritották a maguk érdekeit. Önző érdek nélkül tartottak ki négy héten keresztül, hogy ezzel is dokumentálják a világ előtt – a nagy nyomdászcsalád minden egyes tagja édes testvérként támogatja egymást buban, bajban...
*
Régi igazság: elkorcsosul, elpusztul az a nemzet, amely saját multját, saját történelmét nem tudja ápolni és ősi erényeit, dicsőségeit nem képes az utódok lelki és érzésvilágába átplántálni. Ez a régi igazság szülte e könyvet is. Ebben a zürzavaros világban, amelyben a háboruk és forradalmak borzalmas hatásai tompitóan hatottak az emberi lelkekre, arra is kell gondolnunk, hogy lassan-lassan ismét uj korszakba vándorolnak át az emberek. Uj proletárcsapatok lépnek a maiak helyébe: az utódok, az uj világért harcoló epigonok serege. A mi fiaink, a mi véreink lesznek ezek...
Számukra akartuk megkönnyiteni az utat, amikor – okulás céljából – megörökitettük a kenyérért, a jobb jövőért vivott küzdelmünknek ezt a nagyszerü fejezetét. Ők majd bizonyára meglelik e könyvben apáik lelki és harci értékeit és hasznukra forditják. Igy épitjük a jövendőt...