A 
KÖNYVNYOMTATÁS TÖRTÉNETE 
VASMEGYÉBEN

ÖSSZEÁLLITOTTA:
KOVÁTS S. JÁNOS

Szombathely,
Bertalanffy József Könyvnyomdája.
1891.

TARTALOM
Előszó
Forrásaim jegyzéke:
I. 
Bevezetés.
II. 
A reformáczió fellépte Magyarországon.
III. 
A vasmegyei könyvnyomdák előzői.
IV. 
Nádasdy Tamás gróf és a sárvári nyomda.
V. 
Dévai Biró Mátyás és Erdősi Sylvester János.
VI. 
Abádi Benedek.
VII. 
Nádasdy nyomdájának termékei.
VIII. 
Manlius János.
IX. 
Beythe István. – Beythe András. – 
Frankovith Gergely. – Magyari István.
X. 
Manlius sajtójának termékei.
Az uj korszak nyomdászata.

Bertalanffy József 
urnak,
a legrégibb vasmegyei nyomda tulajdonosának, 
a „Vasmegyei Lapok” szerkesztőjének és kiadójának, 
tisztelete s barátsága jeléül
a szerző.

Előszó
A vasmegyei könyvnyomtatás történetét szándékszom megírni kezdetétől fogva napjainkig. De művem nem pusztán a könyvnyomtatás történetére szorítkozik, hanem felöleli az egész kort, hogy a múltnak, mely körül leginkább mozog, annál hívebb képét tükrözze vissza. Czélom feltüntetni és vázlatosan rajzolni azokat a szellemi mozgalmakat is, melyeknek megyénk a mohácsi vész után bekövetkezett gyászos napok alatt, a reformáczió foglalásai közt, színtere volt. Nevezetesen szólni fogok azokról a férfiakról, a kiknek anyagi gyámolítása nyomdáknak adott létet vagy a kiknek tolla munkát nyujtott a sajtónak; s e mellett tekintetet vetünk a közállapotokra, melyek a könyvnyomtatás ügyére segítőleg vagy gátlólag hatottak. Ez által világos áttekintéssel fogunk bírni megyénknek művelődésének egyik fontos ágáról.
Főképen a reformáczió korabeli könyvnyomtatásra terjeszkedem ki, mert egyrészt a jelenkoriak nem is oly régiek, hogy nevezetes történetök volna, másrészt mert amazok művelődésünk történetében irány és hatás tekintetében sokkal fontosabb mozzanatot képeznek.
A tárgyalás sorrendje következő lesz: szólni fogunk először a közállapotokról, melyek közt a könyvnyomtatás hazánkba, illetőleg megyénkbe beköszöntött, azután egyenként előadjuk a nyomdák történetét, melyek megyénk városaiban támadtak, még pedig keletkezésök rendje szerint: Első lesz a sárvár-ujszigeti, második a németujvári – s ezzel kapcsolatban a monyorókeréki – és németlövői-, harmadik a sárvári-, a negyedik s e korban utolsó a németujvári sajtó története, mely már mintegy fullajtára volt a hamarosan beállt hanyatlásnak s a könyvnyomtatás hosszas szünetelésének megyénkben. A munka befejezése a jelenkori könyvnyomtatás történetének lesz szentelve.
Budapesten, 1891. június elsején.
Kováts S. János

Forrásaim jegyzéke:
Németh János, szombathelyi áldozópap: Magyarországon az első könyvnyomtató-műhelyről. Tudományos gyűjtemény 1817. VIII. 53.
Joannes Németh: Memoria Typographiarum Inclyti Regni Hungariae et Magni Principatus Transsilvaniae.
Ungar. Magasin: Etwas von den Buchdruckereien in Ungarn im XV. und XVI. Jahrhunderte. 1788. IV. k. 440.
Emich Gusztáv és Szabó József: A Könyvnyomdászat Története Magyarországon.
Kretovits József: A Könyvnyomdászat Magyarországon. Typographia 1871.
Századok: Adalék a nyomdászat történetéhez. VI. 1872. évf. 121. I.
Typographia: A Könyvnyomdászat Magyarországon. 1873. évf.
Vajda Viktor: A magyar könyvnyomtatás történetéből. Fővárosi Lapok 1876. 220. sz.
Toldy Ferencz: A magyar nyomdászat 400 éves története. Magy. Ak. Évkönyvei XIV. k.
Ballagi Aladár dr: A magyar nyomdászat történelmi fejlődése 1472-1877.
Szabó Károly: Régi Magyar Könyvtár I. II. k.
Aigner Károly: A könyvnyomdászat vázlata. 1883.
Révész Imre: Erdősi János, magyar protestáns reformátor. 1859.
Kemény József gróf: Erdősi János élete. Uj M. Múzeum 1855.
Dankó József: Erdősi János élete, munkái és hitvallása. Uj Magyar Sion. 1876.
Révai Imre: Dévai Biró Mihály, első magyar reformátor életrajza és munkái. 1862.
Szilády Áron: Erdősy Sylvester János. Dévai Biró Mátyás. Régi Magyar Költők Tára. II. k.
Horváth Mihály: Nádasdy Tamás gróf élete és politikai működése. Buda, 1846.

I.
Bevezetés.
A XV-ik század a tudományok és művészetek megújulásának, az u. n. renaissance-nak a korszaka, mely alatt a középkor egész társadalma nagy változáson ment keresztül. E kor jellemző tulajdonsága, ugymond Symonds John Addington, szellemi volt, mert a gondolat felszabadulását valósítá meg a modern világban. – A tudomány, mely eladdig jobbadán a kolostorok falai közt lelt ápolásra, kilépett a szűk korlátból és az egész emberiség közös kincsivé lőn. A szellemek forrongásba jöttek és kiváló tehetségek tüntek fel minden téren, melyek csillagokként egész korunkig világítanak. A tudomány utáni vágy hirtelen nagyra szökkent; a tanulni vágyók ezrével lepik el a híres európai egyetemeket. Azonban a tanítás nehézkes és lassú volt; mert a könyvek rendkivüli drágasága és ritkasága miatt az előadás csak előszóval folyhatott. De a XV. század derekán megszületett az eszköz, mely a régtől érzett szükséget képes volt kielégiteni. Gutenberg János 1440-ben feltalálta a könyvnyomtatás mesterségét, mely egyszerre világmozgató hatalommá vált.
Az emberi szellem alkotásaink elterjedése a kézirat-másolás lassúsága következtében szerfölött nehezen ment. A könyvnyomtatás által a könnyű és gyors sokszorosítás lehetővé válván, a tudományok terjesztése rendkivül megkönnyebbedett.
Valamivel később, a század vége felé, a vallás terén is élénk mozgalmak támadtak. Az egész középkoron át eladdig a katholikus egyház korlátlan hatalommal uralkodott. Az emberiség végre ráunt az egyháznak utóbb kellemetlenné vált gyámkodására, s lerázni igyekezett magáról. Az egyház és hivők közti ellentét egyre élesebbé lett és csak szikra kellett, mely a magába fojtott forrongást fellobbantsa. S Luther fellépte valóban lángra is gyujtotta a viszás állapotokkal elégedetlenek szivét. A gátot szakasztott ár feltarthatatlanul terjedt szét Európa minden tája felé. Azt tanítván, a mire évek óta ezren meg ezren vágyva-vágytak, az uj elvekhez és tanokhoz csatlakozók száma nőttön nőtt. Igy született meg a reformáczió, mely Európa majdnem minden államában uj korszaknak nyitotta meg hajnalát.
A mondottakat azonban koránsem arra kell magyarázni, mintha a reformáczió keletkezésének oka a pápák vagy Luther Márton személyiségében rejlett volna; Guizot Ferencz, híres franczia történet-iró, szavai szerint a reformáczió indító oka az volt, hogy az emberiségben akkor lett erőssé a szabad vizsgálódás és gondolat-szabadság utáni általános vágy, melyet aztán sikerült is kivivnia.
A refomáczió a szabad kutatás és gondolatszabadság elvét hirdetvén, mindenkinek kezébe igyekezett adni a szentirást, az uj vallás kutfejét; s épen ez a körülmény adta meg a könyvnyomtatásnak azt a nagy jelentőséget és fontosságot, mely által oly gyorsan világmozgató eszközzé lett. Mert bár a sajtó, az ujabb kori műveltség e hatalmas organuma, a renaissance-korban született s alatta élte első korszakát, mégis csak a reformáczió által emelkedett a modern tudományosság egyik fő közvetítőjévé. »A sajtók Luther nélkül, mondja Salamon Ferencz, jeles történetirónk, egyik tanulmányában, sokáig csak az iskola tudósai szük körének szolgálnak, és a nagyobb közönség előtt csak kuriozum maradnak vala, de a nyomda nélkül Luther is alig lett volna egyéb híres schismatikusnál.«
A reformátorok a szabad vizsgálódás elvénél fogva arra törekedtek, hogy követőik a szentirást mindnyájan olvassák és értsék; azért a bibliát nemzeti nyelvre fordították és mentől nagyobb számban hozták forgalomba. Ők magok is a latin nyelv helyett mindenütt a nemzetit használták, s ez által hatalmas lendületet adtak az irodalomnak elannyira, hogy az európai nagy nemzetek, mint a francziák, angolok és németek irodalma a hitújítás által lett virágzóvá és gazdagon gyümölcsözővé.
Az új vallás papjai nagy buzgalommal láttak hozzá, hogy hiveiket vallási iratokkal ellássák. Vitázó és fejtegető iratok, szentirás-magyarázatok, bibliafordítások nagy számmal készültek, melyek a még nem régi találmányú sajtónak bő anyagul szolgáltak s elterjedését ekként nagyban előmozdították. A merre csak szétáradtak a reformáczió hullámai, a sajtó mindenütt nyomon kisérte. A predikátorral a tanitó, velök a nyomdász, egyszerre telepedett meg.

II.
A reformáczió fellépte Magyarországon.
Hazánkban a katholikus vallás, szent István gondviselésszerű intézkedései folytán, miként Európa minden államában, szülője és nevelő dajkája lett a czivilizácziónak és az európai míveltségnek. A katholiczizmus fél ezreden keresztül híven, anyailag teljesíté magasztos tisztét. De jöttek a zivataros napok, melyek szavait elnémították. A mohácsi vésznap forduló pontot képez nem csak politikai, hanem egyházi tekintetben is. Valamint a politikában két király küzdött egymással életre-halálra a trónért, a számban amúgy is nagyon megfogyatkozott honfiak vére árán: szintúgy a katholikus vallásnak is igen hatalmas ellenféllel kellett egybemérnie erejét, t. i. a reformáczióval, melynek fellépte Magyarország míveltségtörténetében ujjászületést képviselő tényt képez.
A reformáczió kevés zajjal még a mohácsi ütközet előtt megindult ugyan nálunk, különösen a szász- és németajku városokban lelt hamaros befogadásra. De nagyobb fokú elterjedést mégis csak 1526 után öltött. Gyors elterjedését és megszilárdulását többféle ok segítette elő.
A XV. század végén, mikor a katholiczizmus egyedül uralkodott Európában, a népnevelés ügye Európaszerte, de kivált nálunk, nem állott valami jólábon, minek következtében a nép alsó rétegei a kulturának meglehetős alacsony szinvonalára sülyedtek; ezek az állapotok azonban a mohácsi ütközet után következett zavaros napok alatt még roszabbra fordultak, mert a fegyverek zöreje a török iszonyú pusztításai minden szellemi törekvést megfagyasztottak. Mohács mezein a katholikus papság nagyrésze elesett a honért való harczban, a megmaradtaknak vad török csordák elől menekülniök kellett. Az iskolák kapui bezárultak, soknak falai romba dőltek, hogy aztán soha se támadjanak fel többé. Igy a pécsi egyetem, melynek hallgatói nagyrészben a mohácsi téren hullottak el, 1526 után végkép megszünt. A tanitók elszéledtek ki erre, ki arra. »Inter arma silent musae,« mondja a latin közmondás. Ily körülmények közt nem csoda, ha a nép, a mely mindenkor legnagyobb fokban érezte a zaklatást, nyomorgatást és üldözést, elvadult, tanulatlanná, Istent nem ismerővé lett. – Épen ez a körülmény okozta aztán, hogy nálunk a reformáczió oly rohamosan elterjedhetett. A reformatorok éles szemökkel észrevették, hol a baj bibéje, és nagy buzgalommal igyekeztek hasznukra fordítani a létező állapotokat. Isten tiszteletére templomokat építettek vagy foglaltak el a katholikusoktól, a nép nevelésére dicséretes áldozatokkal iskolákat emeltek és mindenütt tudós tanitókat alkalmaztak. És az ugaron beverő földön csakhamar dús, buja vetés hullámzott a szellemtől, melyet a reformáczió terjesztett és ápolt.
A másik fő ok az uj vallás elnyomatásának és üldöztetésének hiányában rejlett.
Az ellenkirályok versengése miatt a törvények érvénye, melyek abban az időtájban csak holt betűk voltak, megszünt. Hoztak ugyan az országgyüléseken szigorú törvényeket az uj tanok követői ellen, de ezek a törvények is csak azért hozattak, hogy senki se hajtsa végre őket. Érdekében feküdt ez az ellenkirályoknak is, mert az ország főurai s jobbágyaik, valamint városai közül számosan szegődtek a protestantizmushoz. Ha tehát Ferdinánd és Szapolyai János ellenkirályok táborukat gyarapítani akarták, semmi esetre sem igyekezhettek párthiveiket az uj valláshoz szításuk következtében üldözni. Igy füződtek össze nálunk mindenha a vallási kérdések a politikával.
Sokan vannak abban a balhiedelemben, hogy a reformáczió Magyarországon is nagyban fokozta azokat a zavarokat és viszálykodásokat, melyeket egyrészről a török erőszakos foglalása, másrészről Ferdinánd és Szapolyai János versengése ébresztett és táplált. De ez a nézet téves alapon áll. A reformáczió politikai és művelődési fontosságát Magyarországra nézve ésszerüleg senki sem tagadhatja, mert fellépte a török világi zord viszonyok közt nemcsak vészhozó nem volt, hanem fel is emelte a nemzetet. A vallás kérdése összeforradván a nemzetiségi kérdéssel, megteremté a protestans Erdélyt protestans fejedelmeivel, mely aztán védő bástyája lett a magyarságnak elannyira, hogy fenmaradását vallási tekintetben egyébként türelmetlen Pázmány Péter és a pártok kibékítésének hálátlan szerepére vállalkozott Eszterházy Miklós nádor is szükségesnek tartotta a magyarságra nézve.
Mihelyt a reformáczió hullámai Magyarországon szétáradtak, a tudományok és művelődés terén mindjárt élénkebb mozgalom támadt. Miben rejlett e hirteleni föllendülés oka? Emlitettük, hogy a reformáczió egyik alapelve az volt, hogy a szentirás a vallás egyedüli kutfeje és a hitnek meg erkölcsnek szabályozója és döntő foruma, azért hát a szentirást minden kereszténynek nemcsak lehet, hanem kell is olvasnia és értenie. Ennél az alapelvnél fogva a reformáczió mindenfelé iskolákat állított, melyekben főképen a szentirást olvastatták és fejtegették nemzeti nyelven. A protestantizmussal ekként mindenütt karöltve járt az iskola ügye, és a bibliát, vallási fejtegetéseket, vitázó és térítő iratokat az illető ország nyelvén terjesztő sajtó. »Az iskola egyszerre épült a templommal, a tanitó egyszerre jött a predikátorral s a protestánsok által felállított sajtó adja a protestánsok által készitett első magyar könyveket...« A reformáczió elterjedésével tehát egybeforrva járt a nemzeti nyelv jogainak érvényesülése, az iskolák gyors szaporodása és a könyvnyomtatás ügyének nagyobb lendülete. Mindezek a tényezők együttműködve megteremtették a magyar könyvirodalmat, mely nemzetiségünk fenmaradásának legszilárdabb alapját képezte.
Az uj tanok és eszmék különösen főuraink körében vertek nagyhamar gyökeret. Az Oláhok, Drágfiak, Stánsitsok, Nádasdyak stb. főurak udvara megannyi melegágya lett a tudománynak és menedéke az új tanokat terjesztő üldözött tudós férfiaknak. Gazdagon adományozott iskolákat alapítottak, melyeknek vezetését a nálok védelmet kereső vagy hozzájok folyamodott predikátorokra s tanítókra bizták. Azonkivül a nagyra szaporodott protestáns hitközségek anyagi gyámolítása folytán is sok iskola keletkezett, és tanítókul majdnem mindenütt német egyetemeket látogatott egyének alkalmaztattak. S a hol tanítók és predikátorok léteztek, ott sohasem hiányzott egy-egy jól felszerelt sajtó.
Ezen, talán kelleténél hosszabb bevezetés után elérkeztünk tulajdonképeni tárgyunkig, melynek világos áttekintése végett bocsátkoztunk az 1526 után beköszöntött politikai és vallási viszonyok kissé bő taglalásába. Ezek után, úgy hisszük, bizvást hozzáfoghatunk kitűzött tárgyunkhoz, de még egy kérdést meg kell oldanunk, melyek és milyenek voltak:

III.
A vasmegyei könyvnyomdák előzői.
A sajtó hazánkban és a külföldön egyiránt a reformáczió leghatalmasabb fegyvere levén, vele együtt majdnem egy időben honosult meg Magyarországon. Mindazáltal nem a protestantizmusnak köszönhetjük a sajtó első fecskéjét. A renaissance-kor, melynek a sajtó szülötte volt, nem tünt el hazánk felett a nélkül, hogy ez a fontos találmány hozzánk is el ne jutott volna. Mátyás király a renaissance eszméinek lelkes barátja, azzal bizta meg Geréb László budai prépostot és alkanczellárt, hogy Hesz András nyomdászt Olaszországból hivja meg udvarába. Hesz András engedett a meghivásnak s 1472-ben megtelepedett Budán. Ezen a sajtón csak egyetlen nagyobb mű készült el a »Chronicon Budense« czimű latin nyelvű, de a magyar történelmet tárgyaló munka. Lehetett több, kisebb terméke is, de ezek nyomtalanúl elvesztek. E nyomda rövid életü volt; keletkezése után csakhamar megszünt, s ettől fogva 60 éven át nem létezett nyomda eladdig, míg a terjedő uj vallás ismét be nem hozta. Legelső reformátoraink műveiket külföldön voltak kénytelenek nyomatni, még pedig leginkább Krakkóban. Itt jelent meg a legelső magyar nyelvű könyv 1533-ban, Komjáthi Benedek szt. Pál apostol leveleinek fordítása. Ugyanitt jelent meg két év mulva Ozorai Imre békési predikátornak a Krisztusról és Antikrisztusról írt vitázó irata. 1536-ban Gálszécsi István magyar énekes könyve. Krakkóval művelődés-történeti tekintetben csupán Bécs versenyez. Itt kerültek ki sajtó alól Pesti Gábor munkái, u. m. az uj-szövetség fordítása és Aesopusnak általa fordított meséi 1536-ban, két évvel később (1538) hatnyelvű szótára.
A reformátorok azonban nemsokára honi sajtón nyomathatták ki műveiket. Az égetővé vált szükségen hamarjában gondoskodtak. Ekkép támadt 1529-ben a rövid ideig működött nagyszebeni kézisajtó; majd ennek megszünése után a brassói, melyet Honter János Erdély evangelistája Wittenbergából visszatérése után 1533-ban állított fel. És ez első kezdemények után a sajtó hazánkban csakhamar oly nagy virágzást ért el, hogy a XVI. század folyamán Magyarországon s Erdélyben összesen 28 állandó és vándor-nyomda létezett, leszámítva a kisebb kézisajtókat. – Minthogy azonban a brassói nyomdán a XVI. században magyar nyelvű mű nem jelent meg, a legelső magyar nyomdának joggal azt nevezhetjük, melyet Nádasdy Tamás gróf Sárvárott felállított.

IV.
Nádasdy Tamás gróf és a sárvári nyomda.
A reformáczió korabeli főranguak közül számosan csatlakoztak az új tanokhoz, s azokat tőlük telhetőleg terjesztették alattvalóik, jobbágyaik között, mi az akkor vallott elvnél (cuius regio, eius religio) fogva igen könnyű szerrel ment. Ebből az okból folyólag jobbágyaik számára templomokról és iskolákról és bele való buzgó predikátorok- és tanítókról gondoskodtak. Ebből magyarázható meg az a körülmény, hogy manapság is olyan vidékeken van a protestánsok zöme, melyek egykor ama főrangú családok uradalmai voltak.
Hogy a reformáczió eszméi a főurak közt oly könnyen megfogamzottak, annak egyebek közt az is volt egyik oka, hogy a reformáczió nem mint uj hit, hanem mint a megtisztított katholikus vallás lépett fel. A protestantizmus ugyanis eleinte megmaradt a katholikus egyházban dívó szertartások mellett. Ez Melanchtonnak, a protestáns vallásnak Luther után legnagyobb emberének, tanácsára történt, a ki szertartások kiküszöbölésében, különösen ott, a hol üldözéstől lehetett tartani, óvatosságot ajánlott. A különbség a két vallás közt eleintén kevés volt; a főkülönbség abban volt, hogy a protestantizmus a predikálást nemzeti nyelven gyakorolta és a szentirás szabad olvasását mindenkinek megengedte. Épen ezért nehéz sok nevezetes emberről kisütni, melyik vallásnak volt a híve. Sokáig vita tárgya volt és maig sincs teljes biztossággal eldöntve, hogy például Nádasdy Tamás és Erdősi János katholikus volt-e vagy protestáns. Ámbár tetteikről itélve, bátran a protestáns vallás hiveinek tarthatjuk őket.
A protestantizmus érdekében azonban legtöbbet tett a főurak közt azon kor egyik legkimagaslóbb alakja Nádasdy Tamás gróf, Horvátország bánja, országbíró, később nádor és Sárvár ura.
Nádasdy Tamás korának nemcsak egyik legtekintélyesebb államférfia, hanem igen tudományosan képzett ember is volt. Tanulmányait Bolognában és Rómában, ama kor legnevezetesebb főiskoláiban végezte és széles körü tudományra és nagy műveltségre tett szert. Legfontosabb állami teendői közt is kerített magának időt a tudományokkal való foglalkozásra. Ép ez okból a tudományt másokban is meg tudta becsülni. A segitségre és pártfogásra szoruló tudósok mindenünnen hozzá folyamodtak és nála meleg felkarolásra és biztos menedékre találtak.
A legmagasabb állami hivatalokra emelkedett, és a nehéz, zavaros körülmények közepette is annyi higadtságot, egyenes lelküséget, bátorságot és önzetlenséget tanusitott, minő az időtájt vajmi ritka volt. Mert hisz a főuraknak és a köznemességnek abban telt legnagyobb gyönyörüségük, ha mennél jobban befonhatták királyaikat, s mennél többször pártot cserélhettek. A köpenyforgatásra aranynapok jártak! Az átpártolásnak mindig busás vagyon lett a bére. Igaz ugyan, hogy egy ízben Nádasdy is cserélt pártot, de ez nem ütött jellemén csorbát, mert nem haszonlesésből hagyta oda Szapolyait, hanem abból a hazafias meggyőződésből, hogy a haza megmentése a török rabiga alól egyedül a Habsburgházzal való egyesülés által lehetséges. S a mily teljes mértékben birta Szapolyai János bizalmát, ép oly teljességgel meg tudta nyerni Ferdinándét is, ki aztán a legfőbb hivatalokkal tüntette ki.
Hivatali elfoglaltsága azonban nem vonta el teljesen a közművelődés ügyétől. Mikor a közügyektől és különösen a hadakozástól rövid időre visszavonulhatott sárvári várába, egész erővel és buzgalommal a hazai művelődés előmozdításán s azoknak az eszméknek a foganatosításán fáradozott, melyeket a reformáczió terjesztett és ápolt.
Áldásos működésére szélesebb tér azonban csak akkor nyilt, mikor Kanizsay Orsolyát 1532-ben magának eljegyezvén, Orsolya kezével együtt a Kanizsayak nagyterjedelmü birtokát is megnyerte. A Kanizsay család ugyanis a leggazdagabbak közé tartozott Magyarországon. Több más, igen terjedelmes birtokkal és várral együtt Sárvár is az ő tulajdonuk volt. Kanizsay László, Vasmegye egykori főispánja a mohácsi csata ideje táján meghalván, nejétől Drágfi Annától két gyermeke maradt: Ferencz, ki azonban 1532-ben, még gyermekkorában, kimulván, benne a Kanizsay családnak magva szakadt; és Orsolya, kit Szapolyai János beleegyeztével, még ifju hajadon korában, Nádasdy jegyzett el, még pedig olyan feltétel mellett, hogy a Kanizsay család minden birtoka Nádasdyra szálljon. S Nádasdy e feltétel alapján, ámbátor Orsolya még csak jegyese volt, a Kanizsaynak összes uralmát birtokába vette. Az ünnepies egybekelés Nádasdy és jegyese közt 1534 vége felé történt, midőn Nádasdy Zápolya János pártjától elszakadt és Ferdinánd táborába tért át, még pedig egyebek közt azzal a világos kikötéssel, hogy a Kanizsay család birtokait Ferdinánd neki és örököseinek ajándékozza. Az egybekelés után Nádasdy székhelyét Sárvárra, neje birtokára helyezte, miután a várat czélszerű ujításokkal egészen átalakította és a török világi viszonyoknak megfelelőleg jó karba helyezte.
Alighogy Sárvárott megtelepedett, azonnal hozzáfogott magasztos eszméinek megvalósításához. Az új szellem hatása alatt »nagy költségvel téglákból« nagyszerű iskolát állított, mely nem a modern iskolák szerint volt szabva, hanem az elemi iskola egyesítve volt benne a gimnáziummal, ugy, hogy az elemi ismeretektől a görög tudományig meg lehetett tanulni egyvégbe mindazt, a mit manap az elemi- és középiskolákban külön-külön tanítanak.
Látni való tehát, mily nagyszabásu volt az az iskola, s Nádasdynak nem csekély pénzáldozatába került ekkora felállítása és fentartása. De ez még nem volt elég. 1536-ban egy nagyszerű nyomdát szerelt fel ez iskola mellett, amelyet méltán nevezhetünk első magyar nyomdának, mert mint később előadjuk, ez alól a sajtó alól került ki Magyarországon a legelső nyomtatott könyv: Erdősi János magyar nyelvtana.
Nádasdy sem költséget nem kimélt, sem fáradságot nem sajnált, csakhogy iskolája és nyomdája mennél nagyobb hasznára váljék a magyar tudománynak és művelődésnek. Nádasdy iskolája és nyomdája révén csakhamar oly nagy hirre vergődött, hogy még a külföld figyelmét is magára irányítá, a mi intézményeinek igen nagy hasznára vált, mert iskolájának jeles tanítókat, nyomdájának kiválóan képzett vezetőt szerzett t. i. Abádi Benedeket, kiről alább bővebben lesz szó. Melanchton ugyanis, a német reformátorok feje, hallván Nádasdy bőkezűségének hirét, két levelet intézett hozzá, melyekben a magasztalt tudománybarát kegyelmébe tudós férfiakat ajánl, őt dicséretekkel tetézi, hogy épen oly időben törekszik terjeszteni és ápolni a tudományokat, mikor a harczok zaja, a fegyverek csörgése megsemmisítéssel fenyegeti azokat.
Érdekesnek és tanulságosnak tartjuk az egyik levelet közölni, azt, melyben Dévai Biró Mátyást és Erdősi Sylvester Jánost a magyar reformáczió e két legkimagaslóbb bajnokát Nádasdy pártfogásába ajánlja. A levél magyar forditásban ekként hangzik:
»Méltóságos Főúr! – Ámbár ismeretlen vagyok Méltóságod előtt, mindazáltal Mátyás (t. i. Dévai Biró Mátyás) kérelmére kész szivvel irtam hozzád e levelet; egyrészt azért, hogy Mátyással kedves dolgot tegyek, másrészről meg azért, hogy magamat barátságodba ajánljam, s ezen okok közül az első mulhatatlan kötelesség, hogy barátom akaratát teljesitetlenül ne hagyjam, a másik pedig rám nézve igen óhajtandó. A derék főurak barátságára ugyanis nagy szükségünk van a műveletlenek itéletével szemben. – Értesültem Mátyás által, hogy Te nagy költséggel iskolát állitasz, a tisztességes tudományok tanulását felébreszted; a mi már magában véve is nagy dicsőséget érdemel ugyan, most pedig, midőn a harcz veszélyei a szomszéd helyeken a tudományokat megszüntették, még sokkal nagyobb érdem. Ez által az utódok javáról gondoskodol, hogy midőn másutt a tisztes tudományok elpusztultak, a Te érdemeid folytán mégis maradjanak fenn veteményes kertek (seminaria), a honnan aztán az életre hasznos tudomány Magyarországon ismét elterjedjen. Erre az ügyre nézve tehát, nevezett szerint, hogy ilyen fontos dologban tész szolgálatot hazádnak, mind akaratodat, mind kitünő bölcseségedet méltán dicsérjük. Én pedig már a jószándékban is kedvező jelet látok. Midőn ugyanis ily időben gondoskodol a tudományokról, azáltal azt mutatod meg, hogy nem vagy kétségbeesve a béke s Magyarország felett. Mert hát ki is szánná el magát iskolák felállítására, ha abban a hitben leledzenék, hogy az ország dulása folytonosan fog tartani, s hogy a haza szolgaságba jut. S erre nézve szándékodat úgy tekintem, mint kedvező béke jelét, a melyről én is, noha csekély ok miatt, oly véleményben vagyok, s Mátyásnak is gyakorta mondottam, hogy engem is az a jó reménység táplál, eljő még az idő, midőn a török kiüzése után megint nyugodt lesz Magyarország.
A mire tehát kegyes és – véleményem szerint – isteni sugallatból törekszel, hogy t. i. a hanyatlásnak indult tudományokat ápoljad, ettől a szándoktól el ne tántorodjál és az idők viszontagságaitól vissza ne rettenj. Reménylem, Isten is segiteni fog törekvéseidben. – – – Minthogy pedig annyira ápolod a tudományokat, kérlek, fogadj el engem is többi tisztelőid közé. Hajdan a görögök Heraklest a muzsák közé helyezték és vezéröknek nevezték, azt jelentvén ez által, hogy a tudományokat a derék főemberek tekintélyének kell védelmeznie. Bizonyos pedig, hogy a ti hőseitek, a magyarok – poeones – Heraklestől származtak. Tehát erre nézve nemzeti és hazai erénynek tartsad a tudományok védelmezését. Dicső dolog az ősök követése. De talán bővebben is irtam, mint illett volna. Ajánlom Neked Mátyást, mint tudomány és bölcseséggel ékes férfiut, Sylvester Jánost is; mint tudós embert, Méltóságodnak ajánlom. Az Isten tartsa meg Méltóságodat a közjóra.
Lipcsében okt. 7-én 1537.«
Melanchton ajánlata nem volt sikeretlen, mert 1537 vége felé mind Erdősit, mind Dévait Nádasdy udvarában találjuk. Erdősit iskolája vezetőjévé, Dévait valószínüleg udvari papjává rendelte.
Minthogy mind a két férfi élete közelről érdekel bennünket, czélszerűnek tartjuk életrajzuknak, mely ama kor szellemi és vallási mozgalmaira élénk világot vet, külön fejezetet szentelni.

V.
Dévai Biró Mátyás és Erdősi Sylvester János.
Mind Erdősi János, mind Dévai Biró Mátyás mozgalmas koruknak igazi gyermekei valának. Telvék mind a ketten az uj tanok és eszmék iránti lelkesedéssel, rajongással, tántorithatatlan meggyőződéssel, az ellenfélnek, a katholikusoknak, teljes legyőzésére való törekvéssel; lelkök előtt egy czél lebegett folyvást: a reformáczió elveinek érvényesitése. Készek voltak a legnagyobb üldözést kiállani, de attól, a mit hirdettek, nem tántorodtak el egy tapodtat sem; nem különböztek egy szemernyit sem a vallások első hirdetőitől, kik vérökkel pecsételték meg tanitásukat. Midőn első hirdetőiül léptek fel a reformácziónak, egyuttal meginditói lettek azoknak a szellemi áramlatoknak, melyeknek az ujabb magyar mivelődés, a népoktatás, vallási és vitázó irodalom s ezzel együtt a könyvnyomtatás keletkezését és felvirágzását köszöni. Szóval és tollal egyaránt hatalmasan közreműködtek abban, hogy a pártokra szakadt nemzetet egy vallás kebelébe gyüjtsék. Mert habár minálunk a vallási mozgalmak mindenkor összeszövődtek a nemzetiséggel, de még soha sem annyira, mint a reformáczió korában. És valóban soha nem is volt nagyobb szükség a nemzetiség élesztésére, ápolására, mint a mohácsi gyásznap után beköszöntött zord napokban. Nyakunkon ült a török és a német; a nemzet szivében a viszálykodás férge rágódott; hazánk nem egyszer állott a teljes megsemmisülés örvényének szélén ugy, hogy méltán sóhajtott fel a költő imigyen: »Isten csodája, hogy áll még hazánk!« A politikai ellentétekhez hozzá járult a vallási ellentét, de ez a körülmény nem kárára, sőt javára szolgált a magyar nemzetiségnek, felismervén a bajok forrását: a török rabigát hazánk nyakán. A katholikusok és a protestánsok egymásra tolták ama bajok okát, melyekben hazánk annyit szenvedett. A katholikusok az uj vallást mondták annak okául, hogy az Isten a törökkel büntet bennünket, a protestánsok meg viszont a katholikusokat. Ezzel a kérdéssel két kiváló mű foglalkozik, egyik a katholikus részről, t. i. Zrinyi Miklós éposza, a »Zrinyiász«, melyben a költő azt az eszmét fejtegeti, hogy Isten ősi vallásunktól elpártolásunkért a török rabigával fenyít bennünket; a másik meg protestáns részről, Magyari István, a hires sárvári prédikátornak »Az országokban való sok romlásnak okairól« czimü munkája, mely ugyanazzal a kérdéssel foglalkozik, csakhogy sokkal erősebb hangon irva.
E kitérést czélszerűnek hittük ama mozgalmak megvilágosítására, melyeket nálunk a reformáczió előidézett. Lássuk most már a reformáczió e legnagyobb két harczosának életét, hogy benne hivebben letükröztessük a fentebb vázolt korképet.
Dévai születése helyéről és idejéről édeskevés az, a mi tudomásunkra fenmaradt. Bod Péter és Benkő József  állitása szerint Déván született Erdélyország Hunyadmegyéjében; s utánok későbbi iróink is Dévát tartják születése helyéül. Születése idejét a XV. század végére tehetjük. Ifjukori éveit homály födi. Nevével a krakkói egyetem anyakönyvében találkozunk először, hova 1523-ban iratkozott be. A krakkói egyetemről hazatérvén, szerzetes lett s igen buzgó hive volt a katholikus vallásnak.
Ama kor a leghiresebb és leglátogatottabb egyeteme a wittenbergi volt, hova Magyarországból is számos ifju özönlött. Dévait is ide vonzta tudományszomja, de mielőtt Wittenbergába ment volna, 1529-ben kilépett a katholikus egyház kebeléből, s az uj vallás követőjévé lett. Másfél évi itt időzése után visszatért honába s előbb Budán, majd Kassán hirdette az uj tanokat. Kassán azonban nem soká tartott működése, mert elfogták s előbb Likada várába, majd Pozsony és Bécsbe hurczolták, hol igen kemény fogságot állott ki. Kiszabadulása után megint Budára ment a reformáczió terjesztése végett, de ujra fogságba esett. Miután ebből a fogságból is kiszabadult, Sárvárott élt Nádasdy Tamás gróf pártfogása alatt; hogy micsoda minőségben, azt csak sejthetjük. Lehet, hogy predikátorként működött, de az is lehetséges, hogy kizárólag az irodalommal foglalkozott.
Dévai Sárvárról 1536-ik év vége felé ismét külföldre ment, még pedig ujra Wittenbergába egykori tanitói, Luther és Melanchton hallgatására. Wittenbergtől bucsut vevén, Melanchtonnak idézett ajánló levele folytán Nádasdy Tamás udvarába került Sylveszter Jánossal együtt és Nádasdy mindkettőjöket ujonnan állitott iskolája vezetésével bizta meg.
Éppen az időtájt, midőn Erdősi és Dévai Sárvárra kerültek, állittatott fel az első magyar nyomda, melynek vezetését urok szintén ő rájok bizta, s egyuttal ők látták el a pompásan felszerelt sajtót elegendő anyaggal. Ekkor (1536) irta Dévai nyelvtanát, az »Ortographia Ungaricát, azaz igaz irásmódjáról való tudományt«, mely a nemben első volt. Műve valószínűleg 1538-ban jelent meg. E műnek 1538-iki sárvári kiadása teljesen eltünt, csak 1549-iki krakkói kiadását ismerjük.
Dévai nem időzött sokáig Sárvárott. 1539-ben Perényi Péter udvari papja lett, tőle azonban az 1540-ik év első felében megvált és Serédi Gáspárhoz ment, ki a szikszai iskola vezetését bizta rá. Innen azonban a protestáns tanok buzgó terjesztése miatt menekülnie kellett 1541 végén. Utját Wittenberg felé vette, hol Melanchton részvéte nyujtott neki vigaszt üldözésében.
1543 közepe előtt a miskolczi protestánsok meghivására ismét haza érkezett és köztük predikátori tisztet viselt. Miskolczról azonban a szerzetesek mesterkedései következtében elüzetett. Vajjon ez elüzése után visszatért-e a felföldre vagy sem? erre nézve megbizható adataink hiányzanak.
Miskolczról való eltávozása után valószinüleg Drágffy Gáspárnál talált oltalomra és mint debreczeni pap végezte be már 1547 előtt viszontagságos, munkás és hasznos életét.
Erdősi János, vagy mint önmagát nevezni szokta, Ioannes Sylvester Pannonius, Szatmármegyében született Szinyérvárallján 1504 körül. 1526-ban a krakkói egyetemen tanult. Innen valószinüleg az 1528-iki év téli felében búcsut vett és hazájába visszatérvén, megházasodott. Reformátori működése miatt üldözésnek volt kitéve és hazájából bujdosni kényszerült, javait meg elkobozták. A hazátlanul bujdosónak és javaitól megfosztottnak Nádasdy Tamás nyujtott menedéket és Sárvárt rendelte működési helyéül. Sárvárott azonban egy évnél nem időzött tovább, hanem tudományszomja által ösztönözve 1534-ben kora leghiresebb egyetemébe, a wittenbergibe ment több honfi- és polgártársai példájára. Wittenbergben Nádasdy Tamás költségén tanult. Másfél évi itt tartózkodás után visszajött honába s Dévaival együtt Nádasdyhoz került, hol folytatta működését 1544-ig, midőn ez évi január 18-án a bécsi egyetemre neveztetett ki a héber nyelv tanárává. Itt azonban nem találta fel a reméllve keresett működési tért és nyugalmat. Az egyetemi tanszéktől megválván, Ferdinánd király szántóföldecskével ajándékozta meg, de a parasztok fellázadtak ellene és elűzték birtokáról. Hazájába visszaköltözvén, Debreczenben, a reformátusok már akkori fővárosában nyert alkalmazást. 1577. év végén Lőcsére hivták meg subpredikátornak. Lőcse volt-e utolsó pontja Erdősi földi vándorlásának? oly kérdés, melyre nem adhatunk világos feleletet. »Nyomtalanul tünt el az élet mezejéről, mint harczos, ki halálos sebével sötét magányba vonul« – mondja szépen Révész Imre, Sylvester jeles életirója.

VI.
Abádi Benedek.
A Nádasdy által 1537-ben felállított sárvári nyomda eleinte híjjával volt a gyakorlott kéznek és értelmes vezetőnek. Addig valami kontár bajlódott vele. Végre 1540-ben Nádasdy meghivására Abádi Benedeknek, a legelső magyar könyvnyomtatónak, a kezére került, ki szakavatottságát Krakkóban szerezte, abban a városban, a honnét első magyar könyveink kerültek ki a sajtó alól.
Abádi élete folyásáról vajmi kevés adat maradt ránk. Bod Péter Magyar Athénásában következőleg szól róla: »Keveset lehet erről az emberről tudni; eredetét kiktől és hol vette, hivatalát hol és micsoda viszontagságok közt folytatta? Mindazáltal illendő, hogy Neve maradjon jó emlékezetben, kiváltképen ez okon, mert ez vólt, a ki legelsőben Magyar Országban az Istennek uj testamentomi Szent Beszédét Magyar nyelven kinyomtatta, a Sylvester János fordítása szerint Uj Szigeten 1541-ik esztendőben az Nádasdy Tamásnak, akkor Horvát Országi Bánnak költségével. Annak utána ment tanulni az Német Országi Oskolákba, és 1543-ik esztendőben Vitebergában tanulók közé beirta a nevét. Onnan a Magyar földre visszajövén, hol lakott és mit cselekedett, azt eltemette a feledékeny régiség. Ugy látszik mindazáltal, hogy forgott nagyobbára a Baronnyaságon. Nevét a régi Irók emlegetik a Reformátorok között, kik által Isten beszédének (a szentirásnak) világa a Magyar Nemzetben ujjabban meggyujtatott és széllyel hordoztatott, hogy azt láthatná a tudatlanság setétségében ülő nép.«
Ehhez kiegészitőleg a következő adatokat füzhetjük.
1534-ben a krakkói egyetemen tanult; az itt járt magyar deákok társulatának jegyzőkönyvében találkozunk nevével. Valószinünek vehetjük, hogy Nádasdy Tamás költségén végezte egyetemi tanulmányait és szerezte meg a könyvnyomtatás mesterségében való kiváló jártasságát. Krakkóból 1540 táján Sárvárra ment a fölállitott s már működésben levő sajtó vezetésére. Sárvárott nem volt hosszú maradása. Nádasdyt ugyanis a politikai viszonyok magokkal ragadták. Az akkori zürzavaros időben az ország dolgai, mint országbirónak és később mint nádornak, figyelmét annyira lekötötték, hogy sárvári alkotásaira, a nyomdára és iskolára kevés ügyet vethetett. 1562-ben pedig a dögvész áldozatául esvén, utóda, a kiskorú Nádasdy Ferencz, nem volt arra alkalmas, hogy ily nagy fontosságú közmívelődési tényezők elfoglalhatták volna elméjét. Ennélfogva a nyomda rövid működés után eltünt az örök feledékenység homályába.
Ilyen körülmények között tehát Abádi sem maradhatott hosszabb ideig Sárvárott. Nádasdy azonban nem volt iránta hálátlan. Könyvnyomtatói ügyességének elismeréseűl Nádasdy módot nyujtott neki is, mint Dévainak és Erdősinek, hogy a krakkói egyetem után a wittenbergit látogathassa, a hová 1543. márcz. 22-én iratkozott be. Épen ebben az évben egy másik nevezetes nyomdászunk: Heltai Gáspár is Wittenbergában tanult. Abádit Wittenbergában pappá szentelték s 1544-ben visszatért honába s Nádasdy pártfogása mellett a szegedi lelkészséget megnyerte. Valószinüleg haláláig itt működött. Életének erre a részére vonatkozik az az adat, melyet a wittenbergi templomban őrzött irott könyvben találunk feljegyezve az 1544-ik évnél: »Benedictus Abadius aus Ungarn, aus dieser Universität berufen in Predigtamt in Ungarn.«
Abádi a könyvnyomtatásban tökéletesen kiképzett ember volt. Helyes irása rendszerén meglátszik a lengyel hatás A lengyel nyelvben ugyanis az ly és ny hangok irásjegye j’ és n’. Szintén így fejezte ki Abádi is az ly és ny hangokat, sőt ezt a jelelésmódot átvitte a gy és ty betükre is, a melyeket szintén g’-vel és t’-vel jelölt meg.
Nyomtatásbeli ügyességének és izlésének több helyütt akadhatni nyomára. Dévai Ortografiájának megigazitásában világos jelét adja jártasságának, izlésének és aggodalmának. Egy helyen a k-ról azt mondja, hogy »néhol megrutítja a nyomást, jobb azért az mi nyelvünkön is az c olyan helyen, mint a k«; másutt megint így szól: szándékom az volna, hogy ammennyire meg nem rutulna a nyomás;« – ismét másutt: »de az nem deák bötü nem igen jól is illik a nyomáshoz« stb.
Mikor Sylvester János Uj Testamentomának szedését kezdték, Abádi még nem volt Sárvárott. Csak midőn látta volt Nádasdy, hogy a munka lassan halad előre, gondoskodott szakavatott emberről. S Abádinál szakavatottabb mestert nem egy könnyen találhatott volna. Mihelyt elfoglalta állását, első dolga volt a már kiszedett részt tüzetesen átnézni, a mennyire még lehetett, a sajtóhibáktól kitisztitani, és a saját rendszere szerinti hangjeleléseket alkalmazni. Vasszorgalmának lett is eredménye. E munkában fehér holló a sajtóhiba és helyesirási rendszere a szövegben szigorú következetességgel van keresztűlvíve. Mindamellett szükségesnek tartotta a maga igazolása végett a könyv végszavaiban emígyen szólni:
»A könyvnyomtató isteni kedvet kiván annak, a ki ezt olvassa.
Ha valahol a nyomásban való vítekre találsz, abbol én tüled bocsánatot kírek. Mert hogy megértsed, az könyvet nem én kezdettem el, hanem más, kit az jó Ur (Nádasdy Tamás) sok ideig nagy költsígvel itt tartott. És mikoron el kisén hozzáfogott volna és látták volna, hogy az nehezen írhetne víghit, ugy hivata enghemet hozzája, hogy ez mennél hamarabb az kereszténeknek kezekbe juthatna. Mikoron azért láttam volna ez betüt, hogy nagy kisedelem nélkül nem mielhetni véle, mint hamarságval lehete, ugyazon betüt megigazítám, egy níhányat csinálván, hogy szapora lenne az dolog és hamarabb víghit írhetnők. Mert jobban tetszék, hogy ez könyv, hamar kikelhetne, noha nem igen szép bötűvel volna, hogy nem mint szép bötüre erőlködnénk nagy kísedelemmel, mely dolog az kereszténeknek igen káros volna. Azért mondám Atyámfija, hogyha én tereád valo tekintetbül ez munkát felvittem, te is kevés vítket meg engedj mostan és az első munkánkat jo neven vegyed, ennek utánna kegyiglen (pedig) meg látod, hogy az kegyelmes Istennek akaratjából jobban hozzá készülök, hogy jo modon szolgálhassak az kereszténeknek ezféle dologban. Mert bizom az én jo uramnak segitségében, kinek mivelhogy mindenben nagy szorgalmatossága vagyon, valami ez országnak megmaradására vagyon; azonkippen erre kiváltkippen valo gondja vagyon, hogy az közsíg az isteni tudományban valo gyarapodást vegyen. Azírt ez könyünek kimenésit is az Isten után ez urnak köszönjed s ütet az Istennek ajálljad, hogy az üveinek elevementire sokáig megtartsa.
Vjszighetben Abadi Benedek nyomta 
vala 1. 5. 4. 1. esztendőben.«     

VII.
Nádasdy nyomdájának termékei.
A sárvári nyomdának csupán három termékét ismerjük. Volt-e több is, nem tudjuk. De abból a körülményből, hogy a reformáczió terjedése közben a hivők használatára nagy buzgalommal igyekeztek a hitterjesztők a szükséges könyvekről gondoskodni; hogy 1537-től 41-ig csupán három munkának kinyomatása ilyen gazdagon fölszerelt nyomdán alig hihető: bátran föltételezhetjük, hogy e nyomdának még több kiadványa is lehetett, csak hogy korunkig nem maradtak fönn.
Az első mű, a melynek eredeti kiadása elveszett, de bizonyos, hogy 1538 táján a sárvári sajtó alól került ki: Dévai Biró Mátyás magyar nyelvtana az: »Orthographia Ungarica. Az az igaz irás módjáról való tudomány. Magyar nyelven irattatott.«
Dévai ezen munkáját, a melyet második megjelenése helyéről krakkói Abc-nek is szoktak nevezni, az 1549-iki krakkói kiadásból ismerjük. Révész Imre, Dévai Biró Mátyás életrajzában azt állítja, hogy ez a legelső magyar nyelvtani mű. Ezt az állítását Sylvester J. nyelvtanából vett bizonyítékokkal törekszik megerősíteni. Sokkal fontosabb azonban ránk nézve azon kérdés eldöntése, hol és mikor jelent meg Dévai nyelvtanának első kiadása.
Révész erre nézve így okoskodik: Kétségkívül Erdősi J. nyelvtana előtt kellett megjelennie, mert Erdősi nyelvtanában említést tesz róla. Erdősi nyelvtana pedig 1539-ben jelent meg. – Dévai 1535-ben Sárvárott irta latin nyelvű magyar nyelvtanát; ott élt és működött akkor Nádasdy Tamás védelme alatt. Hogyan gondolhatni tehát, hogy Dévai, mikor munkájával elkészült, máshová küldte volna sajtó alá. A körülmények összevetéséből azt következtethetjük tehát, hogy Dévai nyelvtanának első kiadása Sárvárott került ki a sajtó alól, még pedig 1538-ban vagy 39 elején.
A második munka Erdősi Jánosnak latin nyelven irt magyar nyelvtana. Czime:
Grammatica Ungaro Latina in usum puerorum recens scripta Joanne Sylvestro Pannonio authore.
De nova, apud nostros beneficio principis nostri, imprimendi arte ad Juvenes Hexastichon.
Neanesi. Anno 1539, die 14 Juny.
A könyv nyolczadrét, 46 számozatlan levélből áll, a többi levél hiányzik. A czimlapot fametszetü diszitmény veszi körül; a lap balján Nádasdy Tamás gróf czimere T. N.; jobbra nejének Kanizsay Orsolyának a czimere: O. C. látható s 1537. évszám.
A műből egyetlen csonka példány létezik, melyből az egész második rész hiányzik. Ez az egyetlen példány az 1808-ban elhalt Sinai Miklós, debreczeni tanár, könyvtárából néhai Fáy Alajos tulajdonába s innen 1875-ben vétel utján a magy. nemzeti muzeum könyvtárába került.
A czimlevél utáni negyedik lapon egy hat soros költemény: Tetrastichon ad pueros, következik, melyben arra inti a gyermekeket, hogy a nyelvtant, mint a felsőbb tanulmányok alapját, szorgalmasan tanulják s ekként hálálják meg Nádasdy Tamásnak jóságát. A vers következőkép hangzik:
Quisquis in hoc ludo studiis incumbis honestis,
Progressum spondent studiorum namque tuorum,
Haec nova, quae cernis iam cape dona liber.
Dives quae numquam Pannonis ora tulit.
Atque tuo meritas noctesque diesque referre
Ne cesses grates, qui exhibet ista, Duci.
Erdősi előtt, mikor e verseket irta, mesterének, Melanchtonnak, példája lebegett, ki Aelius Donatusnak 1533-ban általa kiadott elemi nyelvtanához irt előszavában ekkép inti a gyermeket:
Discite grammaticam pueri, qui cetera vultis
Discere, namque viam elementa dabunt.
A gyermekekhez intézett vers után Tivadar fiához irt intelmi vers: carmen endecasyllabum, folyik, melyben a novus (uj) szóval szójátékot üz (uj hold, uj könyv, uj iskola, Uj Sziget, uj nép stb.), és lelkesedésben fényes jövendőt kér fiának.
Végre a Melanchton példája szerint prózában is szól Theodor fiához. Ez epistola nuncupatoriaban életére, valamint Sárvár fekvésére és történetére vonatkozólag sok érdekes adatot találunk.
A harmadik és legnevezetesebb termék, mely a sárvári sajtón napvilágot látott, Erdősi Sylvester János új testamentoma. Teljes czime:
Uj Testamentum Magyar nelwen, mellyet az Görög és Diák nelwből ujonnan fordytank az Magyar nipnek Keresztyen hütben valo ippülisire. Vyszigethben Abadi Benedek nyomta vala 1.5.4.1. esztendőben.
Számos fametszettel van diszítve. Az első rész 208 számozott és elől 4 számozatlan levélből áll. Második része 158 számozott és 14 számozatlan levelet foglal magában.
A könyv utolsó lapját a czím körül fametszetű képek szegik be; fölül Ezsaiás, Jeremiás és még egy képcsoportozat körben; alul Sámson, Judit s megint egy képcsoport. Baloldalon fölül a magyar czimer kettős keresztje s alatta a Kanizsayak czimere. Végül 1537. évszám, a mely nagy valószinüség szerint a nyomda felállításának évét jelzi.
Igen szép és teljesen ép példány van ebből a kiadásból Nagy István ajándékából a kecskeméti ref. kollégium könyvtárában; tökéletesen ép a bécsi császári könyvtár példánya is.
Révész Imre ebből a kiadásból a föntebbi két példányon kívül még 16 példányt sorol fel, melyek közől 11 közkönyvtárakban, 3 meg egyesek könyvtárában leledzik. Ebből a számból azonban le kell vonni a Nagy-Enyeden 1849-ben elpusztult példányt s hozzá kell venni az erdélyi Muzeum, a gyulafehérvári Batthyányi-könyvtár, a Nagy István és Farkas Lajos csonka példányait (ez utóbbié immár a nemzeti Muzeum könyvtárába került) és a kolosvári unitárius kollégium 3 csonka példányát, a melyek közöl egyikből csakis a czimlap és az első rész 18 levele hiányzik.
Van Erdősi J. uj testamentomának ujabb kiadása is, mely Bécsben jelent meg 1574-ben. Ebből azonban sokkal kevesebb példány maradt fenn.

VIII.
Manlius János.
A sárvári nyomda virágzása rövid ideig tartó volt. Öt évi működés után elenyészett. 1542-től fogva 50-ig megint nem volt magyar nyomda hazánkban. A reformátorok műveik kinyomatása végett újra Krakkóhoz kényszerültek folyamodni. 1550-ben azonban új magyar nyomda keletkezett, a melyet Heltai Gáspár, protestáns predikátor állított volt fel Kolozsvárott.
Heltai nyomdája több éven át versenytárs nélkül működött. 1560 után azonban már itt is, ott is támadt egy-egy sajtó. De nagy állandóságnak nem igen örvendhettek a sajtók. Egy részök különben is vándornyomda volt. Elenyészésök csiráját tehát magokban birták. De másrészt a hazánkra sulyosodott mostoha viszonyok sem voltak rájok kedvezők. Habár a XVI-ik század folyamán 25 helyen volt nyomda hazánkban, mégis csak három olyan városunk van, a melyekben a XVI. század óta folyvást létezik magyar nyomda: ezek között legrégibb Kolosvár (1559), Debreczen (1561) és Nagy-Szombat (1578).
Megyénk területén 1582-ben, 40 év mulva jelent meg ujra a könyvnyomda. A férfiu, a ki aztán 20 esztendeig dolgozott megyénk több városában, egy szegény, sokat nyomorgott és küzködött vándornyomdász volt. Az akkori divat szerint latinositva irta nevét: Manlius Jánosnak, eredetileg Hans Manuelnek hivták. Neve után itélve, német származásu volt. Különben is fel van róla jegyezve, hogy habár 20 esztendeig ette a magyar kenyeret, magyarul beszélő népek közt forgolódott, és az általa nyomatott munkák is jobbadán magyar nyelvüek voltak, még sem ragadt rá semmi a magyar nyelvből. Ezen a körülményen különben nincs csodálkozni való. Napjainkban is akárhány külföldről beköltözött s magyar ajkuak közt élő polgártársunk van, a kinek a nyelve nem tud hozzá idomulni a magyar szavakhoz. Ember legyen, a ki meg bir érteni egy-egy ily alakot.
Magyarúl nem tudását a rengeteg sajtóhiba is elárulja, a melytől a sajtója alól kikerült munkák hemzsegnek. Ez a hiba mindazáltal nem fosztja meg Manlius Jánost érdemeitől, melyeket művelődésünk terén szerzett magának.
Manlius János, valószinüleg Stájerországból jövet, először Német-Ujvárott telepedett meg 1582-ben, hol Batthyányi Boldizsár pártfogása alatt dolgozott. Sajtóját Beythe István németujvári predikátor s annak a kornak egyik legszorgalmasabb irója látta el anyaggal. Mikor egy időre dolga elfogyott, fölkeresett más vidékeket is, a hol, gondolta akad majd munkája. Megfordult és nyomatott Monyorókeréken 1590 és 91-ben, Német-Lövőn 1593-ban, Német-Ujvárott befejezvén dolgait, fölszedte sátorfáját s odább vándorolt szerencsét, alkalmas területet keresni nyomdájának. 1567-ben Kereszturra vetődik, de a következő évben már Sárvárott találjuk, a hol 1602-ig dolgozik és Magyari István, sárvári predikátor könyvét készíti sajtó alá. Hogy Sárvárról merre veté a sors sodró szele, nem tudjuk. Onnan eltünt az idők homályába.
Mielőtt felsorolnók azokat a könyveket, a melyeket Manlius Vasmegyében laktában nyomatott, azoknak az iróknak életrajzát fogjuk közölni, a kiknek művei Manlius sajtóján megjelentek.

IX.
Beythe István. – Beythe András. – Frankovith Gergely. – Magyari István.
Beythe István életére vonatkozólag merő megoldatlan kérdések előtt állunk. Majdnem mindenben találomra kell építenünk. Születésének évét saját följegyzése alapján tudjuk. 1532-ben született, de hol, az találgatás tárgya. Némelyek Német-Ujvárt, müködése helyét, mások előneve (Kői) után indulva a baranyavármegyei Kő helységet tartják születése helyének.
Hol tett szert nagykörü tudományára, szintén bizonytalan. Fábó András azt gyanítja, hogy a már akkor virágzó tolnai gimnáziumban nyerte kiművelését. Melyik egyetemen járt, megint nem tudjuk. Hogy a wittenbergin nem, a hová pedig a predikátorok igen nagy része járt, az már bizonyos, mert az ott tanult magyarok jegyzékében neve nem fordul elő.
Beythe István, mint a korabeli protestáns egyház majdnem valamennyi predikátora, tanitósággal kezdte nyilvános életpályáját. Valamely dunántuli felsőbb iskolában tanított. Mikor a tanítósággal felhagyott, predikátorrá lett, de hogy melyik gyülekezetben, nincs kiderítve. Csak annyit tudhatni bizonyosan, hogy mielőtt Német-Ujvárra költözött volna, Sopronban volt magyar predikátor, a hová Alsó Lendváról hivták volt meg. Midőn Beythe Sopronban telepedett le – igy irja Müllner Mátyás – már akkor az a gyanú támadt ellene, hogy Kálvin tanaihoz szít. És azért a soproni protestáns hívek azt követelték, hogy új vizsgálatnak vesse magát alá, a mit Beythe, noha már több év óta volt Sopronban predikátor, meg is tett. 1583-ban Német-Ujvárott lett predikátor, egyszersmind Batthyányi Boldizsár udvari papja.
Ez után a hivatala után két évre érte az a megtiszteltetés, a mely aztán később sok keserűségének lett a forrása, hogy 1585-ben a vasmegyei Hegyfalú templomában superintendenssé választották meg. De maig vita tárgyát képezi, vajjon ágostai vagy helvét superintendens volt-e, mert mind a két felekezet a magáénak tartja. – Fábó András, Beythe J. életírója, azt igyekszik megbizonyítani, hogy a csepregi colloquium (1591) előtt nem volt református superintendens. Superintendensi hivatalának mindjárt második évében nem kis érdemet vívott ki magának azokkal az egyházi kanonokkal, melyeket a Csepregben 1587 márczius 12-én tartott gyűlésen hirdetett ki. Ezek a kanonok tanui Beythe ügyes szervező képességének és egyuttal szigorúságának. Rendet akart és erélyesen fenn is tartotta. És ki tudná megmondani, – mondja Fábó – nem ez az erélyesség bőszitette-e fel annyira ellene a prédikátorokat? Nem ez az erélyesség és szigorúság volt kutfeje azoknak a gyanusításoknak, hogy Kálvin tanához szít? Ki tudná megmondani, nem ez a szigorúság idézte-e elő részint a csepregi colloquiumot, részint következményeit. Beythe mindamellett még ez után a colloquium után sem szakított végképen a luteranusokkal. Bizonyítja ezt egy 1593-ból fenmaradt levele, a melyet, minden kétségen kivül, csakis mint Luther-felekezetbeli superintendens irhatott. A legbiztosabbnak vehető ok, a mely miatt Beythe feje fölött összecsapott az ár, az volt, hogy a csepregi colloquium után néhány napra (1591. junius 23.) fia, András, levelet írt, Réchés és Thokvics csepregi predikátorokhoz, a mellyel együtt megküldte nekik »Methodus Tract. de materia coenae dominicae« czímű értekezését, – kérte őket az Istenre, ne hunyják be szemeiket a napnál világosabb igazság előtt. Ez ujabb olaj volt a tüzre. Hozzá járult még az is, hogy 1593-ban Pathai István, pápai kálvinista predikátor, munkát irván a szentségekről, e munka elején Beythének üdvözlő versei is kinyomattak. Ez a költemény Réchést és pártját végkép felingerelte, s nem nyugodott, mig oda nem vitte a dolgot, hogy a Nádasdy uradalmában levő predikátorok legnagyobb része nem szakított a híres sacramentáriussal. Beythe megunván a zaklatásokat, lemondott superintendensi hivataláról, miután ellenfeleinek – »Confessio fidei Nemetujvariensis certis comprehensa articulis« czímü művében – 1597-ben élesen válaszolt. Még 1597-ig tehát Beythe ágostai vallásu superintendens volt. Nádasdy Ferencz még 1598-ban is superintendensnek nevezi őt; Beythe meg arra kéri a grófot, hogy állítsa helyre az egyház feldúlt békéjét, s a superintendensi czimről lemond. A béke helyreállítására azonban már gondolni sem lehetett. Réchés és párthívei ugyanis 1598-ban Kereszturon közzétették magyar nyelven a »Formula Concordiae«-t, a melynek előszavában Beythe ellen gyalázó szavak foglaltatnak. Ezt aztán a Nádasdy birtokain minden predikátornak alá kellett irnia. Erre felelt Beythe apológiája. – 1599 után Beythéről semmi adatunk nincs; 71, mások szerint 84 éves korában halt meg 1611-ben, megvakulva Német-Ujvárott temettetett el.
Beythe nagy jártassággal bírt nemcsak a theologiában, hanem a növénytanban is. Ő kalauzolta Clusiust kutatása közben, midőn 1574–82 közt növénygyüjtés czéljából hazánk különböző vidékeire kirándulásokat tett. Ezért Clusius hálásan is emlékezik meg róla Nomenclatorának előszavában s buzgó, alapos tudományú botanikusnak nevezi őt. Clusius felszólítására elkészíté a magyarországi növények jegyzékét magyar és latin neveikkel együtt. Munkájának czíme: »Stirpium Nomenclator Pannonicus, Antverpiae 1584.«
Ezt a könyvet Clusius »Rariorum stirpium per Pannoniam« czimű munkájához kötve adta ki.
Ezt a munkát sokan összezavarják Beythe András Fives Könyvével, a mely 1595-ben jelent meg Német-Ujvárott. Alább bővebben lesz róla szó.
Beythe István növénytani munkája által alapvetője lett a magyar növénytannak.
Clusius Károly (voltaképen Charles de l'Ecluse) a tudományos leíró növénytan megalapítója, a ki növénygyüjtés végett bejárta a félvilágot. Megfordult hazánkban is Batthyányi Boldizsár gróf pártfogásával. Bejárta Pozsony-, Sopron-, Mosony-, Vas- és Lajtamegyéket. Érdeme hazánkra nézve, hogy a növények magyar elnevezéseit is szorgalmasan gyüjtögette s nem egy növény magyar nevét tartotta fönn.
Beythe András életéről semmi adat sem maradt ránk. Kezdetben Beythe Istvánnal egy személynek hitték. De Horányi Memorabiliaiból kitünt, hogy András unokaöccse volt Istvánnak, s a növénytanban szintén olyan nagy jártassággal bírt, mint István. Munkájának czíme: »Fives Könüv.« 270 növény van benne felsorolva betürendben; a növénynek csupán a magyar és latin nevét tette ki, a leirások hiányzanak, csak az alkalmazás-módjuk van rövideden leírva. Ime rövid mutatvány: »Meh füvnek Nevezety: Déjákúl Mellissa Apiastrum, magyarúl Méh füv, mehek zeretö fűv: fejér virágu, hasonló az pözerczehöz, es a chalanhoz: ha ki zakaztod az virágot: edös.
Termezety: Meleghytő, zarazto, emeztő és gyoguito füv.
Hasznay: Ha borban megfőzöd az meh füvet, es gyakran izod, korsagot es fuladast gyógit, mellyet es tidőt tiztit, az zivet erősiti, mert banatot avagy Melancholiat belőle ki üz, has fájást gyógit, igen ió belőle clystert chynalny az Colica ellen.«
Beythe András tudományos tekintetben sokkal hátrább áll e kor nevezetesebb természettudósánál, Melius Juhász Péternél, ki igen buzgó reformátor is volt. Beythe A. jobbadán csak azokkal a növényekkel foglalkozott, a melyek Juhász Péter munkájában nincsenek meg, így tehát jóformán csak amannak kiegészítője.
Frankovith Gergely, ez a nyegle kuruzsló két tekintetben érdemel említést. Először mert reczeptjeinek legnagyobb része növényekből áll; másodszor mert igen sok növény magyar nevét tartotta fönn számunkra. Életéről és viszontagságairól semmit sem tudunk.
Könyvének tartalmában háromféle okulást igér: a szentirásról, az orvostudományról és a természet dolgairól. Munkája 55 fejezetre oszlik. Érdekesnek tartjuk rövid mutatványt közölni belőle, a mely nézeteire is világot vet:
»Doctor chak medicust teszen diakul, intöm evel hogy a ki Doctor el ne titkolja a kinel valami haszonra valo tudomany vagyon, hanem embereknek életire aggia, ha Doctor nevet akar viselny, doctor az kinek szerzetesevel es tanitasawal mas emberek is elhetnek es tanulhatnak belőle, a mi meg nem volt.«
Frankovith művében mindenütt orvosdoctornak nevezi magát, holott nem volt egyéb ostoba kuruzslónál, a ki be tudta fonni a könnyen hivő világot.
Az említettük írókat tehetség, klasszikus irodalmi míveltség és stilusbeli erő dolgában jóval felülmulja Magyari István, sárvári predikátor, a ki ez időszak prózaírói és vitázói közt az első sorban áll. »Ő képezi az átmenetet a múlt idő panaszos hangjáról az újnak erővel teljes irásmódjára; ő már jelentékeny helyet foglal el nemcsak az egyházi írok, a reformátorok, hanem az igazi stiliszták között is; de a két század mesgyéjén állót. Magyariból még élénken hangzik a múlt század miszticzismusa: ebből merít stílje bizonyos meleg lendületességet. Klasszikai míveltsége, mely kiterjedt az ó világ költőire is, megnemesíti azt. Az új polemikus irodalom hozzá füződik, mert Pázmány legelső röpiratát az ő fejtegetéseire irta válaszul; de a stil az övétől sokban eltérő utat tör magának.« (Beőthy Zs. Széppróza I. 207 l.)
Küzdelmes és tevékeny életére az a néhány forrás, a melyet számba lehet venni, alig nyujt némi világosságot. A sárvári városi, és evangélikus gyülekezeti levéltárban Magyarira nézve egyetlen adatot sem lehet találni.
Magyari István I. Nádasdy Ferencz grófnak, Nádasdy Tamás fiának, udvari predikátora volt. Mikor került Sárvárra, biztosan nem lehet megállapítani. Lampe feljegyzéséből azt következtethetjük, hogy 1590 után került oda. Ettől az időtől fogva aztán Nádasdy F. szolgálatában állott ura haláláig. (1604.) Egy ideig még Nádasdy Ferencz özvegyét, a kegyetlenségéről hirhedt Báthory Erzsébetet is szolgálta.
Első fellépése 1598-ba esik, mikor egy könyv jelent meg tőle, melyben a magyarországi lutheránusok nyilatkozatát védte Beythe István ellen.
Mely évben lett sárvári superintendenssé, szintén nem tudjuk biztosan. Schmal András csupán felsorolja a superintendensek közt.
Számos vitázó és vallásfejtegető munkát írt. Fő munkája, a mely stíl és tudomány tekintetében egyaránt kiváló tehetségre vall, »Az országokban való sok romlásoknak okairól«; 1602-ben nyomatott Sárvárott. Az olvasóhoz ezzel az ajánlattal fordul: »Fáradtsággal összeszedegetett, jóakaratból származó és költségemmel kinyomatott könyvecskémet vedd jó néven, kerestyén olvasó.« A munka négy részből áll. Első részében Magyarország nyomorúságáról és az elharapódzott bűnökről szól; a másodikban mutogatja, hogy a nemzet, ha vétkeiből ki nem tisztúl, még nagyobb nyomorúságba jut; a harmadikban más nemzetek példájára utal hasonló esetekben; végre a negyedikben a megszabadulás eszközeiről beszél.
Ez a munka igen nagy port vert föl. Nemsokára rá, hogy megjelent, a még akkor fiatal Pázmány Péter czáfolatot írt ellene Felelet-ében, a melynek czíme: Felelet az Magyari István sárvári predikátornak az ország romlása okairól irt könivere. – Iratot Pázmáni Péter által Nagyszombatba. Anno MDCIII.
Pázmány Felelet-ében Magyarinak azt a vádját veszi kiinduló pontúl, hogy az ország romlásának nem egyéb az oka, mint a bűn, a mely miatt Isten ostoroz bennünket; a legnagyobb bűn pedig a katolikus vallás terjedése, s azért ez a romlás okozója.
Pázmány Felelete nem más, mint ennek a vádnak czáfolata dogmatikai és vallástörténeti alapon. Hat részre osztotta Feleletét. Magyari vádjai ellen Pázmány eljárásának legszembeötlőbb vonása az, hogy mindazt, a mit Magyari vád gyanánt hoz fel a katholiczizmus ellen, ugyanazzal vág vissza a protestantizmusra. Minden vádat megczáfol és Magyari ellen fordít. Igy jár el nemcsak akkor, midőn pontról-pontra veszi Magyari könyvének egyes részeit, hanem azzal a legfőbb vádjával szemben is, a mellyel az ország romlásáért a katholikus vallást illeti. Magyari támadása lesz Pázmány kezében az a fegyver, a mellyel ellene fordúl. »Az országban való veszedelmeknek nem mi vagyunk az okai, hanem a Lutheri fiak. Nem mi ejtjük háborúságban az népet, hanem ti, a kik elhagytátok az Istent. Országunk akkor kezdett romlani, mikor ti támadtátok Lajos király idejében.« – Ime ez az a gondolat, a mely Pázmánynál is a vallási meggyőződést a nemzeti eszmével kapcsolatban tükrözteti vissza. A gondolat alapjában ugyanaz, melyet Magyari is alapeszméül választott.

X.
Manlius sajtójának termékei.
1. Német-Ujvárott. 1582–84.
Beythe István. Köröztyeni Tvdomannak revid Summaya, az, tiz parancholatrol, Evangeliomrol, imadsagrol, Köröztségről, es az Urvachorayarol, az gyermökchéknek Isten felelömben valo neveködesökert iratot BEYTHE ISTUÁN predicator altal. Nyomatott VELAGOS VARAT Manlius Janostol. MD.LXXXII. Nyolczadrét A–F = 6 ív = 48 számozatlan levél.
Ajánlva van »Nagyságos iffyonak Battyanyi Ferencnek.«
A nyomtatás helyére, Világos Várra (Aradm.) nézve már Németh János, szombathelyi egyházmegyebeli pap megjegyzi: Memoria Typographiarum Inclyti Regni Hungariae et Magni Principatus Transsilvaniae czímű művének 167–169. lapjain, hogy ez a vár 1582-ben a törökök birtokában volt, s így hihető, hogy ott az említett évben sajtó nem is létezett. Kifejti aztán annak a hihetetlen voltát, hogy Beythe István, németujvári predikátor, könyvét az ország másik határszélére, az aradvármegyei Világos Várra küldte volna nyomtatni, mikor sokkal közelebb például Bécsben is talált volna könyvsajtót. Véleménye szerint a czímlapon álló Világos vár nem más, mint a különben is magas fekvésű Német-Vjvár, hol szerinte már 1584-ben (valósággal már 1582-ben is) létezett nyomda. – Hogy Németh Jánosnak nem elég határozottan kimondott véleménye teljesen igaz, s igy Világos várt, hol nyomda soha nem létezett, a magyarországi nyomdahelyek közöl már Némethnek ki kellett volna törülnie, kétségtelen abból, hogy Beythe Istvánnak alábbi másik munkáját ugyancsak Manlius János Gyzzing Varasában, azaz Német-Ujvárott ugyanazokkal a betükkel, ugyanarra a papirra nyomtatta, mint ezt a most leírt munkát, s e két könyv ma egyetlen ismert példánya, a nyomtatással egykorú kötésben ma is egybekötve található a marosvásárhelyi ref. kollégium könyvtárában.
Ballagi Aladár szerint Német-Ujvárt azért nevezhették el Világos várnak, mert magasan fekszik s a mellett, mint a protestáns Batthányiak birtoka, a protestánsok szerint a felvilágosodásnak, a világosság tanainak védelmezője, vára volt. Ez a magyarázat azonban nem igen világos.

Mikeppen az köröztyéni gyeulekezetben az Körösztséget, Vrvachorayat, házasok esköttetését, oldozatot, gyonást etc. zolgaltassanak az egyhazi tanytok, arról iratot Könyvechke Beythe Istvan Predikator altal. Nyomtattatot Gizzing Varasában, Manlius Janostul. Anno MDLXXXII. Nyolczadrét A–GY = 6¼ ív = 50 számozatlan levél.
A szövegbe 6 fametszetű kép van nyomva. A föntebb említett könyvvel egybe van kötve. Ajánlva van »Az köröztyeni gyöleközetben tanytó hiv zolgaknak.«

Az Euangeliumok magyarazati kiket az köröztyeni gyöleközetben eztendő altal zoktak praedikallani, reuidedön irattanak az Istenfélő emböröknek lelkök vigaztalasára, Beythe István Praedicator altal. Nyomtattatot Nymot Uy Varat Manlius Janostul Karáchon hónac 17 napyan 1584. Eztendőben. Negyedrét 311 levéllel. – Elül: czimlap, ajánlás 3 számozatlan levélen, a 4-ik üres; végül nyomtatási hibák 2 lapon.
Ajánlva van latinul Battyányi Boldizsár kir. asztalnokmesternek. Datae Vy Varini 1584.
Ez a munka Beythe István u. n. Postillájának, mely négy részben, négy külön czimlappal jelent meg, első része. Erről a Postilláról először Szenczi Molnár Albert emlékezik meg a »Postilla Scultetica« (Oppenheim 1617) ajánló levelében e szavakkal: »Magyar Postillát négyet láttam: Kulcsár Györgyét, Beythe Istvánét, Bornemissza Péterét és Telegdi Miklósét.« – Ezt az első részt a pápai református collegium csonka példánya után legelőször Eötvös Lajos ismertette, a ki azonban abban tévedt, hogy magát ezt az első részt tartotta Beythe István azon munkájának, melyet Bod s utána Klein »Postilla« név alatt említenek; minthogy ezen Szenczi Molnár Albert és Bod Péter által u. n. Postilla a vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok és epistolák magyarázatát képező predikácziók négy részre osztott gyüjteményéből áll, mely eredetileg együtt egy kötetben, de négy külön czímlappal jelent meg, mely czímlapok egyikén sem olvasható a Postilla nevezet.
Fenmaradt példányai találhatók a sárospataki reform, collégium könyvtárában. Keszthelyen a Festetics-könyvtárban. – Csonkán (4–311 levél) megvan a magyar nemzeti muzeum és (9–311 levél) a pápai ref. collégium könyvtárában.

Az zentök Fő Innepüről valo Evangeliomok, magyarazattyokkal özue eztendö altal, az zegeny egy igyö Köröztyenöknek értelmére, iratot Beythe Istuan Praedicator altal, Nyomtatot Manlius Janos altal Nimöt Uy Várat MDLXXXIV. Negyedrét, 107 levél. Elül czimlap és ajánlás 4 számozatlan lapon.
Ajánlva van magyarúl Zrinyi Dorottyának, Batthányi Boldizsár, kir. asztalnokmester és kir. tanácsos, nejének ily kelettel: Költ az Nagysagtok varasában Nimöt Uy Varat. Karachon havának első napyan 1584 eztendőben Nagyságod zegeny alázatos zolgaya Beythe Istvan.« Ebből az ajánlásból biztosra vehetjük, hogy a protestáns Battyányi Boldizsár neje, Zrinyi Dorottya, a szigetvári hősnek, Zrinyi Miklósnak, leánya protestáns volt, mint ez testvéreire: Györgyre, Miklósra és Kristófra nézve Eötvös Lajos bizonyitása után kétségtelen.
Colophona: »Nyomtatot Nimöt Uy Varat, Kisasszony havanak elsö napyan 1584 eztendöben. Az Nagyságos Batthyányi Boltizar segödelmével, a’ kinek adgyon zantalan iokat érte az Mennyei Vr isten. Manlius János által.«
Fenmaradt példányai találhatók a Magyar N. Muzeum, – a sárospataki ref. collegium, – a pápai ref. collegium – (2 teljes és 1 csonka példány, melyből a czímlap, ajánlás és az első 12 levél hiányzik) és Keszthelyen a Festetics-könyvtárban.

Fö Innep Napocra Valo Epistolak magyarazaty, eztendö altal, irattanak Beythe Istvan Praedicator altal. Karachon honak 17. napyan. MDLXXXIV. Negyedrét. – Elül czimlap, ajánlás, két 6–6 soros latin distichon ad pastoris Dominici Gregis, és ad Magn. D. Balthazarem Battyani 4 számozatlan levél.
Ajánlva van magyarúl: »Elö Istennek Zent Fianak.« Az ajánlás kelte: Iratot Nimöt Uy Varat Zent Mihaly havanak 8. napyan... Az the embörre letödnek 1582 esztendeyében. Isteni Fölsegödnek Alazatos es meltatlan zolgaya Beythe Istvan Praedicator.
Teljes példány a pesti egyetemi könyvtárban és Keszthelyen a Festetics-könyvtárban. – Sáros-Patakon – A pápai ref. kollegium könyvtárában és végül a magyar nemzeti muzeumban.

2. Monyorókerék 1588–92.
Hasznos Es Fölötte szikseges könyv, az Isten fiainak, es vtet felö hiueknek lelki vigaztalasokra es testi epöletökre szereztetöt Frankovith Gergely D(octor) alta1. Mellyben sok rendbéli betegsegök ellen valo orvossagok is be vannak irua, mellyeket Isten az ö nagy io voltábul es aiandekábul, Emböröknek egessegekre rendölt. Ecclesiast. 38. Tiszteld az oruost az sziksegert. 1588. Esztendöben. Nyomtatot Monyorokereken Manlius Janos altal. Negyedrét. 188 számozatlan levél. Elül czímlap s ajánlás 4 lapon, s végül 2 számozatlan levélen mutató tábla és sajtóhibák.
Az ajánlás Nádasdy Ferenczhez Sopron vármegyéhez s alispánjához, Megyeri Imréhez szól. Kelt Sopronban julius 16-án 1588.
A szövegbe számos apró, szent tárgyakat ábrázoló fametszet van nyomtatva, s néhány ilyen metszet külön negyedrétü leveleken külön is van mellékelve.
Egyetlen fenmaradt példánya néhai Stáhly Ignácz, országos főorvos, ajándékából a magy. Tudományos Akadémia könyvtárában őriztetik.

Az Evangeliomoc es az Epistolak: Mellyeket Eztendő altal szoktak az Kereztyéneknek Gyüleközetibe olvasni es hirdetni. Nyomtattatot Monyorokereken Manlius Janos altal MDLXXXIX. Tizenkettedrét, 202 számozatlan levél. Teljes példánya van a pesti ref. collegium és (a két első és utolsó levél hiján) a pesti egyetemi könyvtárban.

Salamon királynak az Dávid Király fiának: Markalffal valo trefa beszedeknek rövid könyue. (Fametszet: Magyarország czímere.) Nyomtatot Monyoróköröken Manlius Janos altal 1591. Nyolczadrét A–D = 4 ív = 32 számozatlan levél.
Ez a munka a középkorban közkézen forgott népkönyveknek egyik legérdekesebbike. Külföldi termék. Bevándorolta egész Európát. Nálunk is igen el volt terjedve a nép között e híres zsidó monda, a mit élénken bizonyít az a körülmény, hogy bibliografusaink közlése szerint, tizenhárom kiadást ért meg. Legelső nyomára a Beldi-kodexben akadunk. Első magyar fordítása 1577-ben jelent meg Kolozsvárott a Heltai Gáspár nyomdájában. Ebben a században – XVI. század – még négy kiadást ért; ezek közé tartozik a monyorókeréki is.
Ki volt a fordítója, nem tudjuk teljes biztossággal megállapitani. Bod Péter Bornemissza Péternek tulajdonítja a fordítást. Véleményét azonban nem okolja meg. Toldi Ferencz véleménye szerint a forditó Heltai Gáspár, vagy valamelyik erdélyi társa lehetett. Legalább ha összevetjük Heltai irásmódjával, nagy rokonságot találunk Markalf és Heltai meséinek stilusa közt.
A középkori népies irodalom ezen egyik termékét érdekesnek tartjuk kivonatilag ismertetni. Rövid mutatványt is közlünk belőle.
»A könyv tartalma az, hogy a királyi fényben tündöklő Salamon elé egy utálatos csúf paraszt emberpár járul: Markalf és Polikána. A király is, ők is elmondják családfájukat s amaz vitatkozásra szólítja fel Markalfot. »A ki hitván énekes, kezdje el elől,« – felel a paraszt, s megkezdődik a szóharcz. Salamon folyvást saját dicsőségét és bölcseségét mutogatja, míg Markalf csúfondáros, otromba és ocsmány fordulatokkal felel neki. Ilyen formán. 
Salamon. Az jó asszonyi állat, szép ékességére és gyönyörűségére vagyon az ő urának.
Markalf. A tejfeles fazék, míg tele van, igen kell azt macskától őrizni.
Salamon. A bölcs asszonyi állat házat épít magának, a bolond pedig, ha vólna is, elrontja.
Markalf. A jól megégetett fazék több ideig állandó, és a ki tisztán tartja, tisztán iszik belőle.
Salamon. Az istenfélő asszonyi állat méltó az dicséretre.
Markalf. A jó macskát a bőrejért meg szokták nyúzni.
Salamon. A szemérmes asszonyi állatot igen kell az embernek szeretni.
Markalf. A szegény embernek meg kell az tejfelt tartani és őrizni.
Salamon. Állhatatos asszonyi állatot ki találhat?
Markalf. Hű macskát a tejes fazékhoz ki találhat?
Salamon. Senki sem.
Markalf. Állhatatos asszonyi állatot is igen ritkán.
Salamon. A szép és tökélletes asszonyi állatot minden drága marhánál drágábbnak kell becsülni.
Markalf. A kövér és temérdek asszonyi állat úgy tetszik embernek, hogy adakozóbb volna.
Salamon. Szép dolog a fejér fátyol a szépasszony embernek a fején.
Markalf. Meg vagyon írva, hogy nem ollyanok a szép subáknak belől az ujjai, mint a derék béllési. Azért fejér fátyol alatt gyakorta moly vagyon (Azaz: férges belől).
Igy megy ez tovább.
Mikor Salamon végre türelmét kezdi veszteni, hogy Markalf goromba ötleteivel bölcseségén és haragján kifog, elűzi udvarából. De Markalf ujra meg ujra betolakodik a királyhoz s kifogásolja ennek híres bölcs itéletét, a melyet a két anyára mondott. Ez alkalommal ujra előveszi kedves tárgyát s nem épen hizelgő módon nyilatkozik az asszonyokról. A bölcs haragját pedig azzal csitítja, hogy meglássa, még azon a napon ő is összeszidja őket. Fogja magát s azt a hirt terjeszti a városban, hogy a király rendeléséből ennekutánna minden férfinak hét feleséget kell vennie. Erre kiüt a forradalom, és hétezer ijedt meg dühös asszony nagy lármával rohanja meg Salamont, ki természetesen elvesztvén türelmét, legyalázza és kikergetteti őket. Markalfot azonban örökre eltiltja színe elől. A paraszt úgy áll boszút, hogy állatbőrbe öltözve egy sütőkemenczéhez csalja a királyt és piszkos szavakkal a hátát fordítja feléje: ha nem akart a szemébe nézni, hát nézzen oda. Ez az arczátlanság végkép kihozta Salamont sodrából s elrendelte, hogy Markalfot akasszák fel. Könyörgésére csak egy kegyelmet adott neki, azt t. i., hogy arra a fára húzzák fel, a melyet maga fog választani. A király szolgáit meghurczolja a Libanon és az Olajfák hegyén, a Jozafát és Karmel völgyében; de utoljára is azzal térnek vissza, hogy a bolond neki tetsző fát sehol sem talált. Igy ismét kifogott Salamonon, ki hogy megmenekedjék tőle, megigéri, hogy feleségével együtt holtig eltartja.«
Ez a Salamon és Markalf meséje.
A monyorókeréki kiadásból csak egyetlen példányt ismerünk, a mely a nemzeti muzeum könyvtárában őriztetik.

Egy latin nyelvü munka is jelent meg Monyorókeréken 1591-ben: Dragonis Gáspártól Speculum Theologicum seu Concionatorium.
Kemény József gróf említi ezt a könyvét. Monyorókerék. 1592.

Laskai János. Az Aésopus Életéről, Erköltséről, Minden Fő Dolgairól, és Haláláról való Historia. Kis Laskai János, az Debreczen Mester Görögből, és Deákból Magyar Nyelvre fordított. Nyomtatot Monyorokereken Manlius János által. Anno MDXCII. Nyolczadrét.
A debreczeni 1592-iki eredeti kiadás utánnyomata. – Megvolt Szathmáry Pap Mihály könyvtárában, mint Bod Péter Magyar Athenásának 157. lapjához írt jegyzetében említi. Ma egy példánya sem ismeretes.

Enyedi György. Jeles szép Historia, a Tancredus királynak Leányáról, Gismundárol, és Gisquardusol Király Cancelláriusárol, és szerelem miatt mindakettönek szörnyü halálárol. Nyomtatot Monyorokereken Manlius Janos altal. 1592. esztendőben. Nyolczadrét.
Végső verse ekkép hangzik:
Ez énekből-déákból forditója
Nevét versek fejekben nem titkolja
Nagy gondolat szivét szállotta vala
Istent kéri, illy szeretettől ólja.
Középkorban igen elterjedt olvasmány volt. Bocaccio Dekameronejából fordíttatott deákra, s deákból Enyedi György forditotta le magyarra még igen fiatal korában.
Első kiadása Debreczenben jelent meg 1577-ben. Ma egyetlen példánya sem ismeretes.

Tinódi Sebestyén. Buda várossának veszedelméről és Török Bálint fogságáról valo Historia. Nyomtatot Monyorokereken Manlius Janos altal. 1592. Nyolczadrét.
Kétségtelenűl egy régibb, ma már ismeretlen kolosvári kiadás utánnyomata. Ma egy példánya sem ismeretes.

3. Német-Lövő.
Hunyadi Ferencz. Historia a régi Troja várossának tiz esztendőkig valo meg szállásárol és veszedelméről. Nyomtatta Manlius János Siczben 1592. Nyolczadrét.
Végső verse:
Másfél ezer és az notzvan kilenczben
Mikor irnánk ennyi időben
A Trojáról valo emlekezetben
Sok kronikákból irták ezt versekben.
Több kiadásban forgott közkézen. Régibb kiadásai: Kolosvárott 1577, Debreczenben 1582, és ujra Kolosvárott 1588-ban.
Megvolt Szathmáry Pap Mihály könyvtárában. – A Szathmáry P. Mihálytól följegyzett végső versből látjuk, hogy Manlius János, midőn ezt a históriás éneket ujra lenyomta Siczben, az iratás évét megváltoztatta, persze hogy az ének ujabbnak lássék.

Decsi Gáspár. Historia az Dávid királynak Uriásnak feleségével valo vétkeiről, miképen Dávid Uriást a Hadban Joab altal Raba várossának vivásakor megölete: aztán Betsabét felesegül el-vötte, Náthán prófétának megfeddéséről, e mellett szép intésekkel mostanában ujabban versekben szerezetett. Ad notam: Mostanvalo üdőben. Nyomtatott. Syczben Manlius Janos altal. Anno MDXCII. Nyolczadrét.
Az 1579-ben Tolnán irt s megjelent historiás éneknek lenyomata. Ma egy példánya sem ismeretes.

Gosárvári Mátyás. Az régi Magyaroknak első Be-jövésekről való Historia: Atillával miképpen telepettenek le Scambriában. És melly nagy vérontássa1 férkeztenek be Pannoniában: es az utan sok egyéb országokba. Ad notam: Ádám vala Fő az Kapitányságba Nyomtatot Syczbe Manlius János által. Anno 1592. Nyolczadrét.
Első kiadása Kolosvárott jelent meg 1579-ben. Megvolt Szathmáry Pap Mihály könyvtárában. Ma egyetlen példánya sem ismeretes.

Heltai Gáspár. Vigasztalo Könyvetske Kerestyeny intessel es tanitassal, mikeppen kellyen az embernek keszülni keresztyeni es bodog e Vilagbol valo kimulasahoz: Apocal. 14. Beati mortui, qui in Domino moriuntur. MDXCIII. Tizenkettedrét. 110 számozatlan levél.
Colophona: Siczben nyomtatta Man1ius Janos MDXCIII.
A czímlap után 4 levelet foglal el Manlius János ajánlása Czipnik Tamás tótországi főharminczadoshoz és Koronghi Benedek harminczadi ellenőrhöz, mint pártfogóihoz ily kelettel: Actum Sycini die Philippi és Jacobi. Anno 1593.
Első kiadása Kolosvárott jelent meg 1553-ban. Megvan a Magyar Nemzeti Muzeum és a sárospataki református collegium könyvtárában.

Szalaszegi György: Hetetszaka mindennapra megh irattatot Imadsagok, kik öszvö szerkesztettenek Aunearius Janos Doktor altal, fordeitattanak pedig magiarra Szalaszegi Giörgi praedikator altal. J. Thess. 5. Szüntelen imadkozzatok, es mindenbe az Istennek halakat adjatok. MDXCIII. Tizenkettedrét. 247 számozott levéllel; különféle alkalmi imádságok 69 számozatlan levélen.
Colophona: Siczben nyomtatta Manlyus Janos MDXCIII.
Ajánlva van »az Tekintetes Nemzetes és Nagysagos Salmis és Neuburgi Groff Magdolna asszonynak, az Tekintetes Nemzetes és Nagysagos Poppel László Lobkovicza szabados ura stb. házastársának.« Az ajánlásban igéri Szalaszegi, hogy »az Nagysagottul Pragabul küldött, harom rezbe valo Postillat, az Nagysagtok szerelmes fianak, Poppel Adam uramnak aianlom, aszt is magiar nielwre fordeitvan« – Ez az ajánlás: »Költ Muraiszombatban, Szent Giörgi napian Ezör öt száz es kilenczuen haromban Thi Nagysagtoknak alazatos lölki szolgaia Szalaszegi Giörgi praedicator.«
Megvan a Magyar Nemzeti Muzeum könyvtárában. - Több levél hijával a gyulafejérvári Batthyányi-könyvtárban.

Vizaknai Gergely: Az Keresztyeni tudomannak eg nehany fő Articulusirol valo Könyueczke az együgü keresztienek eppületekre. Irattatot Vizaknai Gergely altal 1593. Johan 17. Ez pedigh az örök elet hog' megismerjenek teged egyedül valo Istent, es kit el bochattal az Jesus Christust. Tizenkettedrét, 108 levéllel.
Colophona: Siczben Nyomtatta Manlius János MDXCIII.
Manlius Iváncsi Lukácsnak ajánlja. Kétségtelenül egy régibb kiadás utánnyomása.
Teljes példánya megvan a sárospataki reform. collegium és a Magyar Nemzeti Muzeum könyvtárában.

Bock Mihály. (Beteg lelkeknek valo füves kertecske. Irta Bock Mihály). Tizenkettedrét 52 számozatlan levéllel, alig ha teljes.
Ez a munka nem lehet Balassi Bálint forditásának utánnyomata, mert irálya az 1572-iki krakkai és az 1580-iki bártfai kiadás irányától elüt.
Egyetlen csonka példánya a sárospataki ref. collegium könyvtárában van meg.

Beythe András. Fives Könüv. Fiveknek es faknac nevökről, természetökről es hasznokrul irattatot es szöröztetet Mag'ar nyelven az fö Doctoroknak es termeszettudo orvosoknak Diocoridesnek Mathiolusnak bölts irasokbul Beythe Andras altal. Ecclesiastic. 38. Istentöl vagyon minden országh stb. – Tiszteljed az Orvost az szikseghert. 1595. Negyedrét. A. Nn = 36 iv = 135 számozott levél, s elül czimlap, ajánlás és Index, 8 számozatlan levél (– A:B iv).
Colophon: Nyomtatattot Nymet Vivaratt, Manlius Janos altal M. D. XCV.
Sadler József Beythének e munkáját ismertetvén, idézi Dr. Földynek egy jegyzetét, melyet Weszprémi »Biographia Medicorum« czimü munkájában jegyezve talált s mely szerint e munkának második kiadása is létezett volna. Földy idézett jegyzete igy hangzik: »Zrini Györgynek a nyomtató Műhelyéből jött ki a Beythe Herbarium másodszor, Nedelitsben, Muraközben Drávánál, ugyanezen Zrini Györgynek ajánlva.« – Mire alapitja Földy dr. ezt a tudósitását, nem tudom, de azon, hogy Nedeliczen, a Muraközben, a Zrinyiek jószágán 1595 után is létezett nyomda s igy Beythe Füves könyve második kiadásban is jelent volna meg, erősen kételkedem. Nedeliczen 1574-ben, mint nyomdász, működött ugyan Hoffhalter, ki előbb 1573 és 74-ben Alsó-Lindván, a Bánfiak jószágán Kulcsár György néhány munkáját nyomtatta: de hogy a nedeliczi nyomda Hoffhalter eltávozása után is, kit már 1579-ben Debreczenben találunk, működött volna, annak nyomát nem találom.
Példányai vannak a pesti egyetemi könyvtárban, a Magyar Nemzeti Muzeumban, M. T. Akademiában s Maros-Vásárhelyen a Teleki-könyvtárban.

Heltai Gáspár. Szaz Fabola, Mellyeket Aesoposbö1 es egyebönnen egybe gyötet es öszve szörzet a’ Fabulaknak ertelmevel egyetemben, Heltai Gaspar. Nyomtattatot Nimet Vivarat Manlius Janos altal 1596. Nyolczadrét. A – 8 = 18 iv = 144 számozatlan levél. A kolosvári 1566-iki kiadás utánnyomata. – Megvan a Magyar Nemzeti Muzeumban.

4. Sárvár.
Magyari István. (Az iol es boldogul valo halasnak tudomanyarul irattatot kézbéli könyvetske.) Sárvár 1600. Nyolczadrét 146 számozott levél (itt megszakad). – Elül: czimlap epistola dedicatoria latinul. Az keresztyen olvasonac, és nyomtatási hibák hét számozatlan levélen.
A latin ajánló levélből kitetszik, hogy ezt a munkát ezelőtt öt évvel (1595.) irta Beust Joachim s Magyari István Nádasdy Ferencznek, Fogaras földje, Vas- és Sopronmegye örökös főispánjának, kir. főlovászmesternek, cs. és kir. tanácsosnak s a dunántuli részek főkapitányának felszólitására s megbizásából forditotta latinból magyarra. Az ajánló levél kelte: Dátum Sarvarini, in festo Decollationis Joannis Baptistae, qui dies lugubri habitu deplorat, miserabilem Ludovici Regis Hungarorum cladem. Anno Virginei partus M. D. C. Gen. el M. D. V. Servitor addictissimus Magyari Senior in Ecclesia JESV Christi vere Catholica.
»Az keresztien olvasonac« szóló sorokban figyelmezteti Magyari István az olvasót a nyomtatási hibákra, melyeket »az könyvniomtato« követett el, mint a ki nem tud magyarul s adja a nyomtatási hibák jegyzékét. E nyomdász bizonyosan Manlius János volt, kit 1602-ben Sárvárott találunk.
Egyetlen csonka példánya a keszthelyi Festetics-könyvtárban van.

Eszterházy Tamás. Az Igaz aniaszentegyhazrol és ennec feierol az Christusról; Inneg az Romai aniaszentegyhazrol es ennek feirol az Paparol valo Articulus, kerdeseckel es feleleteckel, az Prophetac es Apostoloc irasbol ki szedetet, melyben az regi es mostani Papa szekit oltalmazoknac hijaban valo irasi es Argumentomi refutaltatnac es meghamisitatnak. Irattatot Aegidius Humius, az Szt. Irasnac Doctora es Professora által. Nyomtattatott Sarwarat. Az Tekintetes es Nagysagos Illyeshazi Istvan Vr költsegen. Manlius Janos altal. Anno M.D.C.II. Negyedrét 582 lap. – Elül czimlap s ajánló levél, 23 számozatlan levél; végén Index.
Ajánlja ezt a könyvet Eszterházy Tamás Pálffi Katalinnak, Illéshazy István nejének, »Galantan I. Marty Anno Domini 1601. Nagysagod alazatos szolgaia Eszterhazi Tamás.« Az ajánló levélben irja Eszterházy, hogy »Humius e könyvét Kürti Istvan Szeredi Praedicatorral Magiarra forditottam.« Sándor István Magyar Könyvesházának 15. lapján hibásan teszi 1601-re. Teljes példánya a szombathelyi seminariumi, Keszthelyen a Festetics-könyvtárban és Radványban báró Radvánszky könyvtárában. Csonka példánya pedig a Magyar Tud. Akademia, a kecskeméti református collegium, a soproni és késmárki evang. liceum könyvtárában.

Magyari István. Az Orszagokban valo soc Romlasoknac okairol es azokbol valo megszabadolasnac io modgairol, mostan ujonnan irattatot es soc emberecnec irasokbol szereztetet hasznos könyvetske. Magyari Istvan Sarvari Praedicator altal. Psalmo LXXXI. vers XIII. Vajha az en nepem halgatot volna engemet es az Israel az en utamban iart volna, nilvan semmic tettem volna az ő ellensegeket es az ő háborgatói ellen, felemeltem volna az en kezemet. Nyomtattatot Sarvarat, az Author költsegevel. Manlius Janos által. Anno M. D. C. II. Negyedrét 109 lap. Elül czimlap, ajánló előbeszéd, versek (12), végül: mutató tábla s nyomtatási hibák 5 számozatlan levél. – Ajánlva van Nádasdy Ferencz főlovászmesternek, Vas s Sopron vm. főispánjának.
Példányai megvannak a Magyar Nemz. Muzeumban, a pesti egyetem – a soproni ev. liceum, Zsibón br. Wesselényi s Keszthelyen Festetics könyvtárában.

Szikszai Fabricius Basilius. Nomenclator Seu Dictionarium Latino Hungaricum. Per clarissimum virum D. Basilium Fabricium Sziksiovia num conscriptum. Cvinunc denos adiccimus idioma Germanicum, in usum Puerorum. Sarvarini. Excudebat Joannes Manlius. Anno M. D. C. II. Nyolczadrét 155 levél. – Végül: Index, három számozatlan levél. 
Régibb kiadásai Debreczen 1590, 1592, 1594, ujabb Debreczen 1619 s Bártfa 1630.
Példánya megvan a pesti egyetemi s a segesvári ev. gymn. könyvtárában.

5. Német-Ujvár.
(Cathechismus.) Igaz Beszedecnek Peldaja avagy Formaja, Az az Keresztyen Hitnek Reszeirol Rövid Kerdesecbe es Feleletekbe befoglaltatot. Tudomany Mellyet az Istenfelő harmadik Friderik Palatinus Elector, Hertzeg Heidebergaban 1563 esztendőben, az ő birodalmaban valo Doctorockol az sz. Irasbul szedettetet Deakul es Nemetul. Melly mostan Ujonnan Magyarul, az egügyü (igy) hiveknec epuletekre Nemet Ujvarat Ki nyomattatot Bernard Mate altal. M.D.C. XIX. Esztendőben. Nyolczadrét A. E. 4. 4½ iv = 36 számozatlan levél.
Ezzel együtt nyomtatva s egy kötetben jelent meg a latin szöveg is: Cathechismus Religionis Christianae. Quae traditur in Ecclesiis et Scholis Electoralis Palatinatus. Nemet Ujvarini Excudebat Matheus Bernhardi Anno reparatae salutis 1619. Nyolczadrét. A. E. 7. 39 számozatlan levél.
Egyetlen példánya Szilágyi István birtokában van Marmaros-Szigeten.

Az uj korszak nyomdászata.
Manlius János Sárvárról a sopronvármegyei Kereszturra helyezte át vándornyomdáját. Itt 1604-ben egy németnyelvü munkát nyomtatott ki. Ettől az időtől fogva hire-hamva sem maradt. Németh János emliti, hogy 1604-ben meghalt; állitását azonban egyetlen pozitiv adat sem támogatja. Valószinübbnek tetszik az a feltevés, hogy 1610 körül hunyt el, mert 1611-ben Farkas Imre nevü nyomdász vette át sajtóját, ki Kereszturott és később Csepregben számos magyar könyvet nyomtatott.
Jankovich, esztergomi érsek, emliti, hogy a XVI. század folyamán Kőszegen is létezett nyomda. Azonban termékei ránk nézve eddig ismeretlenek. Ezt a nyomdát valószinüleg a jezsuiták tartották fenn, akiknek birtokában volt akkor a kőszegi benedekrendüek kolostora.
A XVI-ik században indult meg Magyarországon az antireformáczió. A főpapok első sorban nyomdáról gondoskodnak, hogy a reformált papok irataira a czáfolatokat és támadásokat közforgalomba hozhassák. A legnevezetesebb katholikus sajtó Nagy-Szombaton működött. Telegdi Miklós, esztergomi nagyprépost, volt a felállitója.
Az ellenreformáczió eleinte inkább erőszakkal folyt, mint szellemi eszközökkel. Ezen mozgalom élére Forgách Ferencz biboros állott, a ki, mint az »Ecclesia militans« vezérférfia, ugyancsak katonásan járt el. Érezvén hatalmát, erővel támad a reformáltakra. Czéljait egy históriás éneknek ezek a sorai jelölik:
Mit végeztek nem rég pápával,
Vele egyetemben Ferencz kardinallal?
Ugymond: irtsuk ki a kálvinistákat,
Annak utánna anabaptistákat,
Megbirjuk osztán lutheránusokat...
Az erőszakos uton megindult támadást Telegdi igyekezett mérsékelni. Tudta, hogy a protestantizmus ellen hiába való az erőszakos küzdelem. Csak szellemi fegyverekkel lehet velök megmérkőzni. Irataiban főpap társait igyekszik arra birni, hogy czáfoló iratokat készítsenek. Ő maga is derekasan hozzálátott, hogy a toll hatalmas fegyverével mérje egybe erejét a protestansokkal. Többre is ment ezzel a békésebb eszközzel, mint Forgách a börtönökkel. 1577-ben Nagy-Szombatban felállitotta azt a nyomdát, a melynek a protestantizmus elleni küzdelemben oly kiváló szerepe volt. Ennek felállitásakor egyidejüleg behozták a censurát, azonban a mi viszonyaink között nem tudtak neki érvény szerezni. Országgyülési határozat lett volna szükséges a behozatalához I. Ferdinánd privát parancsára nem igen hederitettek.
A nagy-szombati nyomda után több katholikus sajtó is keletkezett. A XVII-ik században a nagyszombatival együtt össze-vissza négy sajtó szolgálta a katholikus érdekeket: Kassán, Pozsonyban és Csík-Somlyón. A többi sajtó a protestánsok kezében volt. Az antireformáczió folyása alatt Vasmegyében nem állott fenn egyetlen nyomda sem. A szomszédos Sopronmegyében azonban működött kettő: egy Csepregben, hol Szepes-Váraljai Bernárd Máté dolgozott, s egy Sopronban.
Az ellenreformáczió, hol csendesebben, hol zajosabban, elmult a nélkül, hogy megyénk – nyomdászatilag – részt vett volna benne. Ezen körülmény okát abban kereshetjük, hogy egyrészt ezen mozgalom folyamata alatt nem élt megyénkben sem a katholikus, sem a protestáns részen olyan egyén, a ki a küzdelemben szintén felvette volna a kesztyüt; másrészt meg az ellenreformáczió központja – Esztergom és Nagy-Szombat – megyénktől távol esett. Igy tehát a mily élénken működött Vasmegye a reformáczió terjesztésében, oly csendes volt később az ellenküzdelemben.
A szombathelyi könyvnyomda felállitása idejében a nyomdászatra is már szebb napok jártak. A XVII-ik és XVIII. század jó részében igen bénitólag hatott rá a szigoru censura, melyet az ellenreformáczió honosított meg nálunk. II. József trónraléptével azonban a censurában javulás állott be. A tudomány és művészet emelése végett eltörölte jó részt a censurát és elrendelte a könyvnyomdák szaporitását. Csakis annyit kivánt meg, hogy minden magyar nyomda három darab kötelességi példányt küldjön be a helytartósághoz.
II. József intézkedéseinek meg is volt áldásos foganatjok. Határozottan neki köszönhetjük, hogy nyomdáink száma 1787-ben a »Magyar Muzsa« szerint 29-re emelkedett. Ezek közt van a szombathelyi is. (Sopr. Szűcs Józs.)
Vasmegye könyvnyomtatásának történetében ennélfogva nagyot kell ugranunk, 185 esztendőt. A XVIII. század utolsó negyedében Vasmegye székhelyén, Szombathelyen támadt fel ujra a könyvnyomda, a mikor a megyei és egyházi hatóság részére Siess Antal, soproni könyvnyomtató, fióknyomdát állitott fel. A felszaporodott szükségletek végett állitották tehát fel ezt a nyomdát. Szombathely ugyanis 1776-ban püspöki székhellyé lett és a püspöki körlevelek és egyéb egyházi nyomtatványok, ugy a vármegye szükségleteinek elkészítésére elodázhatatlanul szükséges volt legalább egy kisebb arányu nyomda. Eleinte csakis az emlitett nyomtatványok elkészitésére szoritkozott a Siess-féle nyomda. Irodalmi termék csak az első szükségletek kielégitése után került ki alóla.
A nyomdász fizetésének és kötelezettségeinek megismerésére érdekes idézni azt a kivonatot, a melyet a Vasmegye törvényhatósága által 1792. évi február 6-án tartott ülés jegyzőkönyve tartalmaz:
Extractus Protocolli Generalis Congregationis I. Comitatus Castriferrei die 6. Mensis February 1792. in oppido Sabariae celebratae. Cum per id si Curentates I. Comitatus Typis exprimantur, singulaeque Possessioni unum Exemplar extradetur, eo celerior, et certior effectus altarum Ordinationum procurentur. Hinc praeexistentibus Comitatus Cancellistis pro multiplici earum purisatione alioquin sufficere nequeuntibus, illae dehinc etiam Typis excudendae, ac proinde per Excelsum Consilium pro Typographo resoluta Annua 1000 florenorum Solutio ultro quoque ex Cassa adrustanda determinatur. Sin vero privati etiam nobiles, aut Communitates Nobilitares ac Terrestralia Domina, easdem Correntales, pro consveta antea unius floreni Solutione sibi extradari cuperent, desuper Domini Processuales Judlium Declarationem eorum excipiendam, eam eatenus Comitatui in futura Generali Congregatione Relationem faciendam habebunt.
Lect. et Extrad. per. Antonium Bertha m. p. I. Cottus. Castrif. jur. v. notar.
Miután Siess az égető szükségleteken segitett, irodalmi munkák nyomtatását is elvállalta.
Dicsőségére válik a vasmegyei nyomdászatnak, hogy feléledése után azon kor leghiresebb és legjobb prózairójának, Mikes Kelemennek Törökországi leveleit adta a magyar közönség kezébe. Mikes levelei a XVIII. század legjelesebb terméke, a melyre mi magyarok ép oly büszkeséggel mutathatunk, mint a francziák Sévigné asszony leveleire. A magyar próza ezekben nyilatkozott legtisztábban és nemesebben. Keresetlen és természetes stiljök maiglan mintául szolgálhat.
Mikes Kelemen leveleit Kulcsár István rendezte sajtó alá s ezzel a czimmel jelent meg:
»Törökországi levelek, mellyekben a II. Rákótzi Ferencz Fejedelemmel Bujdosó Magyarok Történeti más egyéb emlékezetes dolgokkal eggyütt barátságossan eléadatnak. Irta Mikes Kelemen. Az említett Fejedelemnek néhai Kamarássa. Most pedig Az eredetképpen való Magyar Kézirásokból kiadta Kultsár István, Az Ékesszóllásnak Tanítója. Szombathelyen. Nyomtatta Siess. Antal József 1794.«
A második munka, a mely Siess nyomdája alól került ki, a következő czimet viseli:
»Magyar Szó Játék azaz olly mondások, mellyek hangjokra nézve meg eggyeznek ugyan, de értelmekre egymástól különböznek. Szombathelyen Siess Antal József betüivel 1799.«
Siess halála után az örökösök a szombathelyi nyomdát eladták 1806-ban Perger Ferencznek, a ki nyomdáját a Horváth Boldizsár-téren álló Mózer- (jelenleg Spitzer-féle) házban állitotta fel, innét pedig az izraelita elemi iskola régebbi helyiségébe költözködött.
Perger idejéből való az a megyei kiadvány, a mely a nyomdászok akkori viszonyaira és fizetésére élénk világot vet. A rendelet ekkép hangzik:
»Az 1833. Esztendei Februárius 8-án Szombathelyen tett T. K. Vas Vgye kis Gyülése Jegyző Könyvéből.
488. Ezekután Perger Ferencznek Szombathelyi Könyvnyomtatóval a Vgye számára megkivántató Nyomtatványok eránt 1833-ik Katonai Esztendőre Minekutánna az azokat oltsóbban elkésziteni nem akarta, a Gazdálkodó Választmány által az eddig 800 ftból álló V. Cz. álló esztendei fizetésének 200 Vftal való megtoldásával 1000 Vfrtban tétetett alku helyben hagyatott. Melly summáért irtt könyvnyomtató minden hivatalos meghivó leveleket, hirdetményeket, másféle végzéseket, ujjéttó Szék Rendszabásán, Adó Szedői, s Biztosi Számadásokhoz, ugy Raboknak való Tabellákat az erántok a Vármegye által vezetendő Jegyző könyveket, Utazó Leveleket, Zab, Széna, és Kenyér Nyugtatványokat, Hadfogadói Forspont Quietantiakat, Assent Lisztákat, Posta Protokollomokat, Vám Tariffákat, és azokról szólló Limitatio Hirdetményeket, a Vgye által nyomtatás alá rendelendő innepi Beszédeket, szóval minden a Vgye számára megkivántató rendes Nyomtatásbéli Munkákat, kivévén ha különös esetekben valamelly egész munkát kellene kinyomatni, melyről különössen ki fog fizettetni, köteles lészen az Al Ispányi, vagy főjegyző hivatal assignatioja mellett serénnyen, és pontosan tellyesétteni, megjegyeztetvén, hogy ebéli nyomtatványok alá a szükséges papiros Mindenkor a T. Ns. Vgye Cancellariajából Nékie kifog adattni.
Hodásszy Ignácz Al Adó Szedő Urnak meghagyatván, hogy azon 1000 Vfrt summát irtt könyvnyomtatónak annak idejében ki fizetni el ne mulasza. Ki adta Tóth István, aljegyző.«
Perger 34 esztendeig volt a vármegye nyomdásza. 1840-ben eladta nyomdáját Reichard Károly és fiai kőszegi nyomdászoknak.
A szombathelyi nyomda mellett Kőszegen is keletkezett uj nyomda, a melyet Reichard Károly alapitott. Leginkább protestáns vallási munkák és szentirások kerültek ki alóla. Reichard kezén a szombathelyi nyomda is élénkebb működésnek indult; a megyei nyomtatványokon kivül irodalmi munkák is készültek el rajta.
Reichard nem sokáig birta ezt a nyomdát, ujra gazdát cserélt tehát s 1846-ban Bertalanffy Imre, a soproni Siess-féle, s később a Kultsár-féle nyomda vezetője vette át tőle.
Reichard kőszegi ember volt. A magyar nyelvhez édes-keveset konyitott, a megyei nyomtatványokon kivül nem is nyomtatott magyar müveket.
Midőn Bertalanffy Imre a sajtót átvette, küszöbön volt a szabadságharcz kitörése. Tudjuk, hogy 48 előtt a szabadsajtó csak pium desiderium volt nálunk. Minden műnek, czikknek előzőleg szigoru czenzurán kellett átmennie.
1848-ban letörtek ugyan a sajtók bilincsei, szabad lett a gondolat és a szó, azonban a nyomdászok helyzete az uj sajtótörvények következtében nagy mértékben sulyosbodott. A sajtótörvények ugyanis elrendelték, hogy minden nyomdatulajdonosnak 4000 pfrtot kell letennie biztositékul.
1848 márczius 15-én kiütött a magyar szabadságharcz. Szabaddá lett a gondolatkozása, a sajtóról lepattantak a békók. Petőfi lelkesitő szózatában, a Talpra magyar-ban, mind a kettő egybe találkozott. Petőfi a harcz kitörésekor megirta riadóját és az ezerkaru sajtó millió meg millió példányban szórta a közönség közé. Ez volt a legelső mozzanat, a mellyel titáni harczunk megindult.
Harczunk balul ütött ki. Függetlenségünk elveszett. Az osztrák kétfejű sas elnyelte a magyar czimert. Kezdődött a reakczió. A győző kardjára irta: Vae victis! Jaj a legyőzötteknek. A hóhérok dolga szaporodott. Alig győzték a munkát. Fejbelövés, bitófa, börtön volt a küzdők bére a győzők részéről. A ki akár tettel, akár szóval részt vett a küzdelemben, ha el nem tudott menekülni, szigoru büntetés várt rá. Az a kor volt ez, mikor a honfi »szertenézett, s nem lelé honját e hazában.«
A szegény nyomdászok sem kerülték ki az osztrák birák figyelmét. Számon kérték tőlük is, miért merték szaporitani a hazafias nyomtatványokat. – A szombathelyi nyomdász, Bertalanffy Imre is, a biróság elé került, mert »Kossuth imádságát« kinyomtatta. A hadi törvényszék börtönre itélte, de mert a sok uj rendelet kinyomására a nyomdász szükséges volt, elfelejtették elzárni.
Mikor az osztrákok megelégedtek a vérrel, a melyet kiontottak, és az élettel, a melyet nyirkos tömlöczeikben elsorvasztottak, mikor átlátták taktikájuk helytelen voltát; s arra a meggyőződésre jutottak, hogy jobban megnyerik magoknak a magyarokat, ha jobbjukat nyujtják feléjük: megszüntették a rémuralmat és a békés kiegyezés utjára léptek, 1867-ben ujra szent lett a béke és nemzetünk zavartalanul hozzáláthatott művelődése fejlesztéséhez, a mire a létért való küzdelemben nem maradt ideje. Azóta közéletünk minden terén óriási haladást tettünk; – néhány év alatt oda emelkedtünk, a hová Európa művelt államai a béke ölében jutottak.
Nyomdászatunk is hirtelen föllendült. Nyomdáink számban megszaporodtak, és technika tekintetében emelkedtek. Bertalanffy Imre 1874-ben fiára Józsefre bizta nyomdáját, mely a fiatal kezekben a kor kivánalmai szerint arra a szinvonalra jutott, a minő az akkori technika vivmányai szerint lehetséges volt. Manapság pedig szerkezet és fölszerelés tekintetében egyaránt első rangu nyomdává fejlődött.
Szombathelyen kivül még Kőszegen létezett sajtó, a mely – miként emlitettük – Reichard tulajdona volt. Reichardék azonban 1855-ben Sopronba költözködtek, és a nyomda megszünt.
De 1861-ben ujra keletkezett más, a melyet Bertalanffyék állitottak ott fel.
Bertalanffy Imre a kettős terhet nem birván, a kőszegi nyomdán túladott s eladta Feigl Frigyesnek.
1873-ban uj nyomda létesült Szombathelyen. Ekkor állitotta fel ugyanis Seiler Henrik maig működő sajtóját. 1879-ben pedig Felső-Eőrött Schodisch Lajos szervezett egy kisebbszerü nyomdát, a mely azonban a magyarságnak eddigelé nem sok hasznot hajtott.
A nyolczvanas években nyakrafőre keletkeztek a kisebb szabásu sajtók. Szombathelyen Gábriel és Poszlavszky alapitott nagyobb rendü sajtót. Eszerint most Szombathelyen három nyomda szolgálja a kultura érdekeit. Keletkeztek még nyomdák Körmenden, Kőszegen, hol jelenleg kettő működik, és Muraszombatban. Kisebb nyomógép van Sárvárott és Kis-Czellben. – Összegezve az elősoroltakat, van jelenleg Vasmegyében 9 sajtó, nem számitva ide a kis kézi sajtókat.
Az a kérdés ötlik most már fel, vajjon a nyomdák ezen száma hasznára van-e a nyomdászat fejlődésének. Nem-mel felelhetünk. Mert élénk verseny fejlődvén ki, nem a csin, izlés, diszes kiállítás nyomdászaink első czélja, hanem a haszon. S nem csoda! A munka bére alászállt, ennél fogva a kiállitás is silány lett. Már pedig korunk viszonyai közt a megélhetés a fő.
A nyomdák szaporitásával egyidejüleg a lapok is nagyon megszaporodtak. A hol nagyobb sajtó keletkezett, meg nem állhatta a nyomdász, hogy lapot is ne adjon ki. Sőt ugylátszik, mintha a sajtók a lapok kedveért keletkeztek volna. Szép dolog ugyan, és a kultura magas fokára vall az ujságok száma, csak hogy megvan ebben is a kellő mérték. Nagy baj, hogy mindenki olyan kenyérkeresetnek hiszi az ujságírást, a melyet képesség nélkül lehet végezni. Olyan ez a mesterség, mint a tüz; megégeti könnyen, a ki tapasztalatlanul hozzá nyul.
Vármegyénk központja sokáig beérte az egy »Vasmegyei Lapok«-kal, a mely a jövő évre éri meg 25-ik évfolyamát. Sokan azonban megirigyelték jó sorsát, szerencsét próbáltak. Igy keletkezett a »Vasmegyei Közlöny« alapitva Lipp Vilmostól a mely végelgyengülésben halt meg. De sirján feltámadt a »Vasvármegye«. A vasmegyei függetlenségi és 48-as pártnak szüksége volt organumra, hát fogta magát és megalkotta a »Dunántul«-t, a melynek fatuma, hogy ugyszólván minden uj év más szerkesztőt hoz ujévi ajándékul. A nyugatrészi német sógoroknak szükségük volt német nyelvü ujságra, a mely a megyei központban szerkesztessék. Mit tett hát Gábriel ur? Nem tanulta ugyan az ujságirást, de hallott valamit az ollóról, hát ő is fogta magát, .teremtett egy német ujságot e megye szivében, a hol német lap senkinek sem kell és lőn a »Volksfreund«. Hogy az ujságiráshoz jó adag élelmesség is kell, tudta Gábriel ur, és – risum teneatis – lapja él.
A politika nem lehet el élczek, holmi szurások nélkül. Tessék csak megnézni egy minisztert vagy képviselőt, hogy szúrja furja czeruzáját az üres levegőbe. Ez már a politizáláshoz tartozik. Nos tehát a szombathelyi politikai lapok mellé kellett efféle élczelődő, szurkáló hatalom és megszületett, jobban mondva, kidugta fejét a földből a »Torma«. Csakhogy szerencsére ez a Torma vajmi ártatlan növény, kevesen tüsszögnek tőle, nem ugy, mint a czimlapja ábrázolja. Sőt a mi Tormá-nk édes is. Ha gáncsol, dicsér is. Első oldalán Vasmegye jobbjai mind megjelentek képekben és irásban. Tudja azt jól Kun Samu ur, a szerkesztő, hogy jobb a barát az ellenségnél. Okosan is cselekedte, hogy barátokat szerzett, nem ellenségeket. Ennek köszönheti, hogy még ép a feje.
A »Gazdasági Tudósitó« és a »Tanügyi Értesitő« a szakok érdekeit szolgálja. – 
Kőszegen 3 lap küzd a megélhetéssel: »Kőszeg és Vidéke«, »Günser Anzeiger«, »Günser Zeitung.«
Felső-Eőrött az »Oborwarther Sonntagszeitung« őrködik a vidék érdekei felett és jól vigyáz, nehogy a magyar nyelv terjedése valahogy elrontsa az ő gseftjét. – Körmenden a »Rábavidék«-et olvassák, Muraszombaton: a »Muraszombat és Vidékét.« Összesen tehát 13 lapot nyomtatnak Vasmegye területén. Azt mondják, ominosus egy szám, valamelyik meghal még ez évben. Vajjon melyik lesz az?
Tárgyalásunk végére értünk. A vázlatos képben ecsetelni akartuk azokat a művelődési mozgalmakat, a melyek megyénk területén a reformáczió beköszöntésétől napjainkig lefolytak. Láttuk, hogy megyénk mindenben kivette bőségesen részét abból a munkából, a mely a magyar géniuszt, a magyar műveltséget és tudományt kifejlesztette. Rámutattunk, hogy főuraink voltak a művelődési törekvések istápolói, de a nemzet egyszerü gyermekei voltak azok a napszámosok, a kik a magyar műveltség fáját elültették, ápolták és gondozták. Küzdve nyomorral és üldözéssel nem tántorodtak el életök szentséges czéljától. Életöket vetették koczkára, hogy hirdessék és terjesszék az eszméket, a melyeket koruk sugallt. Áldás érte emléköknek.
Mi, gyönge tehetségünkkel, némi anyaggal járultunk megyénk monográfiájának épületéhez, a melynek nemsokára készen kellene lennie. Mert itt az idő, midőn a vármegyei rendszer százados falai lerombolódnak, a megyei közigazgatás egybeolvad és a megyék földrajzi felosztásként fognak csupán szerepelni. Mielőtt tehát a falak összeomlanának, egybe kellene foglalni a megye történetét, hogy a későbbi kor lássa, milyen volt a megye belélete, milyen erők dolgoztak benne.
Amint a régmultban a főurak, a hatalmi befolyással biró egyének voltak a művelődés terjedésének kezdeményezői és előmozditói: szintúgy a jelen korban is az értelmi és anyagi hatalommal birók azok, kik a magyar kulturának mennél szélesebb területet igyekeznek meghóditani.
Hazánknak azon a területén, a melyen megyénk fekszik, a Dunántulon, uj mozgalom indult meg kulturegyesület alapitása végett. Czélja lenne ez egyesületnek, a mely már a megalakulás küszöbén áll, az, hogy hazánk nyugati, határos részén a magyarságot erősitse, eszméit terjessze és az idegen ajkuakat az édes magyar nyelv által a magyarsággal szoros kapocsba fűzze, édes testvérré tegye. Hadd terjedjen és erősödjék a magyar! Legyen mindenki, a ki e haza emlőin táplálkozik, szivvel, lélekkel, nyelvvel édes, ne mostoha fia ennek a sokat szenvedett, mostohává lett fiaiért esengő hazának! Igy fog virulni a hon és élni a magyar, mig ember lesz a földön!