Ady Endre

Új versek

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Schiff Beáta),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

E versek mind-mind a Léda asszonyéi, aki kedvelte és akarta őket. Én el szoktam pusztítani a verseimet fogyó életem növő lázában, mély viharzásokon és poklok tüzében. Ennek a néhány versnek megkegyelmeztem. Engedtem őket életre jönni, s átnyújtom őket Léda asszonynak.

Tartalom

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

MERT ENGEM SZERETSZ

A KÖNNYEK ASSZONYA

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

HUNYHAT A MÁGLYA

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

TÜZES SEB VAGYOK

A FEHÉR CSÖND

A MÁSIK KETTŐ

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

LÉDA A HAJÓN

IMA BAÁL ISTENHEZ

A TÓ NEVETETT

MEG AKARLAK TARTANI

CSAK JÖNNE MÁS

A LÉDA SZÍVE

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

AZ UTOLSÓ MOSOLY

VÉN FAUN ÜZENETE

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

A MAGYAR UGARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

EL A FALUBÓL

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

ÉNEK A PORBAN

A TISZA-PARTON

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

LELKEK A PÁNYVÁN

KORÁN JÖTTEM IDE

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

A LELKEK TEMETŐJE

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

ELŰZÖTT A FÖLDEM

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

A MAGYAR UGARON

A DALOLÓ PÁRIS

EGY PÁRISI HAJNALON

HÁROM BAUDELAIRE-SZONETT

JEHAN RICTUS STRÓFÁIBÓL

ESTE A BOIS-BAN

A GARE DE L'EST-EN

PAUL VERLAINE ÁLMA

A SZAJNA PARTJÁN

SZŰZ ORMOK VÁNDORA

SÓHAJTÁS A HAJNALBAN

SZÍVEK MESSZE EGYMÁSTÓL

A CSÓKOK ÁTKA

VÍZIÓ A LÁPON

AZ ÉN MENYASSZONYOM

HA FEJEM LEHAJTOM

RETTEGEK AZ ÉLETTŐL

MIDÁSZ KIRÁLY SARJA

BÚGNAK A TÁRNÁK

A SÁRGA LÁNG

A MESE MEGHALT

HARC A NAGYÚRRAL

NE LÁSSATOK MEG

A KEZEK BÁBJA

VÖRÖS SZEKÉR A TENGEREN

AZ ALVÓ KIRÁLYLEÁNY

JÁRTAM MÁR DÉLEN

MEGÖLTEM EGY PILLANGÓT

A KÉK TENGER PARTJÁN

A HAJNALOK MADARA

TEMETÉS A TENGEREN

ÚJ VIZEKEN JÁROK

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

Góg és Magóg fia vagyok én,

Hiába döngetek kaput, falat

S mégis megkérdem tőletek:

Szabad-e sírni a Kárpátok alatt?

Verecke híres útján jöttem én,

Fülembe még ősmagyar dal rivall,

Szabad-e Dévénynél betörnöm

Új időknek új dalaival?

Fülembe forró ólmot öntsetek

Legyek az új, az énekes Vazul,

Ne halljam az élet új dalait,

Tiporjatok reám durván, gazul.

De addig sírva, kínban, mit se várva

Mégiscsak száll új szárnyakon a dal

S ha elátkozza százszor Pusztaszer,

Mégis győztes, mégis új és magyar.

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

Bús szerelmünkből nem fakad

Szomorú lényünknek a mása,

Másokra száll a gyermekünk,

Ki lesz a vígak Messiása,

Ki majd miértünk is örül.

Ha jönnek az új istenek,

Ha jönnek a nem sejtett órák,

Valamikor, valamikor

Kipattannak a tubarózsák

S elcsattan hosszú csoda-csók.

Mások lesznek és mink leszünk:

Egy napvirág-szemű menyasszony

S egy napsugár-lelkű legény.

A tubarózsa illatozzon

S áldott legyen a mámoruk.

S áldott legyen, ki: te meg én,

Ki az övék, kiért mi sírtunk,

Kit forró lázunk eldobott,

Öleltetőnk, kit sohse bírtunk,

Ki másoké: a gyermekünk.

Kit napvirág és napsugár

Új igére, új dalra termett,

Áldott legyen, ki eljövend,

Az idegen, nagyálmú Gyermek,

Kit küldtek régi bánatok.

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

A lelkem ódon, babonás vár,

Mohos, gőgös és elhagyott.

(A két szemem, ugye, milyen nagy?

És nem ragyog és nem ragyog.)

Konganak az elhagyott termek,

A bús falakról rámered

Két nagy, sötét ablak a völgyre.

(Ugye, milyen fáradt szemek?)

Örökös itt a lélekjárás,

A kripta-illat és a köd.

Árnyak suhognak a sötétben

S elátkozott had nyöszörög.

(Csak néha, titkos éji órán

Gyúlnak ki e bús, nagy szemek.)

A fehér asszony jár a várban

S az ablakokon kinevet.

MERT ENGEM SZERETSZ

Áldott csodáknak

Tükre a szemed,

Mert engem nézett.

Te vagy a bölcse,

Mesterasszonya

Az ölelésnek.

Áldott ezerszer

Az asszonyságod,

Mert engem nézett,

Mert engem látott.

S mert nagyon szeretsz:

Nagyon szeretlek

S mert engem szeretsz:

Te vagy az Asszony,

Te vagy a legszebb.

A KÖNNYEK ASSZONYA

Bús arcát érzem szívemen

A könnyek asszonyának,

Rózsás, remegő ujjai

Most a szivembe vájnak.

Érzem az illatát is ám

A rózsás, gyilkos ujjnak

S véres szívemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

Az ajka itt mar édesen,

A haja ide lebben,

Az egész asszony itt pusztít,

Itt, itt: az én szivemben.

Bosszút itt áll az életért,

Aknát itt ás a multnak.

Véres szívemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

Nagy az én bűnöm. Vesszen is,

Kire a végzet mérte,

Hogy a könnyek szfinksz-asszonyát

Megérezze, megértse.

Maradjon szent talánynak Ő,

Maradjon mindig újnak.

Véres szivemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

Egy félig csókolt csóknak a tüze

Lángol elébünk.

Hideg az este. Néha szaladunk,

Sírva szaladunk

S oda nem érünk.

Hányszor megállunk. Összeborulunk.

Égünk és fázunk.

Ellöksz magadtól: ajkam csupa vér,

Ajkad csupa vér.

Ma sem lesz nászunk.

Bevégzett csókkal lennénk szívesen

Megbékült holtak,

De kell az a csók, de hí az a tűz

S mondjuk szomorún:

Holnap. Majd holnap.

HUNYHAT A MÁGLYA

Hunyhat a máglya

Ezek a szomorú, vén szemek

Nem néznek soha másra.

Léda, elűzhetsz:

E vén, hű kutya-szemektől

Sohasem menekülhetsz.

Szerelmi máglya

Fölgyujtja tán újra a véred:

Hiába, mindhiába.

Jönnek a rémek:

Ezek a szomorú, vén szemek

El nem engednek. Néznek.

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

Én beszennyezlek. Én beszennyezlek

A leghavasabb, legszebb éjen:

Hiába kisértsz hófehéren.

Színem elé parancsolom majd

Fehér köntösös szűzi árnyad,

Saját lelkemből fölcibállak.

Hiába libeg félve, fázva:

Telefröccsentem tintalével,

Vérrel, gennyel, könnyel, epével.

Hiába reszket, hiába reszket:

Befoltozom gyanuval, váddal,

Bepaskolom mérges csalánnal.

S míg libeg búsan, szerelemben,

Én kikacagom kósza árnyad,

Felé fúvok: menj, elbocsátlak.

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

Vad szirttetőn mi ketten

Állunk árván, meredten,

Állunk összetapadtan,

Nincs jajunk, könnyünk, szavunk:

Egy ingás és zuhanunk.

Véres hús-kapcsok óvnak,

Amíg összefonódnak:

Kékes, reszkető ajkunk.

Míg csókolsz, nincsen szavunk,

Ha megszólalsz zuhanunk.

TÜZES SEB VAGYOK

Tüzes, sajgó seb vagyok, égek,

Kínoz a fény és kínoz a harmat,

Téged akarlak, eljöttem érted,

Több kínra vágyom: téged akarlak.

Lángod lobogjon izzva, fehéren,

Fájnak a csókok, fájnak a vágyak,

Te vagy a kínom, gyehennám nékem,

Nagyon kivánlak, nagyon kivánlak.

Vágy szaggatott föl, csók vérezett meg,

Seb vagyok, tüzes, új kínra éhes,

Adj kínt nekem, a megéhezettnek:

Seb vagyok, csókolj, égess ki, égess.

A FEHÉR CSÖND

Karollak, vonlak s mégsem érlek el,

Itt a fehér csönd, a fehér lepel.

Nem volt ilyen nagy csönd még soha tán,

Sikolts belé, mert mindjárt elveszünk,

Állunk és várunk, csüggedt a kezünk

A csókok és könnyek alkonyatán.

Sikoltva, marva bukjék rám fejed

S én tépem durván bársony-testedet.

Nagyon is síma, illatos hajad,

Zilálva, tépve verje arcomat.

Fehér nyakad most nagyon is fehér,

Vas-ujjaim közt fesse kékre vér.

Ragadjon gyilkot fehér, kis kezed:

Megállt az élet, nincsen több sora,

Nincs kínja, csókja, könnye, mámora,

Jaj, mindjárt minden, minden elveszett.

Fehér ördög-lepel hullott miránk,

Fehér és csöndes lesz már a világ,

Átkozlak, téplek, marlak szilajon,

Átkozz, tépj, marj és sikolts, akarom.

Megöl a csend, ez a fehér lepel:

Űzz el magadtól, vagy én űzlek el.

A MÁSIK KETTŐ

Csókoljuk egymást, együtt pihenünk,

Áltatjuk egymást, hogy egymásra vártunk,

Halvány az ajkunk, könnyes a szemünk,

Sápadt a lángunk.

Piros kertek közt futott az utunk,

Piros, bolond tűz lángolt sziveinkben,

Egymás szemébe nézni nem tudunk,

Itt sápadt minden.

Csókoljuk egymást biztatón, vadul,

Nappalba sír be minden csókos estünk,

Hiába minden, csók ha csókra hull,

Hideg a testünk.

S piros kertekből, úgy tetszik nekünk,

Közelg egy leány és egy ifju ember

S mi, ím, egyszerre forrón ölelünk,

Nagy szerelemmel.

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

Királyném, kigyultak a lángok,

Aranyos hintónk, íme, száll,

Ma a nép közé vegyülünk el,

Te a királyné s én a király.

Lásd, ez a fényes kocsitenger

A villámfényes fák alatt

Miérettünk hullámzik, fénylik,

Hogy téged s engem lássanak.

Királyném, bocsásd le a fátylad:

Ma este kegyosztók leszünk.

(Döcög, döcög az ócska konflis

És mi sápadtan reszketünk.)

Királyném, megölnek a vágyak.

Sohse vágyott, mint te meg én,

Földi pár úgy az élet-csúcsra

És sohse volt még íly szegény.

Vágy, élet és sugár a lelkünk

És utunk mégis koldus-út,

Jogunk van minden fényességhez,

Amit az élet adni tud.

Király vagyok és te királyné,

Hát trónunk sohse lesz nekünk?

(Döcög, döcög az ócska konflis

És mi sápadtan reszketünk.)

LÉDA A HAJÓN

Hurráh, jön az Öröm hajója

És hozza Lédát már felém.

Virágos, pompás szőnyegén,

Én asszonyom, már látlak, látlak:

Hajadban a vérvörös rózsa.

Ugye kivánsz? Én is kivánlak.

Hurráh, mi rég nem láttuk egymást.

Óh, jaj, szédülök itt a parton,

Óh, jaj, most mindjárt itt leszel,

Kérdezlek majd és kérdezel

És összecsap két szomju-lélek

És fejemet kebledre hajtom.

Jaj, ne. Ne jöjj. Reszketek, félek.

Óh, jaj, mi rég nem láttuk egymást.

IMA BAÁL ISTENHEZ

Óh, Baál, Nagyúr, ez az irgalom-óra,

Mi itt a gályán most hozzád kiáltunk,

Nézz hát reánk, reánk, két kárhozóra.

Nem énreám. Hisz én mi vagyok? Féreg.

Pártütő isten, összetépett lélek,

Elesett titán. De itt van a párom:

Kegyetlen, nagy Baál, jóságodat várom.

Bús asszony-ember, de lelke Nap üszke,

Szomorú szemű, de nagyszomjú, büszke,

Didó királynő, csókolva is vádló,

Hajh, beteg csókú, de mindenre váró,

Bíborra termett, egyetlenegy némber.

Óh, Baál, állj mellénk lelked kegyelmével.

Minden-Pénzeknek trónján valahol

Fordítsd felénk fényes, kegyetlen arcod.

Én harcolnék. Megharcolnám a harcot,

Tudok alázva élni, lélek-áron,

De nézz reá: királynő az én párom,

Selyemvánkost áztathat csak a könnye,

Selyemzászlót lengethet csak a gályánk.

Óh, öntsd reánk aranykönnyed folyását,

Óh, öntsd reánk, véres aranyak atyja,

Óh, nézz reánk, a két legkoldusabbra.

Ha ide néznél, vad aranyszived

Összeszorulna. Könnyed eredne

S úszó, sötét gályánk szőnyegére

Óh, hullna az arany, hullna egyre.

A TÓ NEVETETT

Alkonyban szálltunk

Együtt a tavon,

Idegen ölű,

Ringató ölű,

Félelmes ölű,

Mélyvizű tavon.

Régi kínoknak

Bús köntösében

Úsztunk a tavon

S az éjre vártunk.

Öreg hajósunk

Karja reszketett,

Havas ormokról

Zúgtak a szelek,

A tó harsogott,

Hívott, kiabált,

Zúgott, jajgatott,

A tó nevetett.

Szálltunk, hajóztunk.

(A kínjainkat

- Súgtam csendesen -

Oldjuk végre fel.

Szent sír ez a tó,

Szerelmes karú,

Titkot őriző.

Ez ölelni tud,

Örökre ölel

És áldva ringat.

Nem tudja senki,

Ha ő átkarol,

Zuhanjunk, gyere.)

Ő néz, néz reám

És búsan tekint

És vágyón tekint

A partok fele.

Szállunk, rohanunk:

Óh, menni, menni,

Óh, élni tovább,

Bús kínok alatt

Járni, szenvedni,

De lenni, lenni.

A tó nevetett

Utánunk vadul,

A mélyvizű tó,

Idegen ölű,

Szerelmes ölű,

Áldott karú tó.

A tó nevetett

S bármerre megyünk

Azóta mindig:

Minden alkonyon

Halljuk nevetni.

MEG AKARLAK TARTANI

Őrjít ez a csókos valóság,

Ez a nagy beteljesülés,

Ez a megadás, ez a jóság.

Öledbe hullva, sírva, vágyva

Könyörgök hozzád, asszonyom:

Űzz, kergess ki az éjszakába.

Mikor legtüzesebb az ajkam,

Akkor fagyjon meg a tied,

Taposs és rúgj kacagva rajtam.

Hóhérok az eleven vágyak,

Átok a legszebb jelen is:

Elhagylak, mert nagyon kivánlak.

Testedet, a kéjekre gyultat,

Hadd lássam mindig hóditón,

Illatos vánkosán a multnak.

Meg akarlak tartani téged,

Ezért választom őrödül

A megszépítő messzeséget.

Maradjon meg az én nagy álmom

Egy asszonyról, aki szeret

S akire én örökre vágyom.

CSAK JÖNNE MÁS

Hódolni kergettem elébed

A vágyak éhes csapatát,

Nomád, vad, büszke csapatát

A vérnek.

Irigyellek, szánlak, utállak,

Szerencsés koldusasszonya,

Királyi koldusasszonya

A Vágynak.

Csak tudnék én mást úgy kivánni,

Mint téged. Óh, csak jönne más.

Egy más asszony. Valaki. Más.

Akárki.

A LÉDA SZÍVE

Boszorkák dobáltak meg

A bús csodáknak ligetében.

Én nem féltem. Én sohse féltem.

De a szeretőm elszaladt.

Szép szeretőm: az ifjú Mosoly.

Sírtak s nevettek a boszorkák.

Köd volt és a gyászos, vak éjben,

A bús csodáknak ligetében

Zuhogva hulltak a szivek

S én elfödtem az arcomat.

Sziveket dobtak a boszorkák.

Én nem féltem. Én sohse féltem.

A bús csodáknak ligetében

Állottam búsan, egyedül.

A ködből hulltak a szivek,

Csúnya, kicsiny, kemény szivek.

Egyszerre szétszálltak a boszorkák,

Könnyesen, csöndben és fehéren,

A bús csodáknak ligetében,

Egy asszony jött fényben felém

S én ráemeltem arcomat.

Szemembe nézett s szivéért nyúlt,

Az arcomon még most is érzem:

A bús csodáknak ligetében

Arcomhoz vágta a szivét,

Meleg, beteg, szegény szivét.

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

Van valakim, aki Minden,

Aki elhagy, aki itthagy:

Páris, Páris, állj elébe,

Térítsd vissza, ha lehet.

Állj elébe s mondd meg néki,

Hogy én fiad vagyok, Páris,

Elűzötten, száműzötten,

Messze tőled. De fiad.

Mondd meg néki, hogy te küldted

Magad helyett bús fiadnak,

Kis szerelmét az életnek

Ne vegye még tőlem el.

Élni, élni, be jó volna,

Ámulni még. Páris, Páris,

Üzend meg a leányodnak:

Hogyha elmegy, meghalok.

AZ UTOLSÓ MOSOLY

Óh, nagyon csúnyán éltem,

Óh, nagyon csúnyán éltem:

Milyen szép halott leszek,

Milyen szép halott leszek.

Megszépül szatir-arcom,

Megszépül szatir-arcom:

Mosoly lesz az ajkamon,

Mosoly lesz az ajkamon.

Üveges, nagy szememben,

Üveges, nagy szememben

Valaki benneragyog,

Valaki benneragyog.

Mosolyos, hideg ajkam,

Mosolyos, hideg ajkam:

Köszöni a csókodat,

Köszöni a csókodat.

VÉN FAUN ÜZENETE

Bús maskarája a világnak,

Apolló, a faun-mezű:

Üzenek néked, Léda. Várlak.

Tavasz van itt a Duna-tájon

És én olykor vért köhögök,

Szép itt az élet, csupa álom.

Pán-kereső utamba most már

Mámor-gályák utasa, én,

Itt állok a zord Bizonyosnál.

A lelkem még ronggyá-szedettebb,

Testem röpítné könnyű szél

Hádesz felé. És, és: szeretlek.

Új dalokat nem hallasz tőlem,

Csókom sincs csókolnivaló,

De kellesz e tavasz-időben.

Hogy akkor majd reám hajoljál,

Fülembe csókold, mit te tudsz

Csúf faunom, Apolló voltál.

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

Sikongnak a meleg szelek

Messze Délen, messze Délen,

Várnak reánk, várnak reánk

Valahol egy tengerszélen.

Ott hallgattuk valamikor

Lármáját nagy, kék vizeknek.

Nem hallunk mi, nem hallunk mi

Soha szebbet, soha szebbet.

Bárka áll a kék vizen most,

Útra indul talán már ma,

Ha lekésünk, ha lekésünk,

Sohse tér meg az a bárka.

Sikongnak a meleg szelek.

Kék tengernek kék vizében

Üresen úszik a hajónk

Messze Délen, messze Délen.

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

Útra kelünk. Megyünk az Őszbe,

Vijjogva, sírva, kergetőzve,

Két lankadt szárnyú héja-madár.

Új rablói vannak a Nyárnak,

Csattognak az új héja-szárnyak,

Dúlnak a csókos ütközetek.

Szállunk a Nyárból, űzve szállunk,

Valahol az Őszben megállunk,

Fölborzolt tollal, szerelmesen.

Ez az utolsó nászunk nékünk:

Egymás husába beletépünk

S lehullunk az őszi avaron.

A MAGYAR UGARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

Kúnfajta, nagyszemű legény volt,

Kínzottja sok-sok méla vágynak,

Csordát őrzött és nekivágott

A híres magyar Hortobágynak.

Alkonyatok és délibábok

Megfogták százszor is a lelkét,

De ha virág nőtt a szívében,

A csorda-népek lelegelték.

Ezerszer gondolt csodaszépet,

Gondolt halálra, borra, nőre,

Minden más táján a világnak

Szent dalnok lett volna belőle.

De ha a piszkos, gatyás, bamba

Társakra s a csordára nézett,

Eltemette rögtön a nótát:

Káromkodott vagy fütyörészett.

EL A FALUBÓL

A kis harang a régi,

Mely belezúg a csöndbe,

A szürkeség a régi,

Fölévirít a tavasz.

Minden, minden a régi,

De én hol élek, járok?

Nem voltam ilyen messze,

Nem voltam soha, soha.

Belehalok, ha mondják,

Hogy én itt szálltam útra,

Megtagadom a csókot,

Amely útra inditott.

Én a bolondos zajnak,

Én a cifra városnak

Vagyok a kóbor lelke,

Ne gyalázz meg hát, falu.

Óh, kapj fel innen, Város,

Ragadj el innen, Város:

Kik messze kiröpültek,

Sohse térjenek haza.

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

Nem kellek. Jól van. Jöjjön, aki kell.

Lantot, hitet vígan szegre akasztok.

Kicsit pirulok. Én és a Siker?

Jöjjenek a tilinkós álparasztok,

Jöjjenek a nyafogó ifju-vének,

Jöjjenek a finom kultúrlegények.

Nem is tudom, hogy mi történt velem,

Hát sokat érne itt a győzelem?

S én száz arcban is kínáltam magam,

Vénleánykodtam. Pfuj. Már vége van.

Ügyes kellner-had famulusa tán?

Éhes szemben vörös, vadító posztó?

Legyek neves hős kis kenyércsatán?

Fussak kegyért én, született kegyosztó?

Eh, szebb dolog kopott kabátba szokni,

Úri dölyffel megállni, mosolyogni,

Míg tovább táncol kacsintva, híva

A Siker, ez a nagy hisztérika.

Nyomában cenkek. No, szép kis öröm.

Ezekkel együtt? Nem, nem. Köszönöm.

ÉNEK A PORBAN

Roggyant a lábam, süppedt a mellem,

Itt az ideje, össze kell esnem.

Lerogyok vígan, elnyúlok bátran,

Lalla, lalla,

Rokkantak halmán, nagy éjszakában.

Nagy rokkanásom kinek se fájjon,

Nem első hullás ezen a tájon:

Ki magyar tájon nagy sorsra vágyik,

Lalla, lalla,

Rokkanva ér el az éjszakáig.

Mocsaras rónán bércekre vágytam,

Egy kis halomig hozott a lábam.

Forró, szűz lelkünk rakjuk a sutra,

Lalla, lalla,

Be megjártad itt, óh, Zaratusztra.

Ám néha mégis szóljon az ének

Bús ég-vivásnak, átok-zenének,

Csalogatónak. Hadd jöjjön más is,

Lalla, lalla,

Rokkanjon más is, pusztuljon más is.

A TISZA-PARTON

Jöttem a Gangesz partjairól,

Hol álmodoztam déli verőn,

A szivem egy nagy harangvirág

S finom remegések: az erőm.

Gémes kút, malom alja, fokos,

Sivatag, lárma, durva kezek,

Vad csókok, bambák, álom-bakók.

A Tisza-parton mit keresek?

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

Nekropoliszban zene zendült

Egy süket, őszi napon.

Én már meghaltam akkor régen

S feküdtem vörös ravatalon.

Sírt az ajtóm. Csöndben belépett

Valaki és nevetett,

Valaki, kiért sokat sírtam

S akit halottan is szeretek.

Megsimogatta sárga arcom

És kacagott, kacagott:

Fény-emberem, idekerültél?

Csúf Budapest a ravatalod?

Hát nem emlékszel már a fényre,

Mely déli sírokra száll?

Itt Budapesten csúf az élet

S ezerszer csúfabb a halál.

Gyere innen Átok-városból,

Gyere, halottam, velem,

Itt nem lehet szépet álmodni,

Itt nincsen könnyes, nagy szerelem.

És kezeim puhán megfogta

És kacagott, kacagott

S azóta déli temetőbe

Készül egy szegény halott, halott.

LELKEK A PÁNYVÁN

Kipányvázták a lelkemet,

Mert ficánkolt csikói tűzben,

Mert hiába korbácsoltam,

Hiába űztem, hiába űztem.

Ha láttok a magyar Mezőn

Véres, tajtékos, pányvás ménet:

Vágjátok el a kötelét,

Mert lélek az, bús magyar lélek.

KORÁN JÖTTEM IDE

Későn jött az az asszony,

Aki néz, akit áldok

És ez a Puszta megöl,

Hol hasztalan kiáltok.

Óh, ez a nagy sivatag,

Óh, ez a magyar Puszta,

Szárnyaimat már hányszor

Sározta, verte, húzta.

Ténfergek s már az sincsen,

Ami könnyre fakasszon:

Korán jöttem én ide

S későn jött az az asszony.

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

Vad, nagyszerű rajongást oltott

Az Érnek partja énbelém,

Csupa pogányság volt a lelkem,

Gondtalan vágy és vak remény.

Forgott körültem zagyva módon

Lármával, vadul a világ

És én kerestem egyre-egyre

Valami nagy Harmóniát.

Paraszt Apollónak termettem,

Ki dalos, erős és pogány,

Ki szeretkezve és dalolva

Dől el az élet alkonyán.

Pogány erőtől, daltól, vágytól

A lelkem immár nem buzog,

Megöltek az evangélisták,

Az életbölcsek, krisztusok.

A LELKEK TEMETŐJE

E föld a lelkek temetője,

Ciprusos, árva temetője,

Sok vér ömlött itt valaha

S maggyilkos méreg lett belőle.

Itt azok éltek, kik nem éltek,

A legkülömbek sohse éltek,

Itt meddő a nagy gerjedés

S százszor boldogok a vetéltek.

Ez a szomorú magyar róna,

Halálszagú, bús magyar róna,

Hány megölt lélek sikoltott

Bús átkot az egekig róla.

Óh, boldogok itt, kik nem éltek,

A legkülömbek sohse éltek,

Itt meddő a nagy gerjedés

S százszor boldogok a vetéltek.

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

Száradjon ki az iharfa,

A büszke fa, a magyar fa,

Amely engem gyökerével

Bever, lehúz, ide láncol.

Leveleit elhullassa,

Virágait korán esse,

Sohse lássa, sohse lássa,

A szent Napot terebéllyel.

Lombtalan lomb a mi lombunk,

Virágölő a virágunk,

Árnyéktalan az árnyékunk,

Miért legyünk erdő csúfja?

Álljunk az Égnek meredten,

Lombtalanul ő is, én is.

Tölgyek között, tölgyek között

Nyomorultul miért éljünk?

ELŰZÖTT A FÖLDEM

Az én földem aludni akar,

Itt most szent, néma árnyak ingnak.

Engem ideűztek a hegyek,

Ez az én földem. Itt ütök

Téli tábort az álmaimnak.

Kék hegyek ködje omlik ide,

Hóharmatos a tarka avar,

Az én földem aludni akar:

Pedig én ide ünnepre jövök,

Fura lányokkal jövök ide:

Rózsa-lugas kell, nászágy kell nekünk,

Hahó, vén alvó, itt megpihenünk.

Meddő álmok e sápadt némberek,

Menyasszony mind, az egész sereg,

Elmúlt a nyár s ez mind nászágyra vár:

Ködharangok búgnak, zene szól,

Jön a vőlegény a hegyek alól.

Hideg ez a sík, fátyolos arcú.

Átgázolom a ködtakarót. Csönd.

Dobogok lábammal a földön,

Hiába költöm, hiába költöm:

Az én földem aludni akar.

Károgó varjak csapata száll,

De néma, de csöndes az avar.

Megjöttem. Hallod? Én vagyok itthon,

Aki rég elment, az a fiad.

Bomlik a fátyol, reszket a sóhaj,

A hullafoltos, vén Alvó riad.

Honnan jössz? A városból jövök,

Hozzád jövök, már rég hazavágyom.

És mit akar itt e cifra sereg?

E cifra sereg? Hát látod te is?

Ez mind csak álom, néhány nyári álom.

Forrók, buják, meddők szegények,

Együtt bolyongtunk, velük élek,

Nem tudta megáldani sehogy

Szomjas méhüket a városi nyár,

Erődért jöttünk a nagy pillanathoz,

Ez a meddő sereg csodádra vár.

A köd kavargott, rám ült, befedett,

Átokzsivaj zúgott az avaron:

Legyetek meddők, így akarom.

Bomló, beteg vágy nászt itt nem terem,

Az én síkomon nyílt a szerelem.

Itt a Jövő az úr a csók felett,

Itt nyáron szeret, aki szeret.

Űző vágynak itt nem üt csókos óra,

Pusztulj innen város beteg lakója,

Itt szűz világ van, álomnak szaka

S nem villámfényes nap az éjszaka,

Betelő a vágy, testes az álom,

Az élet mindig győz a halálon,

Itt álom és csók tiszta és egész,

Utánuk nem láz jő: szent pihenés.

Itt kínzó láz nem pusztít a sziven:

A sík ölel, terem és megpihen.

Az én sík-lelkem benned a lélek,

Neked nem kellett a sík-élet:

Szólít a város, várnak a hegyek,

Én idegennek ágyat nem vetek.

Bús álmaiddal vándorolj tovább,

Oda, hol egymás öldöső fele

A Csóknak és Termésnek istene,

Oda, hol célja, rendje nincs a csóknak

S becsük van a magtalan álmodóknak,

Hol betelő vágy nincs s örök a láz:

Itt nincs már csók, megérett a kalász.

Kalásztalan, bús lelkem indult,

Elhalt a ködharangok hangja s a zene

S én szálltam az álom-lányok csapatával

A város fele.

A szárnyam súlyos, szörnyű nesztelen,

Nézem a várost és nincsen szemem,

Sírnék: nincs könnyem, szólnék: nincs szavam,

Csak szállok búsan, némán, magasan:

Elűzött a földem.

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

Hahó, éjszaka van,

Zúgó vadonban őrület-éj,

Hahó, ez itt a vaáli erdő:

Magyar árvaság,

Montblank-sivárság,

Éji csoda és téli veszély.

Hahó, a lábam félve tapos:

Amott jön Gina és a költő

És fölzendül a vad Iharos.

Csont-teste vakít

A nagyszerü vénnek,

Ginát vidáman hozza kezén,

Hahó, Gina él.

Engedd a kezedről:

Ez az én asszonyom,

Az enyém.

És zúg az erdő, Gina remeg.

Léda. Kiáltok.

Léda. És néz reám

A csontváz-isten, lelkemnek atyja,

Néz és nevet.

Fölém mered csont-karja

A homlokomig, simogatón, felém

És az erdőn kigyullad a fény.

Hahó, száll Léda, Gina fut

S a fák közt az örök egyedülség

Bús, magyar titka zúg.

Hahó, őrület-éj.

Szent csont-lábakhoz

Vergődve esem

És zúg az erdő sorsot-hirdetőn,

Félelmesen.

S homlokomon simogat kezével

A Montblank-ember,

Én szent elődöm, nagy rokonom

S itt érezek

Egy szent kezet azóta mindig,

Egy csont-kezet

A homlokomon.

A MAGYAR UGARON

Elvadult tájon gázolok:

Ős, buja földön dudva, muhar.

Ezt a vad mezőt ismerem,

Ez a magyar Ugar.

Lehajlok a szent humusig:

E szűzi földön valami rág.

Hej, égig-nyúló giz-gazok,

Hát nincsen itt virág?

Vad indák gyűrűznek körül,

Míg a föld alvó lelkét lesem,

Régmult virágok illata

Bódít szerelmesen.

Csönd van. A dudva, a muhar,

A gaz lehúz, altat, befed

S egy kacagó szél suhan el

A nagy Ugar felett.

A DALOLÓ PÁRIS

EGY PÁRISI HAJNALON

Sugaras a fejem s az arcom,

Amerre járok, száll a csönd, riad,

Fölkopogom az alvó Párist,

Fényével elönt a hajnali nap.

Ki vagyok? A győzelmes éber,

Aki bevárta, íme, a Napot

S aki napfényes glóriában

Büszkén és egyedül maga ragyog.

Ki vagyok? A Napisten papja,

Ki áldozik az éjszaka torán.

Egy vén harang megkondul. Zúghatsz,

Én pap vagyok, de pogány pap, pogány.

Harangzúgás közt, hajnalfényben

Gyujtom a lángot a máglya alatt,

Táncolnak lelkemben s a máglyán

A sugarak, a napsugarak.

Evoé, szent ősláng, Napisten.

Még alszik itt e cifra rengeteg,

Én vártam, lestem a te jöttöd,

Papod vagyok, bolondod, beteged.

Sápadt vagyok? Piros sugárt rám.

Boldog Ad-üköm pirosabb legény

Volt, ugyebár, mikor papod volt?

Hej, sápadok már ezer éve én.

Szent Napkeletnek mártirja vagyok,

Aki enyhülést Nyugaton keres,

Táltosok átkos sarja talán.

Sápadt vagyok? Óh, fess pirosra, fess.

Gyűlölöm dancs, keleti fajtám,

Mely, hogy kifáradt, engemet adott,

Ki sápadtan fut Napnyugatra,

Hogy ott imádja Urát, a Napot.

Hogy volt? Mindegy. Fáradt a vérem,

Imádom a fényt, lángot, meleget,

Keresek egy csodát, egy titkot,

Egy álmot. S nem tudom, mit keresek.

Keleti vérem, ez a lomha,

Szomjuhozóan issza Nyugatot:

A Napisten legbúsabb papja,

Rég kiszórt, fáradt sugara vagyok.

Egy nóta csal. Rég dalolhatta

Szent Ázsiában szép, vad, barna lány.

Egy illat űz, csodavirágból

Lehelte tán be egyik ősanyám.

Valami ősi, régi rontás

Száll előttem s én lehajtom fejem,

Várok valamit. S amit várok,

Nem dicsőség, nem pénz, nem szerelem.

Mit várok? Semmit. Egy asszony

Utamba állt és néha csókot ad:

Sohse látott ez a csókos Páris

Betegebb és szomorúbb csókokat.

Várok. Lesz egy végső borzongás,

Napszálltakor jön, el fog jönni, el

S akkor majd hiába ébresztnek

Könnyes csókkal és csókos könnyüvel.

Elmúlik a Napisten papja,

A legfurcsább és a legbetegebb,

Aki fáradt volt, mielőtt élt

S aki még Párisban sem szeretett.

Evoé, szent ősláng, Napisten,

Kihuny a láng, Páris riadva zúg,

Új csatára indul az Élet,

A nagyszerű, a pompás, a hazug.

Én is megyek, kóbor, pogány hős,

Új, balga Don, modern, bolond lovag,

Ki, mi van is, irtja, kiszórja

Önlelkéből az áldott álmokat.

Sugaras a fejem s az arcom,

Zúg a harang, megyek lassan tovább:

Megáldozott a dús Párisnak

Kövein a legkoldusabb nomád.

HÁROM BAUDELAIRE-SZONETT

I.

Örökkön hajt a Démon, űz, kisérget,

Halk levegőként úszkálgat körültem,

Tüdőmbe suhan s én gyötrődve égek

Örökös vágyban, szomjúságban, tűzben.

Néha, mert tudja, imádom a Szépet,

Elém a legszebb némber képét hozza,

Képzelt okot ad, száz hazug mentséget

S kapatja ajkam gonosz italokra.

Isten arcától így visz messzebb, messzebb

Engem lihegőt, fáradtat, tépettet,

El, a nagy Untság bús sivatagára.

Zavart szemembe kap s előttem vágtat

Piszkos rongyok és nyitott sebek árnya

S egész rémes tára a Pusztulásnak.

II.

Édes és kínos a pislogó lángba

Meredni s várni téli éjben, csöndben,

Miként száll, száll föl a multaknak árnya,

Míg a harangok búgnak kint a ködben.

Boldog a harang, mely vénhedten is cseng

S ifjú torokkal küldi messze tájra

Hívó, szent dalát, mindig bátran, frissen,

Miként őrsátor vén, hű katonája.

Csak az én szegény, bús lelkem repedt el

S ha hideg éjek rémét dalsereggel

Vágyik elűzni, hangja csuklik, retten:

Mintha egy vértó partján elfeledten

Holttestek alatt sebesült hörögne,

Ki ott vész kínban, lenyomva örökre.

III.

Bűvös, szép őszi ég vagy, tündöklés, rózsaszirom.

Bennem a szomorúság tengere sírva árad

S ha visszafut, otthagyja fanyar, bús ajkaimon

Maró emlékezetét keserű iszapjának.

Kezed hiába csúszik alélt keblemen tova,

Amit keres, barátnőm, marcangolt hely, üres rég,

Széttépte azt az Asszony vad karma, éhes foga,

Óh, ne keresd a szívem, az állatok megették.

Palota volt a szívem s a tömeg befertőzte,

Most benne orgiáznak, gyilkolnak, civódnak ott.

Meztelen kebled körül parfüm szálldos felhőzve.

Lelkek kemény korbácsa, óh, Szépség, Te akarod.

Lobbantsd fel ünneppiros lángjával tűzszemednek

A rongyokat, amiket a rablók itt feledtek.

JEHAN RICTUS STRÓFÁIBÓL

I.

Koldusait a csóknak és reménynek,

Kiket legyőzött, letiport az Élet,

Ha dús leszek majd, én, a koldus, árva,

Behívom egy új, fényes palotába.

Milyen sereg lesz. Már előre látom:

Jönnek rongyokban, véznán, halaványon,

Akiknek mindig hazudott az Élet,

A megcsömörlők, undorodtak, vének,

Akiknek hátát véresre taposták

Birkózni tudó, ügyesebb legények.

Ház lesz. Tán kunyhó. Vagy egy deszka-pad tán,

De irgalom fog lakozni felette,

Nem mint a jó szív sok bűzös barakkján,

Hol elkönyvelik az irgalmasságot

S hol nem lel senki könnyre, szeretetre.

Ház, hol nem hull ránk megvetés és átok.

*

Istenem. Egy ház. A mienk egészen.

Hol nincs házmester, fertály és robot-nap,

Hova a fáradt bátoran benyithat,

Csak érezze, hogy a földön van éppen

S piheghet bátran, szabadon és mélyen.

II.

Él minden szívben egy bolond Kiméra,

Van mindenkinek álom-szeretője:

Ráleltem én is már a magaméra.

Enyém. Ne fájjon a más feje tőle.

Hajh, mert veszett egy legény vagyok én ám:

Amíg mások a vackon szenderegnek,

Én egy Madonnát hivogatok némán,

Nagyasszonyát az esett embereknek.

Bolond kis eset. Sokszor sírni késztet:

Nyakig a szennyben, mindig akkor látom,

Mikor a hátam gyönge egy ütésnek

S bőröm egy garast nem ér örök áron.

Mikor húz a sár s mint a puskafojtást,

Úgy rágom össze fogammal a szitkom,

Mikor vergődöm és dühöngök folyvást,

Akkor jelensz meg, én sugaras Titkom.

Ott, a barakkban, ott látom az ágyon,

Őt, a csodásat, szűzet és fehéret.

- Te, Te, Királynő, én rongy nyoszolyámon?

S elszáll holt fénnyel, mire odaérek.

Hogy ki? Nem tudom. És sohase kérdem.

Úgy kél föl bennem, mint nyáreste Holdja,

Úgy lobog, mint a fáklya csodafényben,

Ő az én lelkem lobbantó koboldja.

Éjem és Sorsom egy mély katlanában

Valahol les rám. Melle nyíló rózsa,

Úgy tüzel, úgy ég két szeme a vágyban,

Bennük buzog tán minden Idők csókja.

Ő tán a Szépség, Irgalom? Be várom.

S Ő énreám vár. Be régen is várhat,

Míg átgázolok könnyen, véren, sáron.

Ő nem csufolja az én rossz ruhámat.

Óh, messze van még. Szent, sápadó árnya

Behull vermén a titkos, barna Estnek,

Síroknak földjén lehet a hazája,

Hol süket kéjjel, álomban szeretnek.

De egyszer, nyirkos, gyilkos éji órán,

Óh, borzalom és keserűség Éje,

Könyörülsz majd az aszfaltok lakóján

S szűzen, csókosan elküldöd eléje.

De kit? (Óh, rongyos koldus, bamba, léha,

Hogy a te vágyad vágyakat fakasszon?

Nézted tükörben vánnyadt tested néha?)

Hol az a híres, csókos, szűz Menyasszony?

Én Istenem. Hisz olyan mindegy végre,

Azért szeretne, hogyha élne, vóna.

(Baktass, rohanj hát tovább a vad éjbe

S álmodj, ha még tudsz, álmok álmodója.)

ESTE A BOIS-BAN

Befödte lelkemet és Párist

Muzsikás, halk, szomoru este.

Eltévedtünk. A nagy Bois-ban

A kocsim az utat kereste.

És mintha rólunk ki se tudna,

És mintha minket ki se várna,

Baktattunk álmos gördüléssel.

Nagymessziről zúgott a lárma,

A fákon át hívtak a mécsek,

Szomorú volt nagyon a lelkem,

A kocsis nótát fütyörészett.

Nagy éjszakába mintha hullnánk,

Csoda-világba, végtelenbe,

Új, titkos földre, új időbe,

Új létezésbe; új jelenbe,

Szent árnyak kerengtek előttünk.

Hahó, kocsis: kis, fehér házba,

Amott, amott. Hahó. Repüljünk.

Hajts, hajts. A múltba, ifjuságba.

Ott. Látom. Jaj. Villámos élet,

A nagy Bábel útjára hágtunk.

Sírtam. A kocsis fütyörészett.

A GARE DE L'EST-EN

Reggelre én már messze futok

S bomlottan sírok valahol:

Most sírni, nyögni nem merek én,

Páris dalol, dalol.

Én elmegyek most, hazamegyek,

Már sziszeg, dohog a vonat,

Még itt van Páris a szivemen

S elránt az alkonyat.

Most fűt bolond-sok álmom alá

A füttyös, barna szörnyeteg.

Holnap fehérebb én leszek-e?

Vagy a svájci hegyek?

Holnap fehérebb én leszek, én,

Téli sírkertek szele jő,

Küldi már a csókjait nekem

A magyar Temető.

Óh, az élet nem nagy vigalom

Sehol. De ámulni lehet.

Szép ámulások szent városa,

Páris, Isten veled.

Az én hűtlen, beteg istenem

Ülje itt mindig vad torát:

A tűzcsóvás, felséges Öröm.

Dalolj, dalolj, tovább.

Tőled hallja a zsoltárokat

E koldus, zűrös, bús világ

S az életbe belehazudunk

Egy kis harmóniát.

Dalolj, dalolj. Idegen fiad

Daltalan tájra megy, szegény:

Koldus zsivaját a magyar Ég,

Óh, küldi már felém.

Fagyos lehellet és hullaszag

Száll ott minden virág felett.

Elátkozott hely. Nekem: hazám.

A naptalan Kelet.

Mégis megyek. Visszakövetel

A sorsom. S aztán meghalok,

Megölnek a daltalan szivek

S a vad pézsma-szagok.

Megölnek s nem lesz mámorom,

Kinyúlok bután, hidegen.

Páris, te óriás Daloló,

Dalolj mámort nekem.

Csipkésen, forrón, illatosan

Csak egyszer hullna még reám

S csókolná le a szemeimet

Egy párisi leány.

Az alkonyatban zengnének itt

Tovább a szent dalok.

Kivágtatna a vasszörnyeteg

És rajta egy halott.

PAUL VERLAINE ÁLMA

Álmodom egy nőről, akit nem ismerek,

Forró és különös, áldott, nagy Látomás,

Aki sohasem egy s aki sohase más,

Aki engem megért, aki engem szeret.

Mert ő megért. Neki, óh, jaj, csupán neki,

Bús, áttetsző szivem többé már nem talány,

Sápadt homlokomnak verejték-patakán

Frissítve omolnak az ő szent könnyei.

Barna, szőke, vörös? Óh, nem tudom én, nem.

A neve? Emlékszem: lágyan zendül, mélyen,

Mint kedveseinké ott lenn, a sírba, lenn.

Nézése hallgatag szobrokénak mása,

Szava messziről jön, komoly, bús, fénytelen:

Mint elnémult drága szavak suhanása.

A SZAJNA PARTJÁN

A Szajna partján él a Másik,

Az is én vagyok, én vagyok,

Két életet él két alakban

Egy halott.

A Duna partján

Démonok űznek csúfot velem,

A Szajna partján álmokba von be

Százféle, szűz szerelem.

Rákacag Páris

S a boldog Másik visszakacag,

Itt röhejes mámorba kerget

Vijjogó, éji csapat.

Ott szebb vagyok, nemesebb, hősebb,

Sejtelem-csók minden dalom,

Szent Cecilia hajol lelkemre

Álmatagon.

A Duna partján

Céda lányhoz hajt durva öröm,

A bor ad álmot

S a poharamat összetöröm.

Ott: ring lelkem muzsikás alkony

Szent zsivaján

S úgy csókolom meg az életet,

Mint orkideát a Léda haján.

SZŰZ ORMOK VÁNDORA

SÓHAJTÁS A HAJNALBAN

Óh, pírban fürdő

Szépséges világ,

Pihent testeknek

Boldog, lomha kéje,

Rejtelmes, fényes,

Ezer puha fészkű,

Gyönyörű város.

Óh, szent hajnal-zengés:

Élet szimfóniája,

Csodálatos Élet,

Be jó volna élni.

Mennyi öröm zúg

És mind a másé,

Mennyi arany cseng

És mind a másé,

Mennyi erő küzd

És mind a másé,

Mennyi asszony van

És mind a másé,

Mennyi új kéj zsong

És mind a másé,

Mennyi szándék tör

És mind a másé,

Mennyi minden van,

Mennyi szép minden,

Mennyi szent minden

És mind a másé.

SZÍVEK MESSZE EGYMÁSTÓL

Valahol egy bús sóhaj szállt el

S most lelkemen pihen,

Valahol kacagás csendült most

S mosolyog a szivem.

Valahol szép lehet az élet,

Mert lány után futok

S valahol nagy lehet az átok,

Mert sírni sem tudok.

Valahol egy szívnek kell lenni,

Bomlott, beteg szegény,

Megölte a vágy és a mámor

Éppúgy, mint az enyém.

Hallják egymás vad kattogását,

Míg a nagy éj leszáll

S a nagy éjen egy pillanatban

Mind a kettő megáll.

A CSÓKOK ÁTKA

Valami szent, nagy éjszakán

Vad nászban megfogant az élet

S azóta tart a nász örökké,

Minden kis mozgás csókba téved.

Csókok világa a világunk,

Csókban fogan a gondolat,

Kicsi kis agyvelő-csomócskák

Cserélnek tüzes csókokat

S a legforróbb csókból szület meg

A legszebb, legnagyobb ige,

Mely hódítóan csap belé

A végtelenbe, semmibe.

S a leglanyhább csókból fakadt ki

A szürkeség, a régi mása:

Nincs vad párzás, nincs tüzes csók ma

S nincs a világnak messiása.

Úgy van talán: szép a világ s jó,

Mi vagyunk satnyák, betegek,

Jégfagyos csókokban fogantunk

S a fagy a lelkünk vette meg.

Szent kéj a csók és szent az élet,

A párzás végtelen sora

S átok a csók, átok az élet,

Ha nincs a csóknak mámora.

Az eltűrt csókok tunya nászán,

A langyos csókok éjjelén

Az átok egyre nő fölöttünk

S így lesz az élet lomha, vén

S így leszünk mi, párzó királyok,

Kopottak, búsak, betegek,

Kiknek csókolni szomjas tűzzel

Már nem szabad és nem lehet.

Ha szomjas ajkak szomjas csókot

Csak szomjas ajkra hintenek,

Ma ez a föld üdvök Olimpja

S nem laknak itt: csak istenek.

VÍZIÓ A LÁPON

Ez itt a láp világa. Szürke,

Silány, szegény világ. Megülte

Az örök köd, mely egyre rémít.

A láplakók közt várom én itt

Az én szép, fényes reggelem,

Bús esti köd rémít s borul rám,

De az a reggel megjelen.

Rémek között, gomolygó ködben

Elszürkül minden itt a lápon,

A lelkem villan néha-néha,

Szikráit a rémekre hányom

S hogy el ne izzék, hogy legyen:

A szürkeségből néha-néha

Kidugom büszke, nagy fejem.

Vagyok fény-ember ködbe bújva,

Vagyok veszteglő akarat,

Vagyok a láplakók csodája,

Ki fényre termett s itt marad

Ködomlasztó reggelre várva,

Várván, jön-e a virradat.

Az lesz virradat. Csoda-reggel.

Vulkánhegyek nőnek a lápon,

Jön a sugár egész sereggel,

Végigcikázik a világon.

Lángoszlop lesz, mi most ködös rém,

Lángfolyó lesz a szenny, salak

S a veszteglő bús akaratból

Lesz diadalmas akarat.

Talán vulkán-hegyekre lépek

Vérvörös, büszke lobogóval

És torlaszok fölött süvöltök

Rombolni hívó bomba-szóval,

A bűntengert szabadítom föl,

Hogy kiszakítson nádat, tölgyet,

Hogy végtől-végig hömpölyögjön,

Hogy megtisztítsa jól a földet,

Hogy tobzódjék a rég veszteglő,

A gátra szomjas akarat.

De lehet, hogy a vulkán-hegyre

Fölnevet hozzám egy alak.

Arany-vörös hajtenger födje,

Fehér hab legyen melle, válla,

Gyilkos szemű, forrón lehellő

Legyen majd ez az ördög lánya

S én elhajítom lobogómat,

Rohanok, bukom ő elébe,

Égetni vágyva, lángban égve,

Százszorozva duzzad föl bennem

A láp lenyűgözött hatalma:

Ráomlom gyilkos szerelemmel,

Beföd az arany-vörös tenger

S én elmerülök ölve, halva.

AZ ÉN MENYASSZONYOM

Mit bánom én, ha utcasarkok rongya,

De elkisérjen egész a siromba.

Álljon előmbe izzó, forró nyárban:

Téged szeretlek, Te vagy, akit vártam.

Legyen kirugdalt, kitagadott, céda,

Csak a szivébe láthassak be néha.

Ha vad viharban átkozódva állunk:

Együtt roskadjon, törjön össze lábunk.

Ha egy-egy órán megtelik a lelkünk:

Üdvöt, gyönyört csak egymás ajkán leljünk.

Ha ott fetrengek lenn, az utcaporba:

Borúljon rám és óvjon átkarolva.

Tisztító, szent tűz hogyha általéget:

Szárnyaljuk együtt bé a mindenséget.

Mindig csókoljon, egyformán szeressen:

Könnyben, piszokban, szenvedésben, szennyben.

Amiben minden álmom semmivé lett,

Hozza vissza Ő: legyen Ő az Élet.

Kifestett arcát angyalarcnak látom:

A lelkem lenne: életem, halálom.

Szétzúzva minden kőtáblát és láncot,

Holtig kacagnók a nyüzsgő világot.

Együtt kacagnánk végső búcsút intve,

Meghalnánk együtt, egymást istenítve.

Meghalnánk, mondván:

Bűn és szenny az élet,

Ketten voltunk csak tiszták, hófehérek.

HA FEJEM LEHAJTOM

Asszony ölébe ha lehajtom

Nagy, szomorú szatír-fejem:

Emlékezem.

Egykor nagy asszonyként bolyongtam

Forró és buja tájakon

Álmatagon.

Messze és mélyen az Időben

Én asszony voltam: termetes,

Szerelmetes.

Jöttek utánam vézna ifjak

Simán, vágyóan, betegen:

Emlékezem.

RETTEGEK AZ ÉLETTŐL

Hiába ragadnak szent mámor-hattyúk

Boldog, nagy Vizen,

Gágogását hallom józan ludaknak,

Nincsen semmi sem,

Ami megmaradjon.

Csukló zokogásom hallom előre,

Mikor nevetek,

Lelkem hollóinak károgásába

Tréfás verebek

Belecsiripolnak.

Vágyakozni félek. A Teljesülés

Jön és meggyaláz.

Nyugalom sem kell, hisz vágtat utána

Egy vad mén: a Láz.

Jaj, rettegek élni.

MIDÁSZ KIRÁLY SARJA

Susogó nádak mezejében járok,

Királyi bottal csapkodok kevélyen

És zúg a nádas csúfondáros mélyen,

Királyi bottal valamerre járok.

Értem a titkot, a nádi beszédet,

Susog a nádas s én messzekiáltok:

Nádi világ, ím, megjött a királyod,

Midásznak sarja szállott, ím, elébed.

S bármint kacagtok léha, lenge nádak;

Hódolni fogtok új Midász királynak,

Hódolni fogtok bizonyosan nékem.

Mert szent az ősöm, szent királyi trónom:

Ősömet áldom, trónomat megóvom

Itt, a susogó nádak mezejében.

Hallod-e, nádas? Be szép a világ itt.

Áldalak, nádas, óh, áldalak, Élet.

Szépségedért, mely a vaknak világít;

Nyugalmadért, mely keresi a harcot,

Igazadért, mely süket fülbe harsog.

Áldom én mindazt, amit te adsz, Élet,

Nagy gyávaságod, mely kifog a hősön

S áldom Midászt: én szamárfüles ősöm.

Óh, király-ősöm, be szép dolog élni

Szamárfüllel és ős királyi bottal,

Lelkendező, bolond, részeg robottal.

Óh, király-ősöm, be érdemes élni

Itt, a susogó nádak mezejében.

Áldalak újra, hálásan, kevélyen,

Minden kis percért, amelyben örültem

És kacaghat itt a nádas körültem:

Úr és vidám lesz Midász sarja itten,

Kacagj csak nádas, én hiszek a hitben.

Akárhogy is, de gyönyörü a reggel,

Mely jönni fog majd hírrel, győzelemmel,

Szépek a dalok, melyek fognak zengni

És érdemes lesz őrjöngve szeretni

A csókos asszonyt, ki majd eljön értem.

Szépek a vágyak, az álmok, a tettek,

A csókok, melyek ezután születnek

S szent vagyok én e részeg mámor-vérthen.

Az el nem dalolt csodaszép daloknak,

A sohsem csókolt csókos asszonyoknak,

A csak álomban élő büszke tettnek,

A szép holnapnak, meg nem érkezettnek

Vagyok királya, vagyok büszke hőse,

Aki útálja a mát, ezt a holtat,

Kinek az álma a szent, titkos Holnap

S a szamárfüles Midász volt az őse.

BÚGNAK A TÁRNÁK

Havas csúcsával nézi a napot

Daloknak szent hegye: a lelkem,

Gonosz tárnáktól általverten.

Álmok, leányok, bomlott ingerek,

Gondok, kínok vájták a mélyet:

Gyűltek a tárnák és a rémek.

Fent, fent a csúcson: nagy-nagy szűzi csönd.

Gondolat-manók csoda-tánca,

Lent: a rémeknek harsogása.

Lelkem tetőjén szent táncaikat

Fürge manók riadva járják,

Lentről, lentről búgnak a tárnák.

Egy pillanat és megindul a hegy:

A büszke tető táncos népe

Bevágódik a semmiségbe.

A SÁRGA LÁNG

Alágyujtott az álmaimnak

A sárga láng. Hamvadok, égek:

Merítsetek be arany-árba,

Adjatok, adjatok menedéket.

Egy vad muzsika kerget, őrjít,

Csörgő aranyak muzsikája.

Némítsa el már ezt a zenét

A bűvös pálca, az aranypálca.

Jöjjön az édes, süket este,

Hol dal nem hallik, láng se lobban:

Aludni akarok aranyágyon

Renyhén, meredten, jóllakottan.

A MESE MEGHALT

Mese-zajlás volt. Még élt a Mese

S egy tavaszon én valakire vártam.

Mese-zajlás volt. Zajlott, sírt a vágyam,

Parthoz sodort egy illatos mesét,

Parthoz sodort egy kósza asszony-árnyat.

Hol szedte? Merre? Nem tudom, de szép,

Új mese volt ez s az árny csodasápadt.

Mindig szerettem árnyat és mesét:

A legszebb mesét és a legszebb árnyat

Egy babonás tavaszi éjszakán

Addig kérleltem, míg életre támadt.

Mese-zajlás volt. Még élt a Mese.

Mese-zajlás volt. Meghalt a Mese

Ugyanez éjjel. Bénán, félve, fázva,

Élő mesére s élő asszonyára

Riadtan néztem. Nem az én mesém.

És ez az asszony, ez a csodasápadt?

Ez Minden-asszony, ez nem az enyém.

Tolvaj a lelkem, idegen csodákat,

Idegen árnyat terem és mesét:

A mese régi s rizsporos árnyat

Kérleltem egy tavaszi éjszakán;

Mikor a vágyam utolszor megáradt.

Mese-zajlás volt. Meghalt a Mese.

HARC A NAGYÚRRAL

Megöl a disznófejű Nagyúr,

Éreztem, megöl, ha hagyom.

Vigyorgott rám és ült meredten:

Az aranyon ült, az aranyon,

Éreztem, megöl, ha hagyom.

Sertés testét, az undokot, én

Simogattam. Ő remegett.

Nézd meg, ki vagyok (súgtam néki)

S meglékeltem a fejemet,

Agyamba nézett s nevetett.

(Vad vágyak vad kalandorának

Tart talán?) S térdre hulltam ott.

A zúgó Élet partján voltunk,

Ketten voltunk, alkonyodott:

Add az aranyod, aranyod.

Engem egy pillanat megölhet,

Nekem már várni nem szabad,

Engem szólítnak útra, kéjre

Titokzatos hívó szavak,

Nekem már várni nem szabad.

A te szivedet serte védi,

Az én belsőm fekély, galád.

Az én szivem mégis az áldott:

Az Élet marta fel, a Vágy.

Arany kell. Mennem kell tovább.

Az én yachtomra vár a tenger,

Ezer sátor vár énreám,

Idegen nap, idegen balzsam,

Idegen mámor, új leány,

Mind énreám vár, énreám.

Az egész élet bennem zihál,

Minden, mi új, felém üget,

Szent zűrzavar az én sok álmom,

Neked minden álmod süket,

Hasítsd ki hát aranyszügyed.

Már ránk szakadt a bús, vak este.

Én nyöszörögtem. A habok

Az üzenetet egyre hozták:

Várunk. Van-e már aranyod?

Zúgtak a habok, a habok.

És összecsaptunk. Rengett a part,

Husába vájtam kezemet,

Téptem, cibáltam. Mindhiába.

Aranya csörgött. Nevetett.

Nem mehetek, nem mehetek.

Ezer este mult ezer estre,

A vérem hull, hull, egyre hull,

Messziről hívnak, szólongatnak

És mi csak csatázunk vadul:

Én s a disznófejű Nagyúr.

NE LÁSSATOK MEG

Ne adjatok rám aranyos palástot,

Nem kell a gyémántos korona,

De vigyétek a víg csörgő-sapkát is

S tarka köpenyeg sem kell soha.

Szürke-országnak vagyok a királya,

Láthatlan trónom nekem ragyog.

Amíg nem láttok, nem ékesíttek,

Nem rubrikáztok, addig: vagyok.

A KEZEK BÁBJA

Kezeket látok mindenütt,

Fekete raját a kezeknek:

Forró kezet és hideget,

Hivót, tolvajt és megadót,

Üszköst, vidámat és meredtet.

Én csak bús álom-báb vagyok,

Játékos kezek rángatottja,

Ők táncolnak táncot velem,

Ők dobnak a csillagokig

És ők merítnek a habokba.

Övék az álmom, a borom,

Az asszonyom, a szenvedelmem,

Sorstalan sorsom az övék

És akkor fog betelni majd,

Ha ők akarják, hogy beteljen.

Én a nagy áldozó vagyok,

A máglyagyujtók korcs utódja,

Elfogadom a kínokat,

Nincs egyebem, egy szivarom

És száll a füstje fölcsapódva.

Szivarfüstömbe hintsetek

Illatos port, már ég a máglya.

Várjatok egy kicsit, kezek,

Várjatok: a szivarom ég,

Elalszik mindjárt, nemsokára.

VÖRÖS SZEKÉR A TENGEREN

A tenger, ez a sápadt részeg,

Ezüstlávát ivott.

Reszket a Föld. Bús ragyogásban

Várunk valamit s szörnyű lázban.

A pálmás part inog,

Vadkaktuszok összehajolnak,

Sírnak a jázminok.

S ím, hirtelen violás árnyak

Csodás özöniben,

Messze, ahol az ár Eget ér,

Vörös szárnyú, nagy vizi szekér

Tör elő a Vizen.

Vörös szárnya repesve csapdos.

Megállott. Vár. Pihen.

Honnan jön? Mit hoz? Idetart-e?

Ő jön: az új vezér?

Milyen vörös iromba szárnya.

Új Hajnalnak a pírja, lángja

Vagy vér az, újra vér?

Várunk. S áll, áll a lilás ködben

A nagy, vörös szekér.

AZ ALVÓ KIRÁLYLEÁNY

Királyleányom, szűz Teljesedés,

Itt áll lovagod. Ez a mese-erdő:

Én vagyok itt a nagy életre keltő.

Ma a csodáknak éjjele vagyon,

Valóság lehet, mit csak álom festett:

Csak egy óráig őrizzem a tested.

S vissza se nézek, úgy futok tovább,

Várj új lovagot, újabb ezer évet,

Aludj az erdőn. Félek tőled. Félek.

JÁRTAM MÁR DÉLEN

Előttem el vad gépkocsik robognak,

Állok szirtjén mohos, avas romoknak,

Lelkemben Délnek pompája ragyog,

Bukik a nap és nézem a napot.

Jó éjszakát. Utolsó fénytivornyád

Részegít most, narancsvirágos ország

S míg lángok gyúlnak cifra partodon,

Én egy utolsót, búcsut álmodom.

Tegnap, igen, alig kétezer éve

S itt kacagott Gallián felesége,

Udvari nép közt itt ült trónusán

És itt zúgott a taps a vad tusán.

De csitt. Amott a romfalaknak alján

Nótázni kezd egy kóbor, béna talján:

Csodás kék tenger, kék ég, kék hegyek,

Óh, nézzetek rám: én megyek, megyek.

Ki ez a bárd? A mának hegedőse?

Vagy árny talán? A tegnap koldus-őse?

Előtte büszke, úri nép szalad

S a tányérjára nem hull pénzdarab.

S én álmodón, mámorral, könnyes szemmel

Szállok lejjebb, hol ül a nótás ember,

Lelkemben zendül nagy titkok szava

És összezúg a tegnap és a ma.

Tegnap, igen, ragyogott az aréna,

Tegnap, igen, itt ült a nótás béna

S az imperátor büszke asszonya

S a büszke nép rá nem nézett soha.

És akkor is az alkony, a bukó nap

Mámort adott egy ifjú vándorlónak,

Ki jött Keletről, arca halavány,

Poéta volt vagy nem is volt talán.

Belenézett a bukó, vörös napba,

Évezredek folytak egy pillanatba,

Lelke repült, szállt időn, téren át

S vitte zúgón a béna bárd dalát.

És álmodón, mámorral, könnyes szemmel

Megy, megy az is, hol ül a nótás ember,

Utolsó pénzét elébe veti

S a messzeségnek búsan vág neki.

MEGÖLTEM EGY PILLANGÓT

Megölök egy pillangót,

Óh, áldott isteni perc,

Szent kéje az ölésnek:

Minden gyűlöletemért

Hal meg e szines féreg.

Ki várja a holnapot:

Igy várja azt a holnap.

Vágjon elé a halál

Minden boldog mosolynak,

Szakadjon meg az erő,

Kezdetén nagy vívásnak,

Ne legyen víg lakoma

Az élet mindig másnak.

Tűz legyen minden arany,

Minden boldog csók méreg.

Szárnyad van, csapkodsz, örülsz?

Hát ezért öllek én meg.

S boldog vagyok, mert öltem.

A KÉK TENGER PARTJÁN

Ahol mások élnek, szeretnek,

Én eljöttem ide betegnek,

Csókot temetni, álmot dobni,

Nyugodt partokon nem nyugodni.

Mindig a holnapra mosolygok,

Elvágyom onnan, ahol bolygok,

Úgy vágytam ide s most már szállnék.

Óh, én bolond, bús, beteg árnyék.

A HAJNALOK MADARA

Virágporos, tüzes, szent szárnyát

Hiába verdesem, töröm,

Nem akar elmaradni tőlem

Az Öröm, az Öröm.

Virágport szitál a lelkemre,

Elkábít, mámorban ülök,

Bús, vad tüzek serkennek bennem:

Örülök, örülök.

Fölécsapok. Töröm a szárnyát.

Hess, hess. Óh, vidám hajnalok

Madara, mit akarsz te tőlem?

Meghalok, meghalok.

Ő csak szitál. Mind tüzesebben

Izznak az erek, idegek,

Csak a verejtékem lesz egyre

Hidegebb, hidegebb.

TEMETÉS A TENGEREN

Breton parton sújt majd az álom

S alszunk fehéren és halottan

Tengeres, téli, szürke tájon.

Jönnek erős, breton legények

S fejkötős, komoly, szűz leányok

S fölzeng egy bús, istenes ének.

Köd és zsolozsma. Zúg a tenger,

Vörös bárkára visznek minket

Könnyel, virággal, félelemmel.

S téli orkán vad szele dobban,

Vörös bárkánk tengerre vágtat

S futunk fehéren és halottan.

ÚJ VIZEKEN JÁROK

Ne félj, hajóm, rajtad a Holnap hőse,

Röhögjenek a részeg evezősre.

Röpülj, hajóm,

Ne félj, hajóm: rajtad a Holnap hőse.

Szállani, szállani, szállani egyre,

Új, új Vizekre, nagy szűzi Vizekre,

Röpülj, hajóm,

Szállani, szállani, szállani egyre.

Új horizonok libegnek elébed,

Minden percben új, félelmes az Élet,

Röpülj, hajóm,

Új horizonok libegnek elébed.

Nem kellenek a megálmodott álmok,

Új kínok, titkok, vágyak vizén járok,

Röpülj, hajóm,

Nem kellenek a megálmodott álmok.

Én nem leszek a szürkék hegedőse,

Hajtson Szentlélek vagy a korcsma gőze:

Röpülj, hajóm,

Én nem leszek a szürkék hegedőse.

Table of Contents

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

MERT ENGEM SZERETSZ

A KÖNNYEK ASSZONYA

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

HUNYHAT A MÁGLYA

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

TÜZES SEB VAGYOK

A FEHÉR CSÖND

A MÁSIK KETTŐ

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

LÉDA A HAJÓN

IMA BAÁL ISTENHEZ

A TÓ NEVETETT

MEG AKARLAK TARTANI

CSAK JÖNNE MÁS

A LÉDA SZÍVE

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

AZ UTOLSÓ MOSOLY

VÉN FAUN ÜZENETE

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

A MAGYAR UGARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

EL A FALUBÓL

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

ÉNEK A PORBAN

A TISZA-PARTON

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

LELKEK A PÁNYVÁN

KORÁN JÖTTEM IDE

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

A LELKEK TEMETŐJE

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

ELŰZÖTT A FÖLDEM

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

A DALOLÓ PÁRIS

EGY PÁRISI HAJNALON

HÁROM BAUDELAIRE-SZONETT

JEHAN RICTUS STRÓFÁIBÓL

ESTE A BOIS-BAN

A GARE DE L'EST-EN

PAUL VERLAINE ÁLMA

A SZAJNA PARTJÁN

SZŰZ ORMOK VÁNDORA

SÓHAJTÁS A HAJNALBAN

SZÍVEK MESSZE EGYMÁSTÓL

A CSÓKOK ÁTKA

VÍZIÓ A LÁPON

AZ ÉN MENYASSZONYOM

HA FEJEM LEHAJTOM

RETTEGEK AZ ÉLETTŐL

MIDÁSZ KIRÁLY SARJA

BÚGNAK A TÁRNÁK

A SÁRGA LÁNG

A MESE MEGHALT

HARC A NAGYÚRRAL

NE LÁSSATOK MEG

A KEZEK BÁBJA

VÖRÖS SZEKÉR A TENGEREN

AZ ALVÓ KIRÁLYLEÁNY

JÁRTAM MÁR DÉLEN

MEGÖLTEM EGY PILLANGÓT

A KÉK TENGER PARTJÁN

A HAJNALOK MADARA

TEMETÉS A TENGEREN

ÚJ VIZEKEN JÁROK