UTAZÁS

A HALÁL TORKÁBA

REGÉNY

Irta: A. CONAN DOYLE

Forditotta: ZIGÁNY ÁRPÁD

„Tolnai Világlapja” ajándéka.

BUDAPEST

MAGYAR KERESKEDELMI KÖZLÖNY KIADÁSA

1904.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk:

http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2013

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5406-07-2 (online)

MEK-11823

I.

A közönség alighanem csodálkozik, hogyan történhetett, hogy az ujságokban sohasem olvasott semmit a Korosko utasainak sorsáról. Manapság, mikor a sajtó-irodák gombamódra elszaporodtak az egész világon s a legcsekélyebb eseményt is kifirtatják, valóban lehetetlennek is látszik, hogy a hirlapok oly sokáig és álhatatosan hallgattak erről a fontos, nemzetközi eseményről. De megvoltak rá a nyomós okok; ugy személyes, mint politikai természetü okok követelték a hallgatást. Annak idején sokat tudtak a történtekről s egynémely adat valósággal nyilvánosságra is került egy vidéki ujságban, de ennek senki sem hitte el. Most elbeszélés alakjában adjuk közre a történetet, melynek eseményeit Cochrane Cochrane ezredes, a londoni Army and Navy Club tagja, esküvel is megerősitette hivatalos jelentésében s miss Adams bostoni lakos is megirta leveleiben. Ez adatokat kiegészitette Archer kapitány, az egyiptomi Camel Corps (tevés hadtest) parancsnokának a tanuvallomása, melyet Kairóban a kormánytól kiküldött titkos vizsgáló-bizottság előtt tett. Mr. James Stephens megtagadta ugyan a kérést, hogy saját maga irja meg a történteket, de mivel e könyv kefelevonatait elébe terjesztettük s ő sem nem javitott, sem nem törült bennük, föltehető, hogy nem is talált bennük semmi valótlanságot vagy ferditést, s inkább csak személyes természetü okokból nem akarta a történetet nyilvánosságra hozni.

A Korosko teknő-fenekü, laposan épitett 30 tonnás folyami csavargőzös volt s 1895-ben indult el Shellalból, a Nilus első zuhatagától, Wady-Halfa felé. A kiránduló utasok ezek voltak:

Cochrane Cochrane ezredes

London

Mr. Cecil Brown

London

John H. Headingly

Boston

Miss Adams

Boston

Miss S. Adams

Worcester

Mons. Fardet

Páris

Mr. and mrs Belmont

Dublin

James Stephens

Manchester

Rev. John Stuart, tiszteletes

Birmingham

Mrs Schlesinger dajkájával és gyermekével

Firenze

Ez a társaság azzal a szándékkal indult el Shellalból, hogy fölfelé utazik a nubiai Nilusnak azon a 200 mértföldnyi szakaszán, mely az első és második vizesés közt fekszik.

Ez a Nubia különös ország. Szélessége pár mértföld s ugyanannyi méter közt váltakozik (mert e néven csakis azt a keskeny földszalagot hivják, amely megmunkálható) s a széles, kávészinü folyó mindkét partján, mint pálmáktól szegélyezett keskeny, zöldelő sáv kanyarog. Rajta tul, a lybiai homoksivataggal kezdődik az a végtelen, vad pusztaság, mely egész Afrikát keresztben átszeli. A Nilus másik partján szintén ép ily sivatag terül el, egészen a távoli Vöröstengerig. E két roppant, kopár pusztaság közt fekszik Nubia s zöldelő szalagja, mint óriási kigyó, követi a nagy folyam szeszélyes kanyarulatait. Itt-ott végkép eltünik s ilyenkor a Nilus fekete, naptól lepörkölt dombok közt morajlik tova s a völgyekben, mint a havasokon a hó, narancs-szinben sárgállik a futó-homok. Mindenfelé letünt nemzetek és rombadőlt czivilizáczió nyomait látjuk. A dombok furcsa sirokkal vannak tele s egyik-másik sötéten mered föl a szürkés égbe; gulák, domb-sirhalmok, sziklába vájt sirok, – sírok mindenütt. És helylyel-közzel, amint a hajó megkerül egy-egy sziklás fokot, romba dőlt várost látunk a fejünk fölött; házakat, falakat, ormokat, s az üres ablaknyilásokon át a nap ragyog le ránk. E városok részben római, részben ó-egyiptomi eredetüek voltak, de némelyiknek már a nevét és eredetét is egészen elfeledték. Álmélkodva tünődünk, miféle nemzet és miért épithetett városokat ebbe a sivatag pusztaságba; s csak nehezen hiszszük el, hogy ez a vidék csak határőrvidék volt s hogy a sürün következő városokat csak erősségnek épitették ide, hogy védjék az alsó, gazdagabb vidékeket a déli vad, martalócznépek ellen. De bármiért épitették is e városokat, most ott állnak, pusztán és zordonan s alattuk a sirdombok hosszu sora, melybe nemzetek temetkeztek. És a borzalmas, holt országban a gondtalan turisták vigan czigarettáznak, flirtelnek, mig a hajó fölfelé siklik az egyiptomi határszél felé.

A Korosko népe vig társaság volt; legtöbbjük már Kairótól Asszuánig együtt utazott s a Niluson még az angol-szász jég is hamar megtörik. Szerencse, hogy a kis társaságban nem akadt egyetlen egy kellemetlen, mogorva tréfarontó sem. Kis hajón egyetlen ilyen ember is elegendő, hogy az egész társaságnak a kedvét szegje: de a Koroskón egy sem volt ilyen. Cochrane Cochrane ezredes azok közül az angol tisztek közül való volt, a kiket az angol kormány, a statisztikai átlag értelmében, bizonyos korban, mint a szolgálatra alkalmatlanokat, nyugdijba küld s a kik e rendszer ostobaságára ugy czáfolnak rá, hogy hanyatló éveikben fölfedező utra indulnak Marokkóba, vagy elmennek a Szomáliak földjére oroszlánt vadászni. Az ezredes komor, egyenes tartásu, sasorru férfiu volt, udvarias és előzékeny, de szurós és fürkésző szeme tartózkodást parancsolt a hozzá közeledőknek; kifogástalanul öltözködött s ép oly kifogástalanul viselte is magát; szóval, tetőtől-talpig gentleman volt. Mint angol-szász nem szerette az áradozást, a szapora szót s ezért a modora, legalább első találkozáskor, szinte kellemetlen volt, de akik ismerték, tudták azt is, hogy e mogorva külső csak rosszul takarja jó és nemes szivét, mely minden cselekedetének mozgatója. Utitársai inkább tisztelték, mint szerették; szinte érezték, hogy nehezen köt barátságot, de ha egyszer megkötötte, körömszakadtáig hű is marad barátjához. Bajusza már őszbe csavarodott, de a haja megmaradt feketének, ami az ő korában mindenesetre szokatlan volt. Beszélgetés közben sohasem czélzott arra a sok hadjáratra, amelyben dicsőséges része volt, még pedig azért; mert ez a dicsőség oly régi keletü volt, hogy inkább hallgatott róla, sem hogy elárulja, hogy már ily öreg.

Mr Cecil Brown, hogy sorra vegyük az utasokat, fiatal diplomata volt a kontinens egyik követségénél, akin meglátszott az oxfordi nevelés; a nem természetes, tulfinom modor; de érdekesen tudott csevegni s az értelme, gondolkodása is müvelt volt. Szép, bánatos arcza volt, apró bajuszát hegyesre pödörte, halk, közömbös hangon beszélt, s arczán csak akkor villant át egy-egy derült sugár, ha valami nagyon tetszett neki. Fiatalos lelkesedését folyton lenyomta, fékezte a magára erőszakolt czinizmus, a szembeszökő dolgokkal nem törődött, ellenben élénken érdeklődött sok olyanért, amit a tömeg csekélységnek, figyelemre nem méltónak tartott. Utazásai közben Walter Páter könyveit olvasgatta; elvonultan, bár nem elzárkózva, üldögélt a födélzeten a ponyva alatt, s mellette, a tábori széken, ott feküdt az olvasmánya, meg a vázlat-könyve. Személyes büszkesége gátolta, hogy ő közeledjék másokhoz, de ahhoz, aki megszólitotta, mindig kedves és udvarias volt.

Az amerikaiak külön társaságba tömörültek. Johutt Headingly Harvardban végezte a jogot, s most világkörüli uton volt, hogy nevelését betetőzze. Igazi telivér fiatal amerikai volt: – gyors fölfogásu, éles megfigyelő, komoly, tudnivágyó, nem rabja semmiféle előitéletnek, s amellett vallásos, bár nem bigott fiatal-ember, s ez a szolid erkölcsösség megóvta őt az ifjuság kisértéseitől. Miss Adams nagynénje volt miss Sadie Adamsnak, alacsony, energikus, bostoni aggszüz, akiben rideg és fonnyadt külseje mellett is sok volt az el nem használt szeretet és gyöngédség. Most volt először távol Amerikától, s azon fáradozott, hogy a Keletet szülőhazája, Massachusetts-állam, müveltségének és szokásainak magaslatára emelje. Mihelyt Egyiptomban partra szállt, mindjárt látta, hogy ebben az országban sok az orvosolni való: a rogyásig megterhelt szamarak, az éhen haló páriakutyák, a legyektől szipolyozott csecsemők, a meztelen gyerekek, a tolakodó koldusok, a rongyos, szurtos asszonyok: mindez égbekiáltó volt, s ő hozzá is fogott országjavitó munkájához. Mivel azonban egy szót sem tudott arabusul, nem is prédikálhatott a népnek, s ezért egyiptomi utja semmit sem javitott a Kelet romlott erkölcsein, de annál több mulatságot szerzett utitársainak. Hiábavaló erőlködésein talán senki sem kaczagott többet; mint Sadie, az unokahuga, akinek mrs Belmonttal együtt legnagyobb népszerüsége volt a hajón. A fiatal leány még csak nemrég került ki az intézetből, s még sok megvolt benne a gyermek hibáiból és erényeiből. Nyilt, bizalmas, önkénytelenül szókimondó, vidám, beszédes leány volt, s gyermekes modora miatt még szembetünőbb volt magas, fejlett alakja, ugy, hogy idősebbnek látszott koránál, amit talán a fülére fésült haj okozott. Hangos beszédjét, kellemesen csengő kaczagását nagyon szerették a Koroskón, s még a tartózkodó ezredes is fölvidult, a fiatal diplomata pedig elfelejtette czinizmusát miss Sadie Adams társaságában.

A többi utassal már rövidebben végezhetünk. Egyik-másik érdekes, némelyik közömbös, de valamennyi szeretetreméltó volt. Monsieur Fardet jólelkü franczia volt, de szeretett vitatkozni s nagyon meg volt győződve Anglia cselszövényeiről, valamint arról is, hogy jogtalanul foglalta el Egyiptomot. Mr Belmont már őszülő, tagbaszakadt ir volt, akiről tudták, hogy hires lövő és Wimbledon meg Bisley majdnem valamennyi diját meg szokta nyerni. Vele volt a felesége is, igen kedves, müvelt asszony, tele nemzete tréfás elmésségével. Mrs Schlesinger csöndes, szelid, középkoru özvegy volt, akinek minden gondja ott járt hat éves fiacskája körül; s ez természetes is volt oly hajón, mint a Korosko, melynek a korlátja nagyon alacsony volt. Nagyon tisztelendő John Stuart ur, a birminghami nonconformista lelkész, roppant kövér, lomha és szórakozott ember volt, de jó adag természetes humora miatt, mint szónokot, általánosan kedvelték.

Végre ott volt mr James Stephens a manchesteri ügyvéd, a Hickson, Ward & Stephens ügyvédi iroda legfiatalabb tagja, aki sulyos influenzája után keresett üdülést Egyiptomban. Stephens harmincz év alatt az iroda ablakainak tisztogatásától a czég-főnökségig vitte, de e hosszu idő alatt végkép belemerült a száraz, gépies munkába, s minden vágya csak az volt, hogy jól védje régi ügyfelei érdekeit, s ujakat is szerezzen. E törekvése közben aztán ő maga is ép oly kimért és szabatos lett, mint a törvények, melyekkel foglalkozott, s finom, gyöngéd lelke abban a veszedelemben forgott, hogy előbb-utóbb eldurvul az állandó, prózai foglalkozásban. Szerencsére a jótékony betegség kizavarta őt agglegényi barlangjából, s a faképnél hagyta a poros pörcsomóit. A pedáns könyvmoly eleinte boszankodott, hogy ott kell hagynia megszokott munkáját, melyhez képest unalmasnak és haszontalannak tartotta az utazással járó tapasztalatokat. De lassankint kinyilt a szeme, s bár homályosan, mégis látni kezdte, hogy inkább az ő eddigi munkája volt kicsinyes és haszontalan e csodálatos, változatos világhoz képest, amelyről eddig sejtelme sem volt. Föllobbant benne hamvadó szikrája annak az ifjuságnak, melyet könyvei, pörcsomói közt fecsérelt el és uj érdekek izgatták szivét-lelkét. A társasághoz Kairóban csatlakozott, s nagy barátságot kötött miss Adams-szal és unokahugaival. Az unokahug csevegése, vidámsága mulattatta, érdekelte őt; a nagynéni pedig viszont bámulta a középkoru ügyvéd tudását, de egyszersmind sajnálkozott is rajta egyoldaluságáért. Igy hamar jó barátok lettek, s a többiek mosolyogva nézték, hogyan dugja össze fejét a komoly férfi s a pajzán leány – a Baedecker fölött.

A kis Korosko teljes gőzerővel igyekezett a folyón fölfelé, s amint suhogva, zakatolva paskolta a vizet, nagyobb zajt csapott, mint akármelyik nagy tengerjáró gőzös. Utasai a födélzeten ültek, a vastag vászon-ponyva alatt, s a hajó minden pár órában megállt, kikötött, hogy a társaság megnézhesse a templomok végtelen sorozatát. A müemlékek azonban, amint Kairótól távolodunk, egyre korábbi keletüek, modernebbek lesznek: s aki Szakaránál és Gizeh mellett betelt az emberi kéz alkotta legrégibb csodák bámulatával, türelmetlenül, kicsinylően nézi az oly templomokat, melyek alig épültek pár száz évvel a kereszténység kezdete előtt. Az oly romokat, melyeket tisztelettel bámulnánk meg Európa bármelyik országában, Egyiptomban már figyelmünkre sem méltatjuk.

A turisták lankadó érdekkel tekintették meg a nubiai félgörög izlésü domborműveket, fölmásztak a Korosko dombjára, hogy lássák a napfölkeltét a zordon keleti sivatagon, megcsodálták az abu-szimbeli roppant szikla-templomot, ahol valami őrségi nép úgy kivájta a szikláshegyet, mintha csak sajt lett volna s végre utazásuk negyedik napján, elértek Wady Halfába, a határszéli helyőrség székvárosába. Másnap reggel a hires abusziri sziklát akarták meglátogatni, ahonnan nagyszerü kilátás nyilik a Nilus második vizesésére. Este félkilenczkor, mikor az utasok ebéd után fölmentek a födélzetre beszélgetni, feljött Mansoor, a dragomán is, ez a félig kopt, félig sziriai arab, s mint minden este, ma is megjelentette a holnapi programmot:

– Hölgyek és urak, – kezdte bátran és gyorsan, mit sem törődve avval, hogy megértik-e tört angol beszédjét, – holnap tessék pontosan fölkelni a harangszóra, mert délre vissza is kell térnünk a kirándulásról. Ha oda értünk, ahol szamarak várnak ránk, öt mérföldet kell a pusztában megjárnunk s útba ejtjük Ammon-rá egyik templomát is, melyet a XVIII-ik dinasztia korában épitettek! csak aztán érünk a hires abusziri sziklához. Ez olyan alaku, mint a szószék s ha a csucsán leszünk, ott fogunk állni a czivilizáczió legszélső határán; rajta túl már a dervisek országa kezdődik, melyet onnan fölülről szintén megláthatnak. De megláthatják a második vizesést is, amely igazán gazdag, vad és borzalmas természeti szépségekben. A sziklába minden hires ember bevési a nevét s igy önök is be fogják vésni a magukét…

Mansoor megállt és várta a tetszés moraját; aztán meghajolt és tovább folytatta:

– Onnan visszatérünk Wady Halfába, ahol két óráig mulatunk; ez alatt megnézhetik a tevés hadtestet, az állatok etetését és a bazárt is. Evvel szerencsés jó éjszakát kivánok.

Fehér fogsora fölvillant a lámpa világosságában s aztán hosszú, sötét kaftánja, rövid angol felöltője és vörös turbánja egymás után eltünt a hajófenék lejárójában. A halk beszélgetés pedig, melyet jötte félbe szakitott, ismét elkezdődött.

– Bizom önben, mr. Stephens, – szólt miss Sadie Adams, – hogy minden tudni valót elmond Abuszirról. Szeretem tudni, hogy mit nézek, még pedig éppen akkor, amikor látom s nem hat órával később, a hajó-szobában. Abu-Szimbel és falfestményei már elmosódtak emlékemből, pedig csak tegnapelőtt láttam.

– Én nem vagyok ily követelő, – szólt a nagynéni. – Ha majd otthon leszek kényelmes lakásomon, s nem ül a nyakamon a dragomán, hogy nógasson erre is, arra is, mindent elolvasok, amit csak Egyiptomról irtak, s akkor azt hiszem, úgy fellelkesülök, hogy megint azonnal visszakivánkozom. De azt igazán köszönjük, mr. Stephens, hogy fölvilágosit bennünket egyről-másról.

– Gondoltam, hogy ez is érdekelni fogja önöket, s azért irtam is már róla valamit, – felelte mr Stephens, s átadta jegyzeteit Miss Sadienak.

A fiatal leány belepillantott az irásba és jóizüen kaczagott.

– Az »Abuszir-ügy«: – olvasta. – Nos mr Stephens, miféle ügy ez? A multkor is azt irta jegyzetei fölé: »A II-ik Ramzesz-ügy!«

– Ez csak a megszokás, – miss Sadie, – felelte az ügyvéd. – A jogászok mind igy kezdik a tényállás leirását.

– Miféle tényállást?

– Hát… hát azt… amiről szó van.

– Lehet, hogy ez nagyon helyes szokás… ügyvédek közt, – mondta miss Sadie, – de kissé tán még is furcsa, ha látványosságokról és holt egyiptomi királyokról van szó. »A Cheops-ügy«: – nem furcsa beszéd ez?

– Nem mondhatnám… tünődött az ügyvéd.

– De önnek még egyéb furcsaságai is vannak, mr Stephens, – folytatta a fiatal leány.

– És mik azok, ha szabad kérdeznem?

– Például, mikor a minap elküldte nekem annak a kis templomnak a tervrajzát és a hozzávaló térképet, igy kezdte a levelét: »Vessző alatt mellékelve küldöm«… a végére pedig, zárójel közé, ezt irta: »két darab csatolmány.«

– Ez a rendes jogi szokás.

– Ugy van, ügyvédek közt, – felelte miss Sadie vállat vonva s egy kissé duzzogva.

Csönd lett. Majd miss Adams, kemény, érczes hangján, mely jó szivét meghazudtolta, igy szólt:

– Én csak egy dolgot szeretnék: beszélni ennek az országnak a törvényhozóival, hogy szemükbe mondhassak néhány igazságot. Elébük terjeszteném a szükséges reformok programmját, melynek első pontja a szemmosást elrendelő törvény lenne, aztán megtiltanám a Yashmak-fátyolok használatát, mely valósággal rongybabákat csinál az asszonyokból.

– Sohasem tudtam elképzelni, hogy miért is viselik ezt a fátyolt – szólt közbe Sadie; – de egyszer láttam egy asszonyt fátyol nélkül, s akkor mindjárt tudtam, hogy miért használják.

– Engem egészen dühbe hoznak ezek az asszonyok, – folytatta miss Adams hevesen. – A kötelességről, tisztességről és tisztaságról beszélni nekik annyi, mint falra borsót hányni. De már tizre jár, Sadie és holnap korán föl kell kelnünk a kirándulásra.

– Pedig az ég épen most oly gyönyörü, biborszinü boltján az ezüst csillagokkal, – mondta Sadie. – Nézd csak a néma sivatagot és a dombok fekete árnyékát. Nagyszerü ez, de szörnyü is; s ha meggondolom, hogy valóban a czivilizáczió végső határán állunk, amint a dragomán mondta és ott, ahol a Déli-Kereszt oly fényesen ragyog, minden csupa vadság és vérontás: – nekem ugy rémlik, hogy forrongó vulkán tetején járunk.

– Csitt Sadie! ne beszélj ilyeneket, – mondta a nagynénje. – Az embernek még a háta is borsódzik, ha ilyeneket hall.

– De hát nincs igazam, édes néném? Nézz végig ezen a végtelen sivatagon, mely beláthatatlan messzeségben vész el és hallgasd a szellő bánatos suttogását, amint zizegve száll dombról-dombra! Ez a legfölségesebb valami, amit csak életemben láttam.

– Örülök, hogy végre mégis akadt valami, ami komolyabb elmélkedésre ösztönöz. Néha már azt hittem… Ah, könyörülő Isten, mi ez?…

A folyó tulsó partjáról, valahonnan a dombok sötét árnyékából, hangos, vérfagyasztó üvöltés hangzott fel, mely egyre vészesebb és erősebb lett, mig végre hosszas, panaszos vonitásban halt el.

– Csak a sakálok, miss Adams – szólt mr Stephens. – A multkor is hallottam egyet, mikor holdvilágnál néztük meg a Szfinkszet.

De miss Adams fölkelt s arczán meglátszott, hogy az idegei megrendültek.

– Ha még tehetném, – mondta, – visszamennék és nem jönnék tovább Asszuánnál. Nem is tudom, mi jutott eszembe, hogy ide hoztalak, Sadie. Anyád azt fogja mondani, hogy kötözni való bolond voltam s nem is mernék a szemébe nézni, ha bármi csekély baj érne tégedet. Mindent láttam, amit ebből a folyóból látni óhajtottam s most csak egy vágyam van: hogy minél előbb ismét Kairóban lehessünk.

– De, édes néném! – kiáltott föl Sadie; – hisz te nem szoktál gyáva lenni.

– Magam sem tudom, Sadie, hogy mi a bajom; de érzem, hogy kissé ideges vagyok s ez a vonitó fenevad végkép kihozott a sodromból. Csak az vigasztal, hogy már holnap vissza fordulunk innen, mihelyt megnéztük azt a templomot vagy micsodát. Már torkig vagyok a templomokkal mr Stevens s nem bánnám, ha soha többé nem látnék egyet sem. Menjünk, Sadie! Jó éjszakát!

– Jó éjszakát! Jó éjt, miss Adams!

Mr. Fardet, a párisi, halk hangon bizalmasan beszélgetett mr Headinglyvel, a fiatal harvardi jogászszal.

– A dervisek! – mondta francziás kiejtéssel, de folyékonyan angolul. – Nincsenek dervisek mr Headingly! Nem is voltak!

– Én pedig azt hittem, hogy csak úgy hemzsegnek az erdőkben, – felelte a fiatal amerikai.

Mr. Fardet arra felé sanditott, ahonnan, a sötétből, Cochrane ezredes szivarjának égő parazsa izzott feléjük.

– Ön amerikai, – súgta halkan, – s nem szereti az angolokat. Európában tökéletesen értjük, hogy az amerikaiak nem kedvelik az angolokat.

– Igaz, hogy van egy némely bogarunk, – viszonzá Headingly, szokott komoly, vontatott hangján, – és sokan vannak köztünk, különösen ir eredetüek, akik gyülölik az angolokat; de népünk zöme mégis szeretettel gondol az anyaországra. Igaz, hogy az angolok néha erőszakosak, zsarnokok, de azért az ő vérük mégis a mi vérünkből való vér s ezt mégsem tagadhatjuk meg.

– Mindegy! – felelte a franczia… Önnek azért legalább mégis elmondhatom, amit a többieknek sértés nélkül nem mondhatnék el. És megint ismétlem, hogy nincsenek dervisek. Csak Lord Cromer szopta őket az ujjából, 1885-ben.

– Ugyan ne mondja! – kiáltott föl Headingly.

– Ezt mi nagyon jól tudjuk Párisban; a La Patrie, valamint még néhány kitünő világlapunk jó forrásból meg is irta.

– De hisz ez hallatlan! szörnyűködött Headingly. – Azt akarja velem elhitetni, hogy Karthum ostroma, a győzelem, a Gordon pasa halála, meg a többi események mind csak hirlapi kacsák voltak?

– Nem akarom tagadni, hogy volt valami zendülés-féle, de az csak afféle helyi zavargás lehetett, amit már rég elfeledtek. Az óta mély és zavartalan a békesség Szudánban.

– De én hallottam rablótámadásokról is, monsieur Fardet; olvastam csatákról is, midőn az arabok be akartak törni Egyiptomba. Alig két napja jártunk Toski mellett, a hol, mint a dragománunk mondta, szintén csata volt. Hát ez is kacsa lett volna?

– Ej, barátom! ön nem ismeri az angolokat. Ön csak úgy látja őket, a mint, pipájuk a szájukban, kedélyesen, elégedetten beszélgetnek…. »Nos, ezek jó, egyszerű emberek, – gondolja ön, – akik ugyan még a légynek sem vétenek«…. Az ám! csakhogy, amig pipáznak és beszélgetnek, egyre fülelnek és kémlelődnek. – »Egyiptom ingadozik!« – kiáltják egyszerre. – »Allons!« – kik már lecsaptak rá, mint a keselyü a dögre. – »Semmi helyetek ott: – mondja Európa, – takarodjatok ki onnan!« – De Anglia már megvetette a lábát Egyiptomban és mivel jó dolga van ott, húzódozva felel: – »Mindenesetre elmegyek innen; csak addig várjatok, mig békét szerzek és rendet csinálok.« – Európa aztán vár is egy-két évig s akkor megint fölzúdúl: – »Menjetek haza!« – »Csak még egy kicsit várjatok, – okoskodik Anglia, – Khartum körül zavaros a világ; ha ez is rendben lesz, magam örülök legjobban, hogy haza mehetek«. – Európa türelmesen megvárja ezt is és ismét megsürgeti az angolokat. – »Hogyan mehessek el innen, – tiltakozik Anglia, – hisz a rablók folyton garázdálkodnak s egyre harczolnom kell velük! Ha itt hagyom Egyiptomot, nyomban összeomlik!« – »De hisz nincs ott semmiféle zavargás!« – méltatlankodik Európa. – Ah hát nincsen?… feleli Anglia, s egy hét múlva az ujságok ismét tele vannak a dervisek véres betöréseivel. De mi nem vagyunk vakok, mister Headingly, mi is tudjuk, hogyan lehet az efféle dolgokat csinálni. Egypár beduin, némi baksis, néhány száz vaklövés: – ez az egész és kész a zendülés!

– Jó, jó, – hagyta helyben az amerikai – örülök, hogy igaz képét láthatom ennek a dolognak, mert mindeddig csakugyan nem értettem. De hát mi haszna van mindebből Angliának.

– Megszerzi magának az országot.

– Látom, látom. Igy például az angol kereskedők kevesebb beviteli vámot fizetnek, úgy-e?

– Nem, monsieur, nekik sincs kedvezményes vámtarifájuk. ők is annyit fizetnek, mint a többiek.

– Akkor hát talán a szerződéseket, szállitásokat biztositják az angolok maguknak?

– Ugy van, uram!

– Bizonyosan ők épitik a vasutakat… például az új nilusmenti vasutat, a mi bizonyára zsiros falat.

Monsieur Fardet kissé képzelődő, de becsületes ember volt; megmondta hát az igazat:

– Annak a vasútnak az épitésére franczia társaság kapott engedélyt.

Az amerikai meglepetve nézett rá.

– De akkor az angolok nem sok hasznát látják fáradságuknak – mondta. – Valami közvetett oknak azonban mégis kell lennie, a mi hasznot hajt nekik. Például bizonyosan Egyiptom fizeti a sok angol katonát, a kik a békéjét őrzik?

– Egyiptom! Ej, dehogy! Azokat is Anglia fizeti.

– Mindegy. Én azért hiszem, hogy az angolok tudják, mit cselekszenek, ámbár ugy látszik, hogy sok fáradságukért ugyancsak kevés kárpótlást kapnak. Ha kedvük tartja hogy rendet csináljanak és őrizzék a határt s ezért örökké hadakozzanak a dervisekkel, nem tudom, hogy kinek mi ellenvetése lehetne ez ellen. Annyi bizonyos, hogy az ország hatalmasan gyarapszik, mióta az angolok itt vannak; a jövedelmek kimutatása, a megtizszereződött kereskedelem és ipar mind ezt bizonyitja; sőt ugy hallom, hogy a szegény nép is igazságot kap, a miben pedig eddig sohasem volt része.

– De mit akarnak itt? – kiáltott föl a franczia kifakadva. – Menjenek vissza a szigetjükre. Nem szükséges, hogy az egész világon mindenütt utunkban álljanak.

– Az bizonyos, hogy nekünk, amerikaiaknak, a kik szépen megférünk a magunk országában, különösnek tetszik az az acsarkodás, melylyel az európai nemzetek mindig egymás kezéről szeretnék elütni az idegen országokat. Mi könnyen beszélünk, mert még elég földünk van tizszer annyi nép számára is, mint amennyien vagyunk. Ha majd mi is ugy elszaporodunk, hogy szük lesz népünknek az ország, bizonyára mi is gyarmatositani fogunk, de hogy hol, azt már nem tudom; mert például csak itt, északi Afrikában is, az olaszok már befészkelték magukat Abessziniába, az angolok Egyiptomba, a francziák Algériába…

– A francziák! – kiáltott föl M. Fardet. – De hisz Algéria Francziaországé! Ön nevet, uram? Van szerencsém jó éjszakát kivánni.

Fölkelt és hazafias érzületeiben megsértve dühösen ment le kabinjába.

II.

A fiatal amerikai habozott egy perczig, hogy ne menjen-e le ő is kabinjába, megirni mindennapi levelét otthon maradt hugához. De Cochrane ezredes és Cecil Brown égő szivarja izzó pontként vonzotta őt a fedélzet egyik távol eső, sötét szögletébe. Arra tartott tehát avval a szándékkal, hogy megkérdezi tőlük, mennyi igaz a franczia állitásaiból. Mig azon tanakodott, hogyan kezdje meg a kényes beszélgetést, az ezredes már elébe vágott.

– Jöjjön, Headingly, mondta, oda tolva neki egy tábori széket, – hadd adjunk be önnek egy kis ellenmérget. Ugy is tudom, hogy Fardet már megint politizált.

– A válla vonogatásáról mindig észre veszem, mikor politizál, – gunyolódott a fiatal diplomata. – Pedig hogy megszentségtelenitette vele ezt a fölséges éjszakát! Van-e csodásabb harmonia ennél a csillagokkal beszórt sötétkék kupolánál, amelyre ép most kapaszkodik föl a tüzvörös teli hold? Az volna a költő, a ki dalba tudná önteni e félelmetes sivatag megrázó zenéjét.

– Valóban, a sivatag ma éjszaka még sokkal rémesebb, mint eddig bármikor volt, – jegyezte meg az amerikai. – Mintha ugyanazt a legyőzhetetlen erőt látnám itt is, amely az Atlanti-Oczeánban nyilatkozik, a hideg sötét, téli éjszakákon. Talán a gondolat kelti bennem a megdöbbenés érzését, hogy itt állunk a jog- és törvény birodalmának legszélső mesgyéjén. Mit gondol, Cochrane ezredes, mennyire lehetünk a dervisektől?

– Arábia felől, – viszonzá az ezredes, – körülbelül negyven mértföldnyire délnek van az utolsó egyiptomi sáncz-tábor, Sarrasban. Azon túl 60 mértföldnyi vad, sivatag terület fekszik, s ennek végében van a dervisek első fészke, Akasheh. Itt, a másik oldalon azonban nincsen választófal, vagy határ közöttünk.

– És Abuszir ezen az oldalon van, ugy-e?

– Ezen az oldalon. S az utolsó években ezért is tiltották meg a kirándulást az abusziri sziklához. De most már minden csöndes a környéken.

– S mi gátolja a dervisek előnyomulását ezen az oldalon?

– Semmi, – szólt Czeczil Brown, gondtalanúl.

– Semmi: csak az, hogy félnek, – tette hozzá az ezredes. – Ide jönniök, természetesen nagyon könnyü lenne; hanem a visszavonulás, az lenne a bökkenő. Mert idejövet a tevéik kifáradnának, s a halfai tevés-csapat pihent állatai csakhamar utólérnék őket, ha egyszer utánuk eredtek. S ezt ők is jól tudják: ezért nem portyáznak idáig.

– De nem tanácsos a dervisek félelmében bizakodni, – vetette ellen Brown. – Nem szabad elfelejtenünk, hogy az ő cselekedeteik rugói egészen mások, mint a népekéi. Sokan közülük keresik a halált s valamennyien föltétlenül fatalisták, vagyis a végzet eszközeinek hiszik magukat. Élő példái annak, hogy minden bigottság a vak barbárságra vezet.

– Önök szerint hát ez a nép valóságos veszedelme Egyiptomnak? – kérdezte az amerikai. – Mert én azt hallottam, hogy az egész veszedelem csupa képzelődés: például M. Fardet épen nem hiszi, hogy a dervisek veszélyeztetnék Egyiptomot.

– Én nem vagyok gazdag, – felelte Cochrane ezredes – de kész vagyok egész vagyonomba fogadni, hogy ha az angol katonaság kivonul Egyiptomból, a dervisek három év mulva már a Földközi tengeren kalózkodnak. Mi lenne Egyiptom czivilizácziójából? Hova lennének a milliók és milliárdok, melyeket az ország fölvirágoztatására költöttek? Mi maradna meg a műemlékekből, melyeket valamennyi müvelt nemzet ugy becsül, mint a mult idők legdrágább emlékeit?

– Ugyan, ezredes! – kiáltott föl Headingly kaczagva – talán csak nem gondolja, hogy a dervisek földúlnák a piramisokat?

– Senki sem tudná előre megmondani, hogy mit cselekednének. Nincsen oly dühös képromboló az egész világon, mint a fanatikus mohamedán. Mikor legutoljára betörtek ide, fölégették az alexandriai könyvtárt. Ön tudja, hogy a korán tiltja az emberi arcz ábrázolását; a szobrok vallástalan, szentségtörő tárgyak a mohamedánok szemében. Mit törődnek ezek a vadak Európa kegyeletével? Sőt minél jobban megsérthetnék, lábbal tiporhatnák, annál vadabb gyönyörrel tennék. Ledöntenék a Szfinxet, a gulákat, a szent sirokat, – mint valamikor Angliában is romba dőltek a szentek szobrai Cromwell katonái előtt.

– Hát az lehet – felelte Headingly elgondolkozva, – hogy a dervisek csakugyan elfoglalhatnák Egyiptomot, sőt tegyük föl azt is, hogy önök, angolok, védik meg az országot ellenük. De egyet még sem értek s ez az, miért, mi czélból áldoznak önök annyi milliót s oly sok emberéletet? Mivel van több hasznuk ebből, mint a németeknek, vagy a francziáknak, vagy bármely más nemzetnek, a mely semmit sem koczkáztat s egy fillért sem költ Egyiptomra.

– Nagyon sok angol van, a ki szintén eltöpreng ezen a kérdésen, – felelte Cecil Brown. – Én is azt tartom, hogy már elég sokáig voltunk az egész világ rendőrei. Megtisztitottuk a tengereket a kalózoktól és a rabszolga-kereskedőktől. Most megtisztítjuk a szárazföldet a dervisektől, a rablóktól s a czivilizáczió minden ellenségétől. Ha kurdok garázdálkodnak Kis-Ázsiában, Európa számon kéri Nagy-Britanniától, hogyan türheti ezt? Ha katonai lázadás tör ki Egyiptomban, vagy a Szudán rablóbandái fosztogatnak, megint csak Nagy-Britanniának kell rendet csinálnia. S e mellett egyre szidják és átkozzák, akárcsak a becsületes rendőrt, aki valami veszedelmes betörőt csip nyakon az utczán a tömeg szeme láttára. Csak ütleget kapunk, köszönetet soha; miért vesződünk hát? Bizzuk Európára ezt a piszkos, kellemetlen munkát.

– Én nem értek egyet önnel, – szólt Cochrane ezredes, határozott meggyőződéssel. – Azt hiszem, a nemzeti érdekeken s a diplomaczián kivül van még egy másik, hatalmasabb erő is, mely világ sorsát intézi s ez a Gondviselés, a mely minden népnek legjobb tehetségeit, erejét fölhasználja az egyetlen közös czélra, az emberiség javára és boldogulására. Ha valamelyik nemzet már nem birja elvégezni a rábizott hivatást, kötelességet, pár száz évre a kórházba kerül, mint Spanyolország vagy Görögország, midőn népéből kihalt az erény. A népek, ép ugy, mint az emberek, nem csupán a végre vannak a földön, hogy kedvükre éljenek s a haszon után lóssanak-fussanak; hanem gyakran kedvük és akaratuk ellenére is meg kell tenniök azt, a mit hivatásuk rájuk parancsol.

Headingly helyeslően bólintott.

– Mindegyiknek megvan a maga hivatása, – folytatta Cochrane. – Németország az elvont tudományok mestere; Francziaország vezet az irodalomban, művészetben és jó izlésben. De mi és önök, – mert akik angolul beszélnek, mind egy hajóban eveznek, bárhogy tiltakozik is a New-York Sun ez ellen, – mi és önök sokkal jobban érezzük az emberi jogokat s az erkölcsi kötelességek parancsait, mint bármelyik más nemzet. És épen ez a két tulajdonság szükséges a gyöngébb népfajok igazgatásához, vezetéséhez. Elvont tudománynyal és szép müvészetekkel nem lehet segiteni az íly népen, hanem csakis az s oly erkölcscsel és kötelességtudással, mely egyensúlyozza a jog, törvény és igazság mérlegét s egyuttal a romlottságnak még az árnyékától is ment. Ily módon kormányozzuk Indiát, a hová a természet törvényeinek kényszeritő ereje sodort bennünket; ép ugy, mint ahogy a levegő betódul a lég üres térbe. S igy kerülünk hasonló helyzetekbe az egész világon, előre megfontolt szándék nélkül s gyakran tulajdon érdekeink rovására és önök is igy fognak járni. A sors hatalma kényszeriteni fogja önöket, hogy kezükbe vegyék egész Amerika kormányát, Mexikótól egész a Horn-fokig.

Headingly füttyentett.

– A mi jingóink ugyancsak megtapsolnák ezt a beszédet, – mondta. – Bizonyosan megválasztanák önt a Szenátusba, s megtennék a külügyminiszterium elnökének is.

– A világ kicsi, – folytatta az ezredes, – és mindennap kisebb lesz. Egyetlen, orgánikus egész s ha a rák csak egy helyen támadja meg, már az egész test szenved miatta. Nincs rajta hely a becstelen, hanyag, zsarnok, felelősség nélküli kormányok számára. Mert ameddig ilyenek lesznek, nem apadnak el a veszedelmek s zavargások forrásai sem. De vannak népek, amelyek képtelenek arra, hogy bármikor jó kormány kerüljön ki belőlük. Hát ezekkel mit tegyünk? Régente maga a Gondviselés irtotta ki az ily söpredéket. Attilák és Tamerlánok születtek, a kik irgalmatlanul lenyesték a fattyúhajtásokat. Most szelidebbek az idők s néha egy előrehaladottabb nemzet tanácsa is elegendő a baj orvoslására. Igy történt Közép-Ázsiában a khánokkal s Indiában a britt védnökség alatt álló rádzsákkal. Ha ezek segitségre szorultak s ezt tőlünk várhatták leginkább: szerintem gyávaság, sőt büntett volna nem segiteni rajtuk.

– De ki dönti el, hogy valóban szükség volt-e ott az önök beavatkozására? – szólt közbe az amerikai. – Ezzel az ügygyel bármely kapzsi nép kizsákmányolhatna minden országot.

Események; – logikus, kikerülhetetlen események döntik el. Itt van például Egyiptom dolga: 1881-ben még eszünkbe sem jutott, hogy Egyiptom ügyeibe avatkozzunk, s 1882-ben az ország már birtokunkban volt. S az események lánczolata nem is engedett más választást. Az alexandriai utczai vérengzés, a hajóhadunkra szögezett ágyuk – s ne feledjük, hogy hajóhadunk azért volt ott, hogy komoly nemzetközi szerződésből ráháruló kötelességet teljesitsen, – ez volt oka a város bombázásának. A bombázás után partra kellett szállnunk, hogy a várost a végső pusztulástól megmentsük.

A partraszállás maga után vonta azokat az intézkedéseket, melyekkel csapatainkat biztositottuk a megtámadás, lemészárlás ellen, – s most itt vagyunk és kezünkben az ország. A veszedelem idején könyörögtünk Francziaországnak s a többi nemzeteknek is, hogy segitsenek rendet csinálni, de akkor cserben hagytak bennünket, most ellenben szeretnének lépten-nyomon borsot törni az orrunk alá. Mikor ki akartunk vonulni Egyiptomból, föllázadtak ezek az őrjöngő, vad dervisek, s akkor megint nem mozdulhattunk. Mi sohasem vágytunk erre a föladatra, de ha már a nyakunkba szakadt, becsületesen elvégezzük a dolgunkat. Igazságot hoztunk az országba, rendeztük a közigazgatást és pártoltuk a szegény embert. S az utolsó tizenkét évben többet is haladt Egyiptom, mint a mohamedán foglalás óta, össze-vissza hét század alatt. S mindebből Angliának sem közvetve, sem közvetlenül egy fillér haszna sem volt, – amihez hasonló önzetlenségre nincs példa az egész világ-történelemben.

Headingly elgondolkozva fujta czigarettája füstjét.

– Van egy rozzant ház Bostonban – mondta – a miénk tőszomszédságában, mely elrontja az egész kilátást. A lépcsői düledeznek, a teteje beomlott, az ablakok mind leszakadoztak róla, a kertje csupa gyom és dudva: s még sem hiszem, hogy a szomszédoknak joguk volna rajta ütni és lerombolni.

– De hátha lángba borulna? – kérdezte az ezredes.

Headingly fölkaczagott és fölkelt székéről, mondván:

– Na, erről nincs paragrafus a Monroe-elméletben, ezredes. De kezdem észrevenni, hogy a modern Egyiptom ép oly érdekes, mint a régi s nem II. Ramzesz volt az utolsó eleven ember ebben az országban.

A két angol is fölállt és ásitott.

– Az már igaz, hogy különös szeszélye a sorsnak, hogy az Atlanti-óceán egy kis szigetének népét rendelte a fáraók országának kormányzására – mondta Cecil Brown. – De mi ugy elmulunk innen, hogy nyomot sem hagyunk ama népek közt, melyek ebben az országban uralkodtak, mert az angol-szászoknak nem szokásuk, hogy sziklába véssék tetteik történetét. Szinte esküdni mernék rá, hogy Kairó csatornázása lesz a mi legmaradandóbb emlékünk, ámbár meglehet, hogy ezer év mulva már azt is a Hikszosz-királyoknak fogják tulajdonitani… Azonban ott jönnek haza a kirándulók is.

A partról fölhallatszott mrs Belmont lágy ir kiejtése s férjének, a szürkülő vadásznak mély hangja. Mr Stuart, a kövér birminghami tiszteletes, a fizetségen pörlekedett egy erőszakos szamárhajcsárral s ebbe mindenki belebeszélt. Majd elhalt a zaj, az arabok elkullogtak, a kirándulók feljöttek a hajó födélzetére, kölcsönösen jó éjszakát kivántak egymásnak, aztán pár ajtó becsapódott s a kis gőzös sötéten, mozdulatlanul állt a vizen, a magas halfai part árnyékában. S a czivilizáczió és kényelem ez egyetlen pontján túl a vad, végtelen, változatlan pusztaság következett – a holdfényben uszó, álomszerü, szalmaszinü sivatag, melyet a dombsorok fekete árnyéka sötét foltokkal tarkitott.

III.

– Állj! Vissza! – kiáltott le a kormányos a gépésznek, – s a csavar szárnyai mélyen lefuródtak a puha iszapba, mig az áradat a hajót szorosan a parthoz sodorta. A repülő hidat kidobták a partra s a hat izmos, vállas szudáni katona lépett rá először. ők kisérték a kirándulókat, hogy baj ne érje a társaságot s világoskék, arany paszományos zuáv-egyenruhájuk, meg sárga szalagos vörös sapkájuk szinte tündöklött a reggeli verőfényben. Fölöttük a part szélén, sorban álltak a szamarak s a levegő csengett-bongott zajos kiabálásuktól. Rikácsoló, fülsértő hangon dicsérte mindenik a maga szamarát és szidta, ócsárolta a társáét.

Cochrane ezredes és mr Belmont a hajó kijárásánál álltak s fejükön széles karimáju, fehér turista-kalap volt; miss Adams, meg az unokahuga mellettük támaszkodtak a korláthoz.

– Sajnálom, Belmont, hogy a neje nem jöhet velünk, – mondta az ezredes.

– Azt hiszem, egy kis napszurást kaphatott tegnap. Nagyon fáj a feje.

– Szivesen itthon maradnék vele, mr Belmont, – szólt az amerikai aggszüz, – de hallottam, hogy mrs Schlesinger nem akar e fáradságos kirándulásra velünk tartani s inkább néhány levelet ir; így hát mrs Belmont nem lesz egyedül.

– Ön nagyon jó, mis Adams, de különben is két órakor már itthon leszünk.

– Bizonyos ez?

– Már iparkodnunk kell, hogy ugy legyen, mert villásreggelit nem viszünk magunkkal s addigra ugyancsak éhesek leszünk.

– Én is reménylem, jól megfelelünk az ebédnek, – szólt most az ezredes. – Ez a sivatagbeli homok kitünő étvágy-gerjesztő.

– Rajta hölgyek és urak! – kiáltott Mansoor, a dragomán, aki hosszu, lengő burnuszában és simára borotvált arczával olyan volt, mint valami pap. – Sietnünk kell, hogy még a rekkenő hőség előtt hazajöhessünk.

Sötét szemeit atyai gondoskodással jártatta végig a kis társaságon.

– Hozza el a zöld szemüvegét is, miss Adams, – mondta, – mert a sivatagban elkáprázik a szem. Ah, mr Stuart, gondoskodtam kitünő szamárról az ön számára, – igazi első rendü szamár, melyet mindig a legnehezebb gentleman számára tartogatnak… Nos, hölgyek és urak! ha ugy tetszik, indulhatunk.

A társaság tagjai egymásután átmentek a hidon, s fölkapaszkodtak a barna, göröngyös parton. Legelül ment mr Stephens, a szikár, komoly ügyvéd, fején könnyü angol szalmakalap. Vörös Baedekerje a hóna alatt rikitott, s egyik kezében kis, beirt papirost tartott, mely olyan volt, mint egy levél. Egyik kezével miss Sadiet, a másik kezével a leány nagynénjét segitette fölmászni a partra, s a fiatal leány hangosan fölkaczagott, midőn e közben az ügyvéd a Baedekert leejtette. Mr Belmont és Cochrane ezredes utánuk mentek s élénken vitatkoztak a Lebel, Mauser és Lee-Metford puskák előnyein és fogyatkozásain. Mögöttük ballagott Cecil Brown, szokása szerint unottan, lassan, közömbösen. A kövér tiszteletes pihegve, szuszogva baktatott fölfelé a meredek parton, egyre verejtékező homlokát törülgetve. Leghátul ment a karcsu, magas Headingly s vele Fardet, a lármás, jótermészetü, de vitatkozni szerető párisi.

– Látja, ma már katonai kiséretünk is van! – sugta az amerikainak.

– Az ám, vettem észre.

– Aztán minek? – vonogatta vállait a franczia gunyosan. – Akár csak katonai kisérettel mennék Párisból Versaillesbe. De ez is a szemfényvesztő játékhoz tartozik, Monsieur Headingly. Nem lehet ugyan rászedni vele senkit, de mégis a játékhoz tartozik. Mire valók e furcsa katonák, a dragomán: mi?

A dragomán, akihez a kérdést intézte, óvatosan körülnézett, mielőtt felelt. Az lévén a tiszte és érdeke, hogy mindenkinek kedvében járjon, előbb meggyőződött, hogy az angolok nem hallhatják meg, amit mond, s aztán igy szólt:

– Ez bizony nevetséges czeremónia uram. De hát ki tehet róla? Az egyiptomi hivatalos rendelet igy parancsolja.

– Az egyiptomi!… Az angol, az angol! – kiáltott föl a franczia boszusan. – Mindig és mindenütt az angol!

A kis társaság most felült a szamarakra, s a groteszk karaván megindult. A tagbaszakadt, hatalmas Belmont kalapjával integetett feleségének, aki a Korosko födélzetén állt; szegény kis fehér szamara hétrét görnyedt a nagy ember sulya alatt. Az ezredes mereven, katonásan ült nyergében, s mellette koczogott a fiatal diplomata, belemélyedve gondolataiba. Mögöttük a többiek küzködtek szamaraikkal, s a barna szamárhajtó fiuk, akik hátulról verték állataikat, versenyt futottak velük. Hátra tekintve, még látták a kis csavargőzöst, melynek födélzetén mrs Belmont vigan lobogtatta a zsebkendőjét; a széles, kávészinü folyó pedig nagy varga betükben kigyózott arra felé, ahol, mintegy öt mértföldnyire, Wady Halfa négyszögletes, fehér házacskái látszottak a fekete halmokon.

– Hát nem fölséges mulatság ez? – kiáltott föl miss Sadie ujjongva. – A szamaram csöppet sem ráz, mintha csak kereken járna s a nyergem is igazán finom. Látott-e már szebb nyakéket, mint ez a gyöngysor a csacsim nyakán? Jegyzőkönyvet kell fölvennie, kedves Stephens erről a «szamárügyről» is. Ugy-e, helyesen mondtam jogász nyelven?

Stephens nézte a gyönyörü leányt és sokáig ott felejtette szemeit miss Sadie kipirult, ragyogó, mosolygó arczán. Szerette volna megmondani neki a leány nyelvén, hogy mennyire tetszik neki; de attól félt, hogy megsérti s akkor vége lesz a barátságnak. Ezért hát csak elmosolyodott s ezzel a kérdéssel felelt:

– Ugy látszik, hogy ön most nagyon boldog?

– S ki ne lenne az ebben a száraz, üde, tiszta levegőben, a mosolygó kék égbolt alatt? Mindenem megvan, ami boldoggá tehet…

– Mindene?…

– Legalább az, amire most szükségem van.

– Azt hiszem, ön nem is tudja, mi a szomoruság?

– Oh, ha szomoru vagyok, akkor nem is tudom szóval elmondani a bánatomat. Pedig voltam ám már szomoru. A nevelőintézetben néha napokig elsirdogáltam szótlanul s a többi leányok majd megbolondultak a kiváncsiságtól, hogy mi bajom lehet. Találgatták, találgatták, de hiába; s én magam is hiába találgattam, hogy miért sirok; nem tudtam az okát. Csak sirtam, mert jól esett.

– És semmi komoly oka nem volt rá?

– Nem, hisz mióta élek, mindig jó dolgom volt.

– Igaz szivből kivánom, miss Sadie, hogy ugyanezt mondhassa még akkor is, ha már majd oly idős lesz, mint a nagynénje. Azt hiszem, hogy most engem hiv.

– Ugyan kérem, mr Stephens, – kiáltott miss Adams – verje meg azt a gazficzkót, ha még egyszer rá mer ütni a szamaramra… Hé, dragomán, Mansoor! Mondja meg ennek a ficzkónak, hogy nem engedem kinozni az állatokat s hogy szégyelje magát… Ugy, ugy, te kis lókötő, szégyeljed magadat!… Na, nézzék! hát nem ugy vigyorog rám, mint valami fogport hirdető plakát?… Mit gondol, mr Stephens, ha kötnék néhány pár pamutharisnyát ezeknek a fekete katonáknak, szabadna-e nekik viselni? Látom, hogy rongyokba csavarják a lábukat.

– Ez a legjobb miss Adams, – szólt az ezredes. – Indiában tapasztaltuk, hogy a hosszu gyaloglásokra ez a legczélszerübb. Sokkal jobb, mint akármilyen harisnya.

– Ugyan ne mondja! Nekem ugy tetszik, mintha sánta lovakat látnék… Hanem az már szép, hogy katonai kiséretünk is van, ámbár Fardet ur azt mondja, hogy semmi szükségünk sincs rá.

– Ez csak az én véleményem, miss Adams – vágott közbe M. Fardet hirtelen. – Lehet azonban, hogy Cochrane ezredes másként gondolkodik.

– Fardet ur véleménye ellenkezik azokéval a tisztekével, akik felelősek a határszélek biztonságáért – felelte az ezredes hidegen. – Annyi azonban bizonyos, hogy a «parádé» festőivé teszi a karavánunkat.

Jobbra tőlük a sivatag végnélküli homokbuczkái huzódnak, a meddig a szemhatár terjedt; itt-ott láthatták a sötét, fekete, vulkánikus hegyek megszaggatott szírtjeit, melyek a lybiai határon beszegik a homok-sivatagot. Az alacsony homokdombokon néha-néha megjelent egy kék ruhás katona alakja, amint puskáját vállára vetve föl s alá sétált őrhelyén; majd ismét eltünt valami völgyben, vagy szakadékban, s pár száz lépésnyire megint egy másik bukkant föl.

– Miféle szerzet az? – kérdezte miss Sadie kiváncsian. – Az arczuk szine ép olyan, mint a szállóbeli szolgáké az Egyesült-Államokban.

– Én már ma reggel utána néztem a hajó könyvtárában, – mondta az ügyvéd, aki boldog volt, hogy a fiatal leány kérdésére felelhetett. – Ez a… hogy úgy mondjam… ez a fekete katonák ügye. Az egyiptomi hadsereg 10-dik szudáni zászlóaljából valók. A dinkák és a siluk törzséből sorozzák be őket; ez a két néger törzs a dervisek országától délre lakik, az Egyenlitő közelében.

– Hogyan jöhetnek keresztül az ujonczok a dervisek országán? – kérdezte Headingly hirtelen.

– Azt hiszem, nem oly nehéz a dolog, – mondta a franczia és jelentősen kacsintott az amerikaira.

– Az öregebbek még a régi szerecsen zászlóaljakból valók, – magyarázta az ezredes. – Sokan szolgáltak Gordon alatt Khartumban, s ezeknek van hadi érmük is. A többiek közt sok a szökevény a Máhdi hadseregéből.

– A meddig nincs reájuk szükség, nekem nagyon tetszenek a kék zubbonyokban, – jegyezte meg miss Adams. – De ha bajunk akadna, bizony jobb szeretném, ha kevésbbé volnának czifrák, hanem inkább fehérek.

– Ez tévedés, miss Adams, – felelte az ezredes, – én láttam ezeket a ficzkókat a tűzben, s mondhatom, hogy vakon lehet bizni bennük.

– Inkább elhiszem önnek, mint sem hogy tapasztalatból győződjem meg róla, – mondta miss Adams oly határozottan, hogy mindenki elmosolyodott.

Mind eddig a folyó mentén haladtak, mely baljukon rohant tova, meggyorsitva futását a vízesésből leomló viztömeg nyomásától. Itt-ott sziklaszirtek törték meg a folyam sodrát, s körülöttük a viz tajtékozva forgott, örvénylett. Távolabb láthatták a fehérlő zuhatagot is, mely megolvadt ezüstként csillogott a nap sugaraiban, s a messzeségben, a part zordon sziklái közt, föltornyosult egy óriási félkör-alaku bércz: a határkő, a hova igyekeztek. Odáig hosszú, sik alföld terült el, melyen a szamarak gyors ügetésben vágtak át. Aztán, szeszélyes szirtek közt, ledöntött pillérek hevertek a földön, csonka oszlopok meredtek fölfelé, s a háttérben hosszú, képirással tele vésett fal emelkedett, inkább a természet, mint az emberek munkájának lehetett volna tartani.

A kövér dragomán leszállt szamaráról s megvárta, mig az egész társaság köréje gyült. Aztán, mintha falusi kisbiró lett volna, aki közhirré orditja a kupaktanács végzéseit, hangosan rákezdte:

– Ez a templom, hölgyek és urak, a XVIII. dinasztia korából való legszebb emlék. Harmadik Thutmozisz fáraó dicsőségére épült. Hatszáz évvel élt Krisztus előtt s ezt a templomot mezopotámiai hadjáratának diadalára emelte. Fölvésette a falakra egész élete történetét, attól kezdve, hogy anyja ölében játszadozott, egész addig, mig foglyaival visszatért a háborúból. Itt láthatják – s botjával a mélyen vésett, bár durva müvű hieroglifákra mutatott – hogyan koronázták meg Alsó-Egyiptomban s hogyan mutat be Felső-Egyiptom hála-áldozatot Ammon-rá istennek a király győzelmeiért. Emitt szine elé hozatta a foglyait és valamennyinek leüttette a jobb kezét. Amabban a szögletben láthatják a sok levágott kezet, – mindannyi jobb kéz.

– Lelkemre, – szólt miss Adams, – nem szerettem volna itt lenni abban az időben.

– Pedig semmi sem változott azóta, – jegyezte meg Cecil Brown. – A Kelet még mindig Kelet. Esküdni mernék rá, hogy száz mértföldnyire innen, sőt tán jóval közelebb is….

– Hallgasson, kérem! – súgta az ezredes hirtelen; s a társaság figyelmesen végigjárta és megvizsgálta az évezredes falakat.

A nap vakitóan ragyogott a fehéres falakon, s rájuk vetette a turisták sötét árnyékát, mely összevegyült a daczos, szögletes vállú, kampós orrú harczosok furcsa képeivel s a groteszk, merev istenek alakjaival. Nagyon tisztelendő John Stuart, a kövér birminghami tiszteletes széles árnyéka ráborult nemcsak a pogány királyra, hanem az istenségre is, amelyet bálványozott.

– Hát ez mi? – kérdezte lihegve és sárga, asszuani botjával a falra mutatott.

– Az viziló, – felelte a dragomán; s a turisták mind elmosolyodtak, mert a kép némileg hasonlitott mr Stuarthoz.

– De hisz ez nem nagyobb, mint egy kis malacz! – tiltakozott a tiszteletes. – Láthatja, hogy a király egész könnyedén fölnyársalja a dárdájával.

– Kicsinyre vésték, hogy lássék, mily semmi a hatalmas királyhoz képest, – felelte a dragomán. – Amint látja, a foglyok is mind kisebbek; alig érnek a király térdéig, – de nem azért, mintha a király ennyivel magasabb lett volna náluk, hanem azért, mert ennyivel hatalmasabb volt. Láthatja, hogy még a lovánál is nagyobb: azért, mert ő király, az meg csak ló. Ép úgy, ezek az apró hölgyek itt, a feleségei.

– Na, ez már sok! – kiáltott föl miss Adams méltatlankodva. – Kár, hogy nem vésték ide annak a királynak a lelkét is; bizonyára oly kicsiny lenne, hogy nagyitó üveggel sem találnók meg. Hogy merte igy ábrázoltatni a feleségeit!

– Ha most próbálná meg ezt, miss Adams – szólt a franczia – alighanem többet kellene harczolnia, mint hajdan Mezopotámiában. De az idő boszút áll. Talán nemsokára megérjük, hogy a hatalmas, óriás asszonyok mellett majd apró, törpe férjeket örökitenek meg: mi?

Cecil Brown és Headingly hátramaradtak, mert a dragomán bőbeszédü fecsegése s a turisták léha, vig beszélgetése megzavarta ünnepies, komoly hangulatukat. Némán nézték a furcsa menetet, a nagykalapos, zöldfátyolos csoportot, amint a káprázatos verőfényben a falak mentén őgyelgett. A fejük fölött két tarajos büdös banka röpdösött és rikácsolt a pillérek romjai közt.

– Hát nem szentségtörés ez? – szólt végre a diplomata.

– Az – viszonzá Headingly hevesen. – S örülök, hogy ön is épen úgy érez, mint én. Nem vagyok egész tisztában azzal, hogy kellene az ily szent helyekhez közelednünk, – ha ugyan egyáltalában szabad közelednünk – de azt tudom, hogy nem ez a módja. S ezért jobban szeretem azokat a romokat, amelyeket még nem láttam, mint amelyeket már megnéztem.

A fiatal diplomata arczán fölvillant a helyeslés mosolygása, de rögtön ismét elborult; megint magára erőszakolta a rendes unott kifejezést.

– Van egy térképem, folytatta az amerikai, – amelyen itt-ott, messze mindentől, a mérhetetlen sivatag közepén, ezt a szót látom: »romok«. – Például ott van a Jupiter Ammon temploma, mely az ó-kor egyik leghiresebb orákuluma volt s több száz mértföldnyire esett minden lakott vidéktől. Ezek az igazi romok elhagyott, láthatatlan romok, melyek századokon át nem változtak s ezért legjobban hatnak képzeletünkre. De ha az ajtónál oda kell adnom a belépő jegyet, akárcsak Barnum czirkuszába mennék, rögtön szerte foszlik minden varázs.

– Teljesen igaza van! – mondta Cecil Brown, körüljártatva sötét, szúrós szemeit a sivatagban. – Ha az ember egyedül bolyongna erre, véletlenül tévedne ide s a teljes csöndben belépne a gyéren világitott templomba, a furcsa, ijesztő alakok közé, az megdöbbentené. Megborzadva és álmélkodva roskadna térdre. De ha Belmont nagyokat pöfékel pipájából és Stuart szuszog, miss Sadie pedig nevetgél…

– Hát még az a dragomán, a betanult mondókájával! – folytatta Headingly. – Mindig szeretnék megállni és gondolkodni, de soha sincs rá időm. Ölni szerettem volna, mikor a Cheops gúlája tövében álltam s egy perczig sem hagytak békében, mert unszoltak, hogy menjünk már fel a tetejére. Szerettem volna olyat rúgni a dragománon, hogy fölrepült volna a gúla csúcsára; de hát nem azért jöttem át Amerikából a piramisokhoz, hogy az árnyékukban fölrúgjak egy arabot.

Az oxfordi diplomata halkan kaczagott. Majd a társaságra mutatva, igy szólt:

– Lám, már mennek is!

Sietve csatlakoztak ők is társaikhoz s most együtt mentek tovább a roppant, szerteszórt sziklák és köves dombok közt. A keskeny ösvény szeszélyes kanyarulatokban kigyózott a sziklák közt s csakhamar mindenfelől zordon, kopár bérczek fogták körül a szük völgy-katlanban ballagó társaságot. Mindnyájan hallgattak, még miss Sadie arczán is visszatükröződött a körülfekvő természet vad komorsága. A szudáni katonák kétfelől botorkáltak a társaság mellett, melyet Cochrane ezredes és Belmont vezetett.

– Hallja, Belmont, – szólt az ezredes halkan – talán bolondnak fog tartani, de ezt a czudar völgy-katlant nem szeretem.

Belmont elkaczagta magát.

– A Korosko szalónjában szépnek láttuk ezt a kirándulást, – szólt aztán – de most, hogy itt vagyunk, mintha magam is éreznék valamit a levegőben. Azonban minden héten járnak itt turisták s mégsem történt baja soha senkinek.

– A háboruban nem félek a veszedelemtől, – felelte az ezredes. – Az ott természetes; de ezekkel az asszonyokkal, meg a védtelen hajcsárokkal a dolog már borzasztóbb lenne. Igaz, hogy száz eshetőség közül csak egy szól a veszedelem mellett, de ha mégis megtámadnának… ah, még gondolni sem tudok rá. Az a legcsodálatosabb, hogy egynek sincsen sejtelme a veszedelem lehetőségéről.

– Az utczán, sétálni, magam is jobb szeretem az angol szabású ruhát, – szólalt meg mögöttük miss Sadie; – de az esti öltözéket a francziák, azt hiszem, jobban és szebben készitik, mint az angolok.

Az ezredes Belmontra mosolygott:

– ő legalább teljesen nyugodt, – mondta. – Természetesen, önön kivül senkinek sem mondanám el aggodalmaimat, melyekről reménylem, hogy alaptalanok is.

– Az igaz, hogy erre a zordon helyre, ide tudom képzelni a derviseket, – szólt Belmont. – Csak azt nem képzelhetem, hogy épen ma reggel látogassanak ide, amikor mi is itt járunk.

– Mivel a kirándulásunk nem volt titok, s már egy héttel ezelőtt mindenki tudta, hogy az Abuszir-sziklához megyünk, nem tartanám oly különös véletlennek, ha a dervisekkel találkoznánk.

– De azért még sem valószinü, – felelte Belmont, ámbár lelkében örült, hogy felesége otthon maradt a hajón.

Most kiértek a sziklák közül, s megint sik földön jártak, finom, sárga homokon, mely egészen, a nagy szikla aljáig terjedt. – »Gyi te! gyi te!« kiabáltak a szamár-hajtó fiuk s jól végigvágtak a szamarakon, melyek erre ügetni kezdtek s meg sem álltak a hegy lábáig, ahol az út fölfelé kanyarodott.

– Ime, hölgyek és urak, – szólt a dragomán, leczihelődve szamaráról, – most már itt vagyunk a hires Abuszir-sziklánál. Tetejéről mindjárt meglátják a gyönyörü kilátást. De előbb megjegyzem, hogy a domb sziklás oldalába minden hires férfi bevéste a nevét, aki csak erre járt s köztük sok olyan nevet olvashatunk, mely Krisztusnál is régibb.

– Ott van Mózesé is? – kérdezte miss Adams.

– De, néném, hogy kérdezhetsz ilyet!? – kiáltott föl Sadie.

– Ugyan miért ne? Hisz Mózes lakott Egyiptomban, nagy férfi is volt s ki tudja, hátha járt erre is?

– Valószinü, hogy itt volt Mózes neve is – viszonzá a dragomán komolyan, – valamint Herodesé is; csak hogy az idő letörölte őket. De ott láthatják a sziklán Belzoni nevét, és valamivel magasabban a Gordonét. Aligha akad hires név Szudánban, amelyre rá nem akadhatnának, ha keresik. Most pedig, ha úgy tetszik, bucsúzzunk el szamarainktól és menjünk föl a gyalogösvényen. A csúcsról meglátjuk a sivatagot és a vizesést.

Pár perczig tartott, mig fölértek a félkör alaku, lapos sziklatetőre. Alattuk jobbra, a sziklafal függőlegesen esett alá, vagy 150 lábnyira s alját tajtékozva mosta a tomboló folyam. A viz zuhogása és a halk moraj, melylyel a habok megtörtek a kiálló szirteken, betöltötte a forró, mozdulatlan levegőt. Messze, éjszaknak is, délnek is, láthatták a negyed mértföldnyi széles Nilus kanyargó folyását, amint zúgva, örvénylő, tajtékzó habokkal szaladt a fekete sziklás pusztaság terült el, de bármerre néztek, sehol embernek, vagy emberi lakásnak nyomát nem látták.

– Jobbra – kezdte magyarázatait a dragomán s kelet felé mutatott, – láthatják a katonai utat, mely Wady Halfából Sarrasba vezet. Sarras délnek fekszik, a mögött a fekete domb mögött. Az a két kékes hegység, amelyet arra távol látnak, már Dongolában van, több, mint száz mérföldnyire Sarrastól. Emitt látják a vasutat, mely 40 mértföld hosszú; a dervisek gyakran föltépték a sineket, melyekből lándzsákat és dárdákat kovácsoltak. Különben nagyra becsülik a táviró drótjait is. Most sziveskedjenek megfordulni, majd elmondom azt is, mit láthatnak a másik oldalon.

Amit láttak, az olyan volt, hogy soha többé ki nem törülhették az emlékezetükből. Ez a roppant kiterjedésü, vad, kopár sivatag jobb helyen volna valamelyik kihült, kiégett bolygón, mint az élettel teljes, termékeny földön. Bármerre néztek, sehol vége-hossza nem volt a borzalmas pusztának. Elül a homok aranysárga volt s káprázatosan ragyogott a nap sugaraiban. A hat szudáni katona szétszórt lánczban állt ott, mozdulatlanul támaszkodva puskájára s árnyékuk is ép oly fekete és mozdulatlan volt, amint ők maguk. Az aranyszinű sik mögött alacsony, feketés halmok emelkedtek, melyeknek völgyeibe szintén benyomúlt a sárga homok. Majd ismét magasabb és egyre magasabb dombsorok tüntek föl a szemhatáron s bár legmagasabbjuk sem igen ütötte meg a száz lábat, vad, fűrészhez hasonló gerinczükkel mégis zordonná, kietlenné tették a vidéket.

– Ez a lybiai sivatag, – mondta a dragomán, büszke taglejtéssel. – A legnagyobb sivatag a világon. Ha most elindulnánk innen s nem térve ki sem északra, sem délre, egyenesen nyugatnak tartanánk, nem látnánk házat, és emberi lakást, mig csak Amerikába nem érnénk. Nos, miss Adams, nem fogja el önt a honvágy?

Az amerikai vén leány nem felelt, mert figyelmét Sadie vonta el, aki megragadta nagynénje karját s másik kezével a sivatagra mutatott.

– Ah, hát nem festői ez a kép! – kiáltott föl, neki pirulva gyönyörüségében. – Nézze csak, mr Stephens! Még csak ez az egy hiányzott, hogy teljes legyen ez a fölséges kép. Nézze hát azokat az arabokat, a kik tevéjük hátán, most bukkannak elő, amott a dombok közül!

Mindnyájan arra tekintettek, ahol a vörösturbános arabok hosszú karavánja lassan rajzott kifelé a hegyszorosból, s egyszerre oly csönd lett, hogy még a legyek zümmögése is bántóan hangosnak tetszett. Cochrane ezredes ép rá akart gyujtani: egyik kezében tartotta a czigarettáját, a másikban a gyujtót; de nem gyujtott rá, sem az égő gyujtót el nem dobta, mig csak a láng az ujjait nem nyalta. Belmont füttyentett. A dragomán félig eltátotta száját és lélektelenül bámult az arabokra, s az ajkai elfehéredtek. A többiek megdöbbenve néztek össze, mintha éreznék, hogy baj van. A csöndet az ezredes törte meg.

– Szavamra, Belmont, – kiáltott föl, – azt hiszem, megértük a százegyedik eshetőséget!

IV.

– Miféle dolog ez, Mansoor? – kiáltott föl Belmont nyersen. – Micsoda nép ez? S miért bámul úgy rájuk, mintha elment volna az esze?

A dragomán iparkodott megemberelni magát s megnedvesitette száraz ajkait, mielőtt felelt:

– Nem tudom, hogy kicsodák, – mondta remegő hangon.

– Hogy kicsodák? szólt most a franczia; jól láthatják, hogy kicsodák! Hát fegyveres emberek, tevéken, – olyan beduinok, aminőket a kormány tart zsoldjában a határszéleken.

– Biz Isten, igaza lehet! – mondta Belmont s kérdőleg nézett az ezredesre. – Miért ne lehetnének e ficzkók barátaink?

– A folyónak ezen a felén nincsenek barátaink, – felelte az ezredes kurtán. – Ebben föltétlenül bizonyos vagyok. Ne is szépitsük a dolgot. Szemébe kell néznünk a legrosszabbnak is.

A kis társaság mozdulatlanul bámult le a sivatagra, mintha megkövült volna. Az ijedtség megbénitotta őket s úgy néztek a tevés arabokra, mint valami bizonytalan álomképre. A hegyszakadék, ahonnan a karaván kibukkant, egy mérföldnyire lehetett, ugyan annak az útnak a mentén, ahonnan ők is jöttek. A menekvés utja tehát el volt vágva. A nagy porból, amit fölvertek s a karaván hosszuságából következtetve, az arabok sokan lehettek: hetven tevének jókora hely kell, hogy mozoghasson. Most a homokos sikságra értek s ott szemben fordulva a kis társasággal, sorakoztak, majd éles kürtszó harsant föl, mire az egész csapat ügetve elindult. A tarka alakok ide-oda himbálóztak a tevék hátán s a homok magas felhőkben szállt föl a tevék lábai alatt. Ekkor a hat szudáni katona is sorakozott s gyakorlott harczosok módjára meglapult a domb aljában a sziklák mögött. Martini-puskájuk závárja egyszerre csattant, amint, káplárjuk parancsára, sietve töltöttek.

A kirándulók most hirtelen fölocsudtak kábultságukból, s görcsösen, tehetetlenül kapkodtak fühöz-fához. őrülten, ész nélkül szaladoztak ide s tova a sziklacsúcson, mint az udvarban megriasztott baromfiak. Nem birták megérteni, hogy nincs menekvés számukra. Ujra, meg újra oda rohantak a sziklafalhoz, mely a folyó felül szegélyezte a csúcsot, de mindannyiszor visszarettentek: ezen a függőleges falon nem mászhattak le. A két nő ott szorongott a dragomán mellett, mintha ez lett volna felelős az életükért. Stephens ott állt miss Sadie mellett és szintén gépiesen biztatta: – »Ne féljen, miss Sadie; csak ne féljen, az Istenért!« – de azért az ő lábai is reszkettek. Fardet izgatottan toporzékolt, és dühös pillantásokkal mérte végig társait, mintha ők csaltak volna kelepczébe. A kövér tiszteletes hülyén bámult a tevés arabokra s még az esernyőjét is elfelejtette becsukni, mig Cecil Brown kis bajuszát pödörgette, s bár oly fehér volt, mint a frissen mosott rongy, mégis megvetően nézte a közelgő karavánt. Az ezredes Belmont és Headingly voltak a leghidegvérüebbek az egész társaságban.

– Legjobb, ha együtt maradunk, – mondta az ezredes. – Menekülni úgy sem menekülhetünk, maradjunk legalább együtt.

– Most megálltak, – szólt Belmont.

– Minket vizsgálnak. Jól tudják, hogy nem menekülhetünk meg s ezért nem is sietnek. Fogalmam sincs róla, hogy mit tegyünk.

– Rejtsük el a nőket, – tolmácsolta Headingly. – Nem tudhatják, hányan vagyunk itt. Ha minket el is fognak, a nők előjöhetnek rejtekükből és visszamehetnek a gőzöshöz.

– Nagyszerű gondolat! – kiáltott föl az ezredes. – Erre, kérem, miss Adams. Mansoor, vezesse csak ide a hölgyeket. Nincsen veszteni való időnk egy percz sem.

A szikla-kupola hátulsó oldalát az arabok nem láthatták. A férfiak lázas sietséggel hordtak össze egy nagy kőrakást, mely egészen a sziklafal mellett állt s csak annyi hézagot hagyott, hogy a két amerikai hölgy szoronkodva megfért benne. Mivel a kődarabok ép oly szinűek voltak, mint a szikla, nagyon éles szemnek kellett lennie, amelyik észrevehette, hogy a kőrakás mögött rejtekhely van.

Miután a hölgyeket befalazták, a férfiak megkönnyebbülten tértek vissza előbbi helyükre, hogy lássák, mi történik. A szudáni katonák ép akkor lövöldöztek az arabokra, de egyes lövéseik durranása csakhamar elveszett annak a rendetlen sortűznek a ropogásába, melylyel az arabok a sikról feleltek. A levegőben köröskörül golyók fütyöltek s a turisták mind meghúzódtak a sziklák mögött, kivéve a francziát, aki még egyre tombolt s közben öklével verte a szalmakalapját. Belmont és Cochrane óvatosan lekúsztak oda, ahol a szudáni katonák a sziklák mögé hasalva, lassan, de állandóan tüzeltek az ellenségre.

A dervisek körülbelül ötszáz yardnyira lehettek előttük s mozdulataik lomhaságán látszott, hogy nagyon jól tudják, hogy a turisták nem menekülhetnek. Előbb azt akarták tudni, hányan vannak s csak aztán akartak rájuk rohanni. Legtöbbjük a tevéje hátáról lődözött, de néhányan le is szálltak s a homokba térdelve tüzeltek. Hol egyenkint és szórványosan, hol egyszerre, ropogó sortüzzel lőttek s a golyók, pattogva lapultak szét a sziklákon.

– Ne álljon a golyóik elé, – szólt Belmont s visszarántotta az ezredest egy kiálló szikla mögé, amely mögött három szudáni katona feküdt.

– A golyó még a legjobb, amit remélhetünk – mondta Cochrane az ajkait marva. – Mily őrült bolond voltam, Belmont, hogy nem tiltakoztam a kirándulás ellen! Én megérdemlem a legszörnyűbb sorsot is, de sajnálom ezeket a boldogtalanokat, akik nem is sejtették a veszélyt.

– E szerint hát nincs menekvés?

– Nincsen! Nincsen!

– Hát ha a halfai katonaság kivonul erre a lövöldözésre.

– Nem hallatszik odáig. A gőzös jó hat mértföldnyire van ide; s onnan Halfáig még öt mértföld.

– De ha nem térünk vissza, a hajó föllármázza a katonaságot.

– Hol leszünk mi már akkor!

– Szegény Nóra! Szegény kis Nórám! – sóhajtott Belmont a feleségére gondolva. – Mit gondol, ezredes, mit tesznek velünk ezek a haramiák? – kérdezte rövid szünet után.

– Lemészárolnak vagy elvisznek Khartumba rabszolgának. Más választásunk aligha lesz. Ez az egy azonban már túl van minden baján.

Az egyik szudáni katona mellettük hirtelen leült s fejét a térdeire hajtotta, mintha aludnék. Oly természetes volt ez a mozdulata, hogy szinte hihetetlennek látszott, hogy keresztül lőtték a koponyáját. Még csak nem is nyögött. Társai oda hajoltak hozzá egy perczre, de mindjárt aztán vállat vontak, s ismét szembe fordultak az arabokkal. Belmont fölvette az elesett puskáját és töltéseit.

– Már csak három töltése van, Cochrane, – mondta, mutatva a kis réz-patronokat. – Nagyon hamar kezdtek lövöldözni. Meg kellett volna várniok a rohamot.

– Ön hires lövő, Belmont! – kiáltott föl az ezredes. – Le tudná-e lőni a vezérüket.

– Melyik az?

– Ha jól gyanitom, az, aki a jobb szárnyon áll, azaz a fehér tevén ül. Most éppen a tenyere alól ide néz ránk.

Belmont megtöltötte a puskát és czélba vette az arabot.

– Ez a kápráztató világosság zavar, – mondta. – Nem tudom fölbecsülni a távolságot. Próbáljuk meg ötszáz lépésre.

Beigazitotta a fegyvert és lőtt. De a fehér tevés arab meg sem mozdult.

– Látta, hová csapott le a golyó?

– Nem láttam semmit. Azt hiszem, nagyon magasra lőttem.

– Próbálja meg még egyszer.

Belmont még gondosabban czélzott, de a lövésnek most sem volt láttatja. A harmadik golyó már közelebb járhatott a czélhoz, mert a főnök néhány lépéssel odébb ment, mintha türelmetlenkednék. Belmont dühös kiáltással dobta el a puskát.

– Átkozott fény! – csikorgatta a fogait, és arcza lángvörös lett szégyenletében. – Három töltést pazaroltam el hiába! Bisleyben előszörre lelőttem volna a turbánját, de itt a homok csillogása elkápráztatta a szememet. Mi baja a francziának?

Fardet tombolt a sziklatetőn s úgy ugrált ide-oda mintha darazsak csipdesnék. – »S'cré nom! S'cré nom!« – káromkodott dühösen s csikorgatta fehér fogait fekete bajusza alatt. Jobb kezét erősen rázta s e közben vér fröcsögött ujjairól. Golyó érte a csuklóját. Headingly előugrott a szikla mögül, a hová rejtőzött, hogy visszarántsa az eszeveszett francziát, de alig lépett ki, egy golyó lágyékban találta ugy, hogy menten összerogyott. Még egyszer föltápászkodott, de rögtön ismét leroskadt s még csak annyit tudott mondani: – »Végem van«. – Mire az ezredes oda ért, már hanyatt feküdt s halálsápadt arcza már szederjesedni kezdett. Egy évvel ezelőtt, mikor Cambridge platánfái alatt sétálgatott, bármily más őrült jóslatot elhitt volna, csak azt nem, hogy egy fanatikus dervis golyója öli meg a libiai sivatagon.

E közben a szudáni katonák abba hagyták a tüzelést, mert ellőtték utolsó töltésüket is. Elesett még egy másik társuk is, a harmadik pedig a káplár, sebet kapott a czombjába. Leült szegény a kőre és gondterhes arczczal nézte a lábát, akárcsak valami vén asszony az eltört csuprot. A többi három szótlanul feltüzte szuronyát a puskára s meglátszott elszánt arczukon, hogy drágán fogják eladni az életüket.

– Már jönnek! – kiáltotta Belmont, lenézve a sikra.

– Hát csak jőjjenek! – felelte az ezredes, zsebre dugva a kezeit.

Majd kirántotta az egyik öklét s a dühtől rekedten orditotta:

– Oh, a nyomorultak! Átkozott gazemberek.

A szegény szamárhajtó gyerekek sorsa bőszitette igy föl a különben nyugodt, hidegvérü katonát. A boldogtalanok eddig reszketve lapultak meg a domb alján heverő sziklák közt, de most, látva, hogy a dervisek rohamra készülődnek, s érezve, hogy először is őket támadják meg, fölugráltak szamaraikra, s félelmükben vadul sikoltozva neki vágtak a sikságnak. Nyolcz-tiz tevés dervis nyomban utánuk eredt és vad kegyetlenséggel szúrta, apritotta, vágta a szerencsétleneket. Az egyik kis fiu futós szamarán már jó elől vágtatott, de a hosszú lábú teve őt is utólérte, s a rajt ülő dervis a gyermek előre görbült hátába döfte lándzsáját. Az apró, fehérruhás hullák ugy hevertek szerteszét a homokban, mint az elhullott juh-nyáj.

De a sziklán lévőknek nem sok idejük volt a szamaras fiúk kegyetlen sorsával törődniük. Még az ezredes is mindjárt elfelejtkezett róluk. A tevés dervisek odaértek a domb aljához, az állatok szép sorjában letérdeltek, az arabok leszálltak róluk és vad orditással megrohanták a sziklát. Ötvenen is kapaszkodtak fölfelé a sziklás uton; a három katonával egy szempillantás alatt végeztek: egyet megöltek, kettőt letiportak, s igy jutottak föl a sziklatetőre, ahol egy pillanatra váratlan ellentállás tartóztatta föl őket.

Az utasok, mind egymás mellett szorongva, várták az arabokat. Az ezredes zsebredugta kezeit és fütyörészni igyekezett. Belmont keresztbe fonta karjait s mogorván támaszkodott egy sziklához. őt jobban bántotta a három elhibázott lövés, mint a maga sorsa! Brown Cecil idegesen tépdeste bajuszát, mig Fardet megsebesült kezén jajgatott. Stephens kétségbeesésében lassan csóválta a fejét; Headingly már meghidegülve hevert a köveken, arczczal fölfelé, a dragomán pedig egy kövön ült s idegesen játszott botjával. A kövér birminghami pap még mindig elfeledte esernyőjét lecsukni és bambán, szinte lélektelenül bámult maga elé.

Most azonban, mikor a dervisek reájuk rohantak, a kövér mr Stuart egyszerre fölébredt hülye kábultságából. Lehet, hogy az őrületes félelem adott neki erőt, mert hirtelen vad kiáltással fölkapott egy botot is a fenevad féktelen dühével csapott szét a támadók között. Ütötte, verte, rugta, döfte a meghökkent, szitkozódó arabokat, a kik álmélkodva hátráltak pár lépést; de ekkor, az egyik szikla mögül, fényes lándzsa villant elő s a tiszteletes térdre rogyott, a dervisek raja pedig keresztül özönlött testén a többi turistákra, a kik az ellenállást meg sem kisérlették. A szörnyü handsárok megvillantak a levegőben, durva kezek fojtogatták a szerencsétleneket és rugdalva, lökdösve, rángatva levonszolták őket oda, a hol tevéiket hagyták. A franczia egyre rázta sértetlen öklét a magasban és kiabált: – »Vive le Kalifa! Vive le Mahdi!« – míg csak valamelyik dervis jól oldalba nem vágta a puskatusával; ettől aztán elcsöndesült.

Az Abuszir-sziklánál ott állt a XIX. századbeli európaiak kis csoportja a vad, VII. századbeli kegyetlen horda közepén; mert a dervisek, kivévén puskájukat, miben sem külömböztek a sivatag ama fanatikus martalóczaitól, a kik első izben indultak ki Arábiából a félhold zászlajával. A Kelet nem változik s a mai dervisek is ép oly bátrak, kegyetlenek és fanatikusok, mint elődeik voltak. Puskáikra, lándzsáikra támaszkodva körülfogták és kárörvendő szemekkel nézték foglyaikat. Valami egyenruha-félét viseltek: vörös turbánt s ép oly szinü kendőt a nyakukon, úgy, hogy vad, sötét arczuk vörös keretből meredt az európaiakra; hosszú fehér burnuszukat barna koczkák tarkitották s a lábaikon sárga, cserzetlen bőr-sarut hordtak. Mindnek volt puskája s az egyiknek kis kürt lógott a nyakában. Részben szerecsenek voltak szálas, tagbaszakadt férfiak, igazi herkulesek, de voltak köztük baggara-arabok is, zömök, izmos emberek, kiknek apró villogó szemeik és keskeny ajkuk vad kegyetlenséget árultak el. Baggara volt a vezérük is, de jóval szálasabb a többinél; sürü, fekete szakálla a mellét verte s hideg tekintetü szeme, mint az üveg villogott elő vastag szemöldökei alól. Most gondolatokba mélyedve fürkészően vizsgálta foglyai arczát.

Lehozták mr Stuartot is, a kinek arcza még most is tüzelt a düh kitörésétől; kalapját elvesztette s a nadrágja végig volt hasitva a czombján. A két, még élő szudáni katona vérrel befecskendezve, komoran állt a szerencsétlen turisták mellett.

A főnök pár perczig némán simogatta fekete szakállát, mialatt szemei ide-oda jártak a foglyok földult arczain; majd harsány, parancsoló hangon kiáltott valamit, mire Mansoor, a dragomán, csaknem hason csúszva közeledett hozzá. A vezető mindig komikus alak volt bő kaftánjában s rajta felöltővel, de most, a vakitó déli napfényben s e kegyetlen arczok közt, vérfagyasztóan borzalmasnak látszott. Egyre hajlongott, bukdácsolt, szalemalekezett, mig a főnök durván rárivalt, mire aztán hirtelen arczra borult és homlokával, meg kezeivel a földet verte.

– Mi ez, Cochrane? – kérdezte Belmont. – Miért űz magából a dragomán ily bolondot?

– Amennyit értek belőle, – felelte az ezredes, – az, hogy végünk van.

– De hisz ez lehetetlen! – kiáltott föl a franczia hevesen. – Miért bántanának ezek az emberek? Én sohasem ártottam nekik. Sőt ellenkezőleg, mindig barátjuk voltam. Csak beszélni tudnék velük, hogy megérthetnének. Hé, dragomán!… Mansoor!…

A franczia izgatottságát észrevette a főnök is, a ki most ráfüggesztette baljóslatú szemeit. Megint kérdezett valamit, a mire Mansoor térden állva felelt neki.

– Mondja meg neki, dragomán, hogy én franczia vagyok. Mondja meg neki, hogy barátja vagyok a khalifának. Mondja meg azt is, hogy az én nemzetem sohasem czivódott vele, s az ő ellenségei a mieink is.

– A vezér azt kérdi, hogy mi az ön vallása, – szólt Mansoor. – Azt is mondja, hogy a khalifa nem szorul a hitetlenek barátságára.

– Mondja meg neki, hogy Francziaországban minden vallást egyformán jónak tartanak.

– A főnök azt feleli, hogy csak káromkodó hitetlen eb mondhat olyat, hogy egyik vallás ép oly jó, mint a másik. Azt is mondja, hogy ha ön igazán barátja a khalifának, akkor fölesküszik a koránra és menten igazhivő lesz. Ha ezt megteszi, ő is igéri, hogy élve küldi el önt Khartumba.

– S ha nem teszem?

– Önt is az a sor éri, a mi a többit.

– Akkor köszöntse nevemben a főnök urat, és mondja meg neki, hogy a francziákat nem lehet erőszakkal kényszeriteni a vallásuk megtagadására.

A főnök néhány szót mondott s aztán tanácskozni kezdett azzal a kis zömök arabbal, a ki mellette állt.

– A főnök azt izeni önnek, Fardet ur, – szólt a dragomán, – hogy ha csak meg is mukkan, menten fölaprittatja és a kutyák elé dobatja önt. Ne ingerelje őt, uram, mert épen most tanácskozik arról, hogy mi történjék velünk.

– Mi a neve? – kérdezte az ezredes.

– Ali Kad Ibrahim ugyanaz, a ki tavaly kifosztott egy nubiai falut s valamennyi lakóját kardélre hányatta.

– Hallottam a hirét, mondta az ezredes. – Azt mondják, ő a kalifa egyik legbátrabb és legfanatikusabb vezére. Hála Istennek, hogy az asszonyokat jól elrejtettük.

A két arab komoly, tartózkodó modorban beszélgetett, a mi a heves vérü déli fajoknál oly szokatlan. Most mind a ketten a dragománhoz fordultak, a ki előttük térdelt a homokban. Egymás után kikérdezték a foglyok felől, hol az egyikre, hol a másikra mutatva s aztán ismét tanakodtak: végre mondtak valamit Mansoornak s megvető taglejtéssel mutatták, hogy közölheti a többiekkel is.

– Hála Istennek, uraim, – mondta Mansoor, letörülve a homokot, a mely oda ragadt verejtékző homlokára: – egyelőre, azt hiszem, mentve vagyunk. Ali Kad Ibrahim azt mondja, hogy ámbár a hitetlen kutyának mi egyéb sem járna a Próféta igaz hivő fiától, mint a kardélre hányás, mégis az omdurmani beit-el-mal-nak esetleg mégis több hasznot hajthat az arany, a mit önökért váltságdijul kaphat. Ameddig ez a váltságdij megjön, addig önök dolgozhatnak, mint a khalifa rabszolgái, ha ugyan ő halálra nem itéli önöket. Fölülhetnek a tartalék-tevékre és velük fognak menni.

A baggara megvárta, mig a dragomán elvégezte mondókáját. Aztán pár szót szólt, mire egy szerecsen lépett elő, hosszu, fénytelen pallos a kezében. A dragomán kezdett visitani, mint a házi nyúl, ha menyétet lát s megint leborult a homokba.

– Mi ez megint, Cochrane? – kérdezte Cecil Brown; mert az ezredes keleten is katonáskodván, egyedül értett néhány szót az arabok nyelvén.

– Amennyire értem, a főnök azt mondta, hogy a dragománra semmi szükség sincs, mivel senki sem fizet érte váltságdijat, rabszolgának meg nagyon kövér.

– Szegény ördög! – kiáltott föl Brown. – Nézze, Cochrane, mondja meg annak a hóhérnak, hogy ne bántsa a dragománt. Nem türhetjük, hogy a szemünk láttára lemészárolják. Mondja, hogy megfizetünk érte is. Én magam kezeskedem róla, ha nem kivánnak lehetetlen összeget.

– Én is hozzájárulok, amennyire a vagyonomból telik! – kiáltott föl Belmont.

– Kötelezvényt irunk alá, – mondta az ügyvéd. – Kár, hogy nincs itt a czeruzám és papirosom; mindjárt megfogalmaznám s akkor a főnöknek sem lehetne kifogása az irás törvényes ereje ellen.

– De az ezredes arab nyelvtudománya nem volt elégséges erre, Mansoor eszét pedig jobban elvette a rémület, semhogy megértette volna, mit akarnak a turisták. A szerecsen kérdően nézett a főnökre s ennek intésére fölemelte két kézre fogott nehéz pallosát… A dragomán azonban orditott valamit s a sujtó fegyver megállt szörnyü utjában, a főnök és társa pedig újabb érdeklődéssel fordultak a porban fetrengő nyomorult felé. A többiek is a vonagló, jajgató dragomán körül csoportosultak.

Sem az ezredes, sem a többiek nem értették ezt a váratlan fordulatot, de Stephens agyán valami szörnyű, irtózatos gyanu villant át.

– Oh, a nyomorult! – hörögte elfulladva. – Fogd be a szádat, gazember! Hallgass, alávaló! Inkább halj meg!… százszor inkább halj meg, te haramia!

De már későn volt. Most már mindnyájan megértették, mily aljas árulással akarta a nyomorult életét megmenteni. Fölfedezte a két amerikai nő rejtekhelyét. Látták, hogy a főnök büszke arczán mély megvetés tükröződik, de azért intett a dragománnak, hogy beszéljen. Ez hadarni kezdett és a sziklatetőre mutatott. Ekkor a baggara szavára egy tuczat dervis fölrohant oda s mindjárt aztán éles sikoltás, – a meglepetés és rémület irtózatos sikoltása hallatszott a sziklatető tulsó feléről. Nemsokára ismét megjelentek a dervisek s magukkal hozták az asszonyokat is. Sadie, a fiatal, erős amerikai leány, lépést tartott a futó arabokkal s egyuttal támogatta, szinte vitte nagynénjét is, akit a vadak durván rángattak és vonszoltak, mert járni is alig birt. A szegény aggszűz, amint el-elbukva tántorgott a vad pribékek közt, sovány tagjaival és nyitott szájával olyan volt, mint a csirke, melyet a ketreczéből kirángattak.

A főnök sötét szeme közömbösen siklott le miss Adams sovány alakjáról, de tüzes hévvel lángolt föl, amint a fiatal leányra tévedt. Aztán hirtelen parancsot adott s ekkor a foglyokat oda lökdösték a tartalék-tevékhez, amelyekre föl kellett ülniök. A zsebjeiket már előbb kiforgatták s ami bennük volt, egy abrakos tarisznyába üritették, amelynek a száját Ali Kad Ibrahim sajátkezüleg kötötte be.

– Hallja, Cochrane, – suttogta Belmont, dühösen mérve végig a nyomorult Mansoort; – a hátulsó zsebemben nem találták meg a kis revolveremet. Lelőjjem ezt az átkozott dragománt, amiért elárulta az asszonyokat?

Az ezredes a fejét rázta.

– Jobb, ha megtartja a revolvert, – mondotta szomoruan. – Az asszonyok talán még hasznát vehetik… maguknak.

V.

A barna és fehér tevék hosszú sorban térdeltek a homokban és szinte taktusra kérődztek, elégülten himbálva ide-oda arányos, csinos fejüket. Egy-kettő valóban szép állat volt: telivér arabs ügető, karcsú lábú és finom, hajlott nyakú állat; de volt köztük néhány otromba, esetlen, durva szőrü teve is, tele fekete forradásokkal, amik lőtt sebek nyomai voltak. Ezek vitték a durrát (az eleséget) és a viztömlőket, de a dervisek pár percz alatt más tevékre osztották szét a terheket, hogy helyet csináljanak a foglyoknak. Ezek közül egyet sem kötöztek meg, csak mr Stuartot, mert az arabok, megtudván, hogy pap, őt tartották legveszedelmesebbnek foglyaik közt; ők ugyanis már megszokták a vallást az erőszakkal azonositani s ezért találták természetesnek a tiszteletes előbbeni kitörését is. Két kezét tehát összekötötték egy teve-kötőfékkel, mig a többiek, a két szudáni katona is, szabadon ülhettek föl tevéikre, melyeknek lassusága és rokkantsága miatt úgy sem szökhettek volna meg. Aztán az arabok rémséges kiabálással és szitkozódással talpra állitották a tevéket s a hosszú karaván, hátat forditván a folyónak, neki vágott az izzó, ibolyaszinü sivatagnak, mely borzalmasan szép volt rémes vadságában s aranysárga homokjával és fekete szikla-foltjaival óriási tigrisbőrhöz hasonlitott.

Cochrane ezredes kivételével a foglyok egyike sem ült ez előtt tevén. Ha letekintettek, a föld ijesztő mélységben látszott, s a sajátságos himbáló mozgás az ingó nyeregben beteggé tette őket. De testi szenvedésüket elfeledték szörnyü lelki rázkódtatásukban. Mily örvény tátongott előbbeni és mostani életük közt! S mily rövid idő választotta el ezt a kettőt! Alig egy órája még a sziklatetőn nevetgéltek, beszélgettek vagy panaszkodtak a hőségről, türelmetlenkedtek a legyek miatt… Emberségre, józanságra nem számithattak; csak a vad erőszak volt sorsuk intézője. És gőzösük, kényelmes kis gőzösük ott várt rájuk a második szikla mögött, - ott várt rájuk kedves kis szalonjával, fehér abroszos asztalával, a jó ebéddel, a legujabb londoni ujságokkal, a hazulról érkezett levelekkel. Még a legkevésbbé élénk képzelődésü is látni vélte a fehér födélzetén mrs Schlesingert a szalmakalapjában és mrs Belmontot, amint kényelmesen hátradőlve olvasgat hintaszékében. Oly közel voltak hozzá, hogy csaknem látták a hajót, hazájuknak ezt a vizen ringó parányi részét, melytől minden lépés távolabb vitte őket. Mily gyönyörü volt az még reggel is! kissé mindennapi talán, de nyugodalmas és boldog… Mig most!

Az ezredes már a dervisek öltözetéről látta, hogy nem közönséges haramiák, hanem a khalifa seregének rendes katonasága. Most pedig, amint átvágtak a sivatagon, azt is bebizonyitották, hogy értik a mesterségüket. Egy mértföldre előttük, és jobbra is, balra is, elő-őrsök mentek, akik arra vigyáztak, hogy biztos-e az út. A karaván élén maga Ali Kad Ibrahim lovagolt, mig köpczös hadnagya bezárta a menetet. A főcsapat néhány száz yardnyi területen haladt, közre-fogva az európaiak kicsiny, levert csoportját. Még csak el sem választották őket, annyira nem féltek attól, hogy megszökhetnek, s igy mr Stephensnek nemsokára sikerült tevéjét a két amerikai nő közé terelni.

– Ne csüggedjen el miss Adams, – könyörgött. – Igaz, hogy ezen a gyalázatos állapoton most nem segithetünk, de kétségtelen, hogy illetékes helyen gondoskodni fognak a kiszabaditásunkról. Meg vagyok győződve, hogy e rövid ideig tartó kellemetlenségen kivül egyéb bajunk nem lesz. Ha az a nyomorult Mansoor nincs velünk, önök nem is lennének itt.

Ijesztő volt látni, mennyire megváltozott a kis bosztoni vén leány: egy óra alatt egész öreg asszony lett belőle. Az orczája beesett és szemei révedezve forogtak mély, sötét üregeikben. Ijedt pillantásai folyton Sadien jártak. Nem magára gondolt, nem magáért aggódott: valamint nem magukért aggódtak a többiek sem, hanem mindegyik a társáért; e világias gondolkodásu, önző emberek, amint reménytelen sorsuk elébe mentek, mind megfeledkeztek önmagukról s mindegyik a másikért aggódott. Sadie a nagynénjét, a nagynénje viszont Sadiet, a férfiak az asszonyokat sajnálták, Belmont a feleségére gondolt, de hirtelen más is az eszébe jutott és oda ösztökélte a tevéjét egész közel miss Adamshoz.

– Valamit akarok önnek adni – szólt halkan. – Lehet, hogy nemsokára elválasztanak bennünket s azért jobb, ha már előre elkészülünk mindenre.

– Elválasztanak! – jajgatott miss Adams.

– Ne beszéljen hangosan, mert az az átkozott Mansoor ismét elárulhat bennünket. Reménylem, nem teszik meg, de az is meglehet, hogy elválasztanak. El kell készülnünk a legrosszabbra is. Például úgy határozhatnak, hogy minket, férfiakat megölnek, de önöket életben hagyják.

Miss Adams összeborzadt.

– Mit tegyek? – sopánkodott – Az isten szerelmére, Belmont, mondja meg, mit tegyek! Én már öreg vagyok és magammal nem törődöm. De Sadie… megőrülök, ha rágondolok. Az anyja várja őt otthon és én…!

Kétségbeesésében nyögve tördelte sovány kezeit.

– Nyujtsa ki kezét a köpönyegje alatt, – súgta Belmont még közelebb faroltatva hozzá a tevéjét – de vigyázzon, el ne ejtse. Itt van. Most rejtse el a zsebében; ez olyan kulcs, amely minden zárt fölnyit.

Miss Adams megismerte fogásáról a revolvert és megdöbbenve bámult Belmontra. Aztán összeszoritotta az ajkait és rosszalóan csóválta a fejét. De még sem szólt semmit, hanem eltette a revolvert és némán, meggörnyedve nézett a semmibe.

Ez alatt mr Stephens, meggyőződése ellenére, hiú reményekkel igyekezett vigasztalni Sadiet.

– A legrosszabb esetben is, – mondta, – csak a váltságdijon fordul meg minden. Aztán még nagyon közel vagyunk Egyiptomhoz és nagyon távol a dervisek országától. Bizonyos, hogy erélyesen üldözni fogják őket. Csak iparkodjék megtartani a bátorságát…. Reméljük a legjobbat.

– Nem, én nem félek, mr Stephens, – felelte Sadie, az ügyvéd felé forditva halálsápadt arczát, mely meghazudtolta szavait. – Mindnyájan Isten kezében vagyunk s ő bizonyára nem bánik velünk kegyetlenül. Könnyü benne bizni, ha jól folyik a dolgunk, de most itt a nehéz megpróbáltatás. Ha Isten csakugyan odafönt van, a kék égbolton túl…

– ő ott van, – vágott közbe mögöttük egy hang, a birminghami tiszteletesé, aki utólérte társait.

Megkötözött kezeivel úgy, ahogy fogta a nyereg kápáját, de azért kövér teste veszedelmesen ingott jobbra-balra a teve minden lépésére. Átlőtt lábából csurgott a vér és a legyek egészen ellepték; a forró sivatagi nap födetlen fejére tüzött, mert esernyőjét is, kalapját is elvesztette a dulakodásban. Látszott rajta, hogy a napszurás, vagy a láz gyötri; sápadt arczán piros foltok támadtak s kerek barna szeme szinte izzott. Utitársai mindig kissé közönségesnek és esetlennek találták. Most azonban a keserü megpróbáltatás egészen megváltoztatta. Megtisztult és átszellemült. Oly nyugodt és szilárd volt, hogy a többiek is megerősödtek, ha rá tekintettek. Beszélt az életről és a halálról, a multról és a jelenről, meg a jövő reményeiről, miglen nyomoruságuk sötét föllege itt-ott meghasadozott s átcsillant rajta a vigasztalás egy-egy aranysugara. Cecil Brown vállat vont, mert egy óra alatt nem birta megváltoztatni azt a meggyőződését, amit egy egész élet érlelt meg szivében; de a többiek, még Fardet, a franczia is, meghatva és megerősödve hallgatták a vallás igéjét. És, mikor a pap imádkozni kezdett, mindnyájan áhitattal levették a kalapjukat. Aztán az ezredes turbánt csinált vörös selyem nyakkendőjéből, hogy mr. Stuartnak legyen mit a fejére tennie.

Most türhetetlen, irtózatos szomjuság kezdte gyötörni őket. A forró nap szinte izzóvá hevitette a finom, sárga homokot, mely a káprázatos fénynyel együtt a hőséget is visszaverte, hogy a szerencsétleneknek úgy tetszett, mintha fütött kemenczében járnának. Ajkuk kicserepesedett a forróságtól és nyelvük úgy odatapadt szájpadlásukhoz, mint valami bőrdarab. Furcsán selypitve beszéltek, mert csupán a magánhangzókat tudták erőlködés nélkül kimondani. Miss Adamsnak feje a mellére esett és nagy kalapja egészen elfödte az arczát.

– Szegény néném mindjárt elájul, ha nem kap vizet – szólt Sadie. – Oh, mr Stephens, hát nem segithetünk rajta?

A körülöttük lovagló dervisek mind baggarák voltak, egy szerecsen kivételével. Ez otromba, himlőhelyes ficzkó volt, de arcza, az arabokéhoz képest, jó indulatúnak látszott és Stephens próbát tett vele. Meglökte a könyökével, rámutatott a szerecsen vizes-kulacsára; meg a kimerült miss Adamsra. A szerecsen hevesen megrázta a fejét, de egyúttal lopva jelentősen kacsintott a szomszédos arabokra, mintha mondaná, hogy ha azok ott nem volnának, másként cselekednék. Aztán fekete mutató ujjával a mellére bökött.

– Tippy Tilly – mondta.

– Micsoda? – kérdezte az ezredes.

– Tippy Tilly – ismételte a szerecsen, de oly halkan, mintha nem akarná, hogy a foglyokon kivül mások is hallják.

Az ezredes a fejét rázta.

– Az én arab nyelvtudományomnak ez sok – mondta. – Nem értem mit akar.

– Tippy Tilly… Hicks pasa – ismételte a szerecsen.

– Azt hiszem, ez a ficzkó jó barátunk akarna lenni, de nem birom megérteni, mit beszél – mondta az ezredes Belmontnak. – Talán azt mondja, hogy a neve Tippy Tilly s ő is ott volt Hicks pasa meggyilkolásánál?

A szerecsen nagy, fehér fogai kivillantak, amint mosolygott, mikor ismételni hallotta a szavait.

– Aiva! szólt hangosabban. – Tippy Tilly… Bimbasi Mormer… Bumm!

– Biz'Isten, kitaláltam! – kiáltott föl Belmont. – Angolul akar beszélni. Tippy Tilly a neve… az egyiptomi tüzérségben szolgált, Mortimer bimbasi alatt… mikor Hicks pasát megverték, őt is elfogták s akkor dervissé lett, hogy megmentse a bőrét…Nos, mit gondol, ezredes?

Cochrane pár arabs szót mondott a szerecsennek, kapott is rá feleletet, de akkor két dervis közeledett hozzájok, mire a szerecsen gyorsabb ügetésre nógatta a tevéjét és odább állott.

– Ön eltalálta, – szólt az ezredes. – Ez a ficzkó, ugy látszik, szivesebben harczolna a khediveért, mint a khalifáért. Nem is sejtem ugyan, mily módon segithetne rajtunk, de voltam én már ennél gonoszabb csávában is, és mégis ép bőrrel szabadultam meg. Utóvégre is ezek a dervisek nincsenek biztonságban az üldöztetés elől, s még negyvennyolcz óra mulva is utolérhetik őket.

Belmont lassan számitgatni kezdte az időt.

– Körülbelül déltájban odafönt voltunk a sziklatetőn, – mondta. – Ha két órakor nem leszünk a gőzösön, aggódni kezdenek.

– Ugy van, – bólintott az ezredes. – Akkorra rendeltük meg a villás-reggelit. Még emlékszem, hogy azt mondtam, hogy… Oh, Istenem! jobb, ha rá sem gondolok.

– A kapitány álmos, vén hülye, – folytatta Belmont, – de a feleségem elszántságában és gyorsaságában föltétlenül bizom. ő azonnal föl fogja lármázni a katonaságot. Tegyük föl, hogy félháromkor elindulnak; három órára már Halfában lehetnek, mivel folyam mentén haladnak. Hogy is mondták: mennyi időbe kerül, mig a tevés hadtest fölczihelődik az utra?

– Mondjunk egy órát.

– S egy másik órát arra, mig átkelnek a folyón. E szerint hat órakor ott lehetnek az Abuszir-sziklánál, s megtalálják a halottakat. Onnantól kezdve már versenyfutás dolga az egész. Csak négy órával járnak hát előbbre, s a mi tevéink egy része nagyon fáradt. Még megmenekülhetünk, Cochrane!

– Talán egyik-másikunk. Nem hiszem, hogy a pap megérje a reggelt; és miss Adams is elpusztul. Egyikük sem való az ily roppant szenvedésekre. Aztán meg azt sem szabad felednünk, hogy ennek a népnek szokása lemészárolni a foglyait, ha látja, hogy esetleg megmenekülhetnének… Hallja, Belmont: ha ön megszabadul és én nem, van egy jelzálog-adósságom, amelyet szeretném, ha ön rendbehozna…

S közelebb huzódva egymáshoz, mélyen belemerültek a kérdéses adósság tárgyalásába.

A barátságos szerecsen, aki Tippy Tillynek nevezte magát, egy darab nedves vásznat csusztatott Stephens kezébe s miss Adams megnedvesithette vele száraz, fölégett ajkait. Még ez a pár csöpp viz is uj erőt adott neki s most már, hogy a balsors első vihara elzugott feje fölött, az erős, szivós yankee-természet kezdett fölülkerekedni benne.

– Ugy látszik, mr Stephens, – mondta, – hogy ez a nép nem akar bántani bennünket. Fogadni mernék, hogy az ő vallásuk is ép ugy tiltja a rosszat, mint a miénk.

Stephens némán csóválta a fejét. ő látta, amit miss Adams nem láthatott: a szerencsétlen szamárhajtók kegyetlen lemészárlását.

– Lehet, hogy Isten azért vezérelt bennünket közéjük, hogy jobb utra téritsük őket, – folytatta az aggszüz. – Lehet hogy mi vagyunk a választottak erre a jó munkára.

Ha nem aggódott volna a hugáért, talán még örült volna is a szerencsés véletlennek, hogy esetleg megtéritheti Khartumot és Omdurmánból oly csinos, jól csatornázott, rendezett várost csinál, mint Uj-Anglia bármelyik városa.

– Tudják-e, mire gondolok az egész idő alatt, – kérdezte Sadie. – Emlékeznek arra a templomra, amelyet láttunk… mikor is?… Ah, még csak ma reggel!

Mind a hárman fölkiáltottak meglepetésükben. Ugy van, még csak ma reggel voltak ott, s nekik mégis ugy tetszett, mintha valamikor nagyon régen történt volna, oly roppant nagy volt sorsuk változása, s annyi uj és borzasztó agyrém gyötörte őket. Szótlanul lovagoltak egymás mellett, mig végre Stephens figyelmeztette Sadiet, hogy félbeszakitotta, amit mondani akart.

– Igen, igen… Tehát a templom-fal képeire gondoltam. Emlékeznek-e azokra a szerencsétlen foglyokra, akiket a király elé hurczolnak, – mily kétségbeesetteknek látszanak a vad harczosok között? Ki hitte, – oh! ki merte volna hinni, hogy három óra mulva minket is ez a sors ér? És szegény mr Headingly…

Elforditotta fejét és zokogott.

– Nem szabad sirnod, Sadie, – szólt a nagynénje; – jusson eszedbe, amit a tiszteletes mondott, hogy mindig és mindenütt Isten kezében vagyunk. Mit gondol, mr Stephens, hová megyünk?

A Baedecker vége még mindig ott vöröslött az ügyvéd kabátja zsebében, mert a dervisek nem tartották érdemesnek, hogy elvegyék tőle. Az ügyvéd rápillantott és azt mondta:

– Mihelyt megpihenünk, azonnal utána nézek. Ismerem egy kissé ezt a vidéket, mert a minap térképet is rajzoltam róla. A folyam északról délnek folyik, mi tehát nyugat felé megyünk. Azt hiszem, félnek az üldöztetéstől, azért nem mernek közel maradni a Nilushoz. Megy erre egy karaván-ut is, emlékszem, és párhuzamosan halad a folyóval, körülbelül hetven mértföldnyire az ország belseje felé. Ha ebben az irányban maradunk holnap is, akkor oda kell érnünk. Dombsorok közt halad; Assziutból indul ki, ha jól emlékszem, Egyiptom felé. Onnan pedig a dervisek országába vezet… igy talán…

Hirtelen éles, dühös hang szakitotta félbe szavait, mely csakhamar értelmetlen, zavart szóáradatba veszett. A lázas, piros foltok egészen ellepték szegény mr Stuart arczát, kidülledő szemeiben vad láng lobogott s amint ide-oda dülöngött tevéje hátán, egyre félrebeszélt; bambán, dühösen ismételte a szavakat, majd rémesen fölorditott. A természet megkönyörült rajta: elvette eszméletét.

A dervisek tétován bámultak egymásra, látva ezt az őrületes kitörést, mely az ő szemükben félelmetes és természetfölötti dolog volt. Egyikük előrelovagolt, jelentést tenni az emirnek. Mikor visszajött, néhány szót mondott társainak, akik közül kettő közrefogta a tiszteletest és támogatta, hogy le ne essék a tevéjéről. A barátságos szerecsen ezalatt ismét közeledett az ezredeshez és nehány szót sugott neki.

– Nemsokára megpihenünk, Belmont, – mondta az ezredes.

– Hála Istennek! Csak legalább vizet is adnának, mert igy már nem sokáig birjuk.

– Azt mondtam Tippy Tillynek, hogy ha segithet rajtunk, ismét besoroztatjuk a bimbasi hadseregébe, ha Egyiptomba érünk. Azt hiszem, segitene is, ha volna rá módja. Nézze csak, Belmont; – nézzen hátra a folyóra!

Utjuk eddig homokos völgyeken, fekete sziklákon át vezetett, oly köves hepe-hupás talajon, amelyről hinni sem lehetne, hogy a teve járhat rajta; most azonban a vidék egyszerre hullámos, kemény talaju siksággá szélesedett ki, melyet sürüen boritott a kavics. A távoli ibolyaszinü halmokig mindenütt ilyen volt a föld, melynek kövei közül itt-ott egy-egy csomó csenevész teve-fü iparkodott előbujni. Előttük a sivár barna pusztaság és a lilaszinü dombsor: mögöttük a fekete, komor sziklák, az aranysárga homok-lejtőkkel… és messze, messze a hátuk mögött a Nilusnak fölcsillanó ezüstös szalagja, a zöld partok között. A ragyogó viz csak fokozta rettenetes szomjuságukat. Elvesztették családjukat, szabadságukat, mindenüket; koczkán forgott utolsó javuk, az életük is, de mind evvel nem törődtek: – csak a viz, a viz volt egyetlen vágyuk és gondolatuk! Mr Stuart őrjöngve kiabált narancsért s a többiek is szinte megőrültek szerencsétlen társuk jajgatásától. Csak az erős, edzett ir nem érezte a testi szenvedést; azt a fénylő sávot nézte, amely a Koroskót és rajta a feleségét ringatja…

A nap lassan alábukott a szemhatárra s a foglyok árnyéka hosszan nyult el hátuk mögött, a folyó fele, amerre szivük vonzotta őket. A levegő kissé lehült és enyhe szellő támadt. A főnök meg a hadnagya, ernyőt csinálva kezükből, figyelmesen keresték a határkövet. Aztán a vezér tevéje megelégedett nyögéssel előbb térdre rogyott, majd a szügyére s végre egészen hasra feküdt a földön. A többi állatok egymás után sorakoztak melléje, mig valamennyien elnyujtózkodtak a hosszu sorban. Az arabok leugráltak a földre s kendőre öntve a tevék abrakját, elébük tették; mert a jó fajta teve sohasem eszik a földről.

A foglyokkal senki sem törődött: csak az emir ment oda egyszer hozzájuk s kékes-fekete szakállát simogatva, rájuk szögezte sötét, villogó szemeit. Miss Adams borzadva vette észre, hogy a baggara kegyetlen tekintete ujra meg ujra a Sadie arczán pihen meg. Aztán elment az emir is, de előbb megparancsolta, hogy adjanak a foglyoknak vizet. Egy szerecsen, piszkos bőrtömlőből, mindegyiknek vagy félpohárral adott. A viz poshadt, sáros és bőrszagu volt s mégis mily élvezettel itták! Ekkor odajött hozzájuk a dragomán, akinek az emir néhány szót mondott.

– Hölgyek és urak, – kezdte Mansoor, mint rendesen, de az ezredes lesujtó tekintete rögtön torkán akasztotta a szót.

– Mit tehettem egyebet, mikor torkomon volt a kés? – siránkozott, bünbánóan verve a mellét…

– Ha visszakerülünk Egyiptomba, akasztófára jutsz! – mordult rá az ezredes. – De addig is…

– Ebben igaza van, ezredes – vágott közbe Belmont. – De saját érdekeinkben mégis csak tudnunk kell, mit mondott az emir.

– Én nem állok szóba ezzel a zsiványnyal.

– Legyünk higgadtak, ezredes; meg kell őt hallgatnunk.

Cochrane vállat vont. Balsorsa ingerlékenynyé tette; nem akart czivódni és ajkába harapott, hogy elfojtsa dühét. Aztán lassan odább sétált.

– Mit mondott az emir? – kérdezte Belmont a dragomántól.

– Ugy látszik, hogy most valamivel jobb kedve van, – felelte Mansoor. – Azt mondta, hogy többet is adna, de most neki sincs. Holnap, ha majd a Selimah-kuthoz érünk mindenki eleget ihatik.

– Azt nem mondta, meddig maradunk itt?

– Csak épen megpihenünk és mindjárt tovább megyünk. Oh, mrs Belmont…

– Fogja be a száját, – rivallt rá az ir és hátat forditott neki.

Aztán megint számitgatni kezdte az időt és távolságot… Ha minden ugy történik, ahogy remélte, a Camel Corps már a nyomukban van. Tudta, hogy Wady-Halfában egy század tevés katona mindig készen van az indulásra. Egyszer ebédelt a tiszti kaszinóban s akkor a tisztek mindent elmagyaráztak, megmutogattak neki. Látta a viztartókat, az állatok mellé kikészitett takarmányt, megbámulta a tökéletes fölszerelést, nem is sejtve, hogy egykor ettől fog függeni sorsa és élete… innen aligha mozdulnak egy óra előtt… ez az óra tiszta nyereség…

Egyszerre irtózatos orditás rázta föl gondolataiból. Az ezredes dühöngő őrültként dulakodott a szomszédos halmon két arabbal, akik csuklóinál fogták a karjait. Arcza biborszinü volt a dühtől és roppant erőlködéstől, amint küzködött és vonaglott, megfeszitve minden erejét, hogy kiszabaduljon.

– Átkozott gyilkosok! – orditotta hörögve; majd odakiáltott az irnek: – Belmont, megölték Brown Cecilt!

A dolog igy történt: – Amint Cochrane boszusan ott hagyta a dragománt, az egyik domb aljában megpillantotta Brown Cecilt, egy csoport czivakodó, káromkodó dervis közt. A fiatal diplomata sápadt volt, de nyugodt; az arabok kikutatták zsebeit s avval gyanusitották, hogy eldugott valamit. Egy förtelmes, ezüst fülbevalós szerecsen szitkozódott legjobban, s fogait vicsorgatva vigyorgott a fiatal diplomata nyugodt arczába. Az ezredes bámulta a fiatal ember hősies türelmét és nyugodalmát, kabátját már letépték róla s a szerecsen épen most szakitotta le róla az ingét, a nyakától a derekáig.

Erre a nyugodt, XIX. századbeli tökéletesen művelt ember elfelejtkezett emberi méltóságáról, megtagadta származását, szokásait, életelveit és vademberré vedlett a vaddal szemben. Arcza lángba borult, ajkai reszkettek, közömbös szeme kerekre tágult és szikrákat szórt, a fogait úgy vicsorgatta, mint a majom… majd ráugrott a szerecsenre s egyszer, kétszer, háromszor az arczába csapott: nem öklével és egyenesen, hanem a tenyerével és hajlott karral, mint a hogy a leányok ütnek, - de dühösen és teljes erejéből. A szerecsen egy pillanatra meghökkenve tántorodott meg, de aztán vad orditással előrántotta kését s a fiatal ember hadonászó karja alá döfte. Brown mindjárt leült a földre és köhögni kezdett, – köhögött folyton, egyre hevesebben és görcsösebben; vérvörös arcza fehér foltokat kapott, majd köhögése hörgésben fulladt el s ekkor, kezét az ajkára téve, féloldalt végigesett a földön. A szerecsen megvető morgással dugta el kését, mialatt a többiek megragadták a dühöngve oda rohanó ezredest. Hamarosan leteperték, megkötözték kezeit, visszahurczolták szerencsétlen társaihoz, és oda lökték a földre, mr. Stuart mellé, aki lázas őrjöngésében egyre félre beszélt.

Tehát már ketten meghaltak: Headingly és Brown. A foglyok révedező szemekkel vizsgálták egymás arczát, találgatva, kire kerül a sor legközelebb. Mikor ma reggel gondatlanul elindultak a Koroskóról, még tizen voltak: az óta kettejük meghalt, a harmadik pedig eszét vesztette!

Fardet külön vált a többiektől és térdeire könyökölve kétségbeesetten bámult a messzeségbe. Egyszerre csak Belmont látta, hogy a franczia hirtelen fölkapja a fejét és figyelni kezd, mint a kutya, ha idegen léptek zaját hallja. Aztán ökölbe szoritotta a kezét, előre nyujtotta a nyakát és lihegve nézett abba az irányba, a honnan jöttek, a sötét, keleti dombok felé. Belmont is arra nézett és… úgy van!… mozogni látott valamit. Fegyverek csillogását vélte látni, és fehéres pontokat vett észre, amelyek mozogtak… A dervis őrszem e pillanatban a levegőbe lőtt s a dördülésre az arabok és szerecsenek mind nyeregbe ugrottak. A következő perczben a tevék föltápászkodtak s a karaván megindult a közeledők felé. Néhány fegyveres dervis körülfogta a foglyokat s figyelmeztetőül, hogy csöndesen maradjanak, megtöltötte Remington-puskáját.

– Ezek tevés emberek! – kiáltott föl Cochrane, minden baját feledve; – azt hiszem, a mieink.

A zürzavarban sikerült kezét is kiszabaditania.

– Hamarább itt vannak, mint hittem! – szólt Belmont, és szemei nagyot villantak. – Két hosszu órával előbb jöttek, mint várhattuk őket. Hurrah, monsieur Fardet! most már sebaj, ugy-e?

– Hurrah! Hurrah! Vivent les Anglais! Éljenek az angolok! – kiabált a franczia izgatottan, amint a tevés csapat kikanyarodott a sziklák közül.

– Hallgasson ide, Belmont! – kiáltott föl az ezredes. – Ezek a ficzkók le fognak lőni bennünket, ha látják, hogy mindennek vége. Ismerem őket: erre hát készen kell lennünk. Ön rohanjon rá arra a félszemü haramiára: én majd evvel a szálas szerecsennel végzek, ha lefoghatom a karjait. Stephens, önnek is meg kell tennie, amit tehet. És ön, Fardet, érti-e? Le kell ütnünk ezeket a gazembereket, mielőtt ránk lőhetnének. Hé, dragomán! mondja meg a két szudáni katonának is, hogy készen legyenek… de, de… és a hangja elhalt, majd egyszer-kétszer nagyot nyelt… Hisz ezek is arabok! – s elcsukló szava mintha nem is az övé lett volna!

A szörnyü napnak ez volt a legszörnyübb pillanata. Boldog mr Stuart! A kavicson feküdt, hátát tevéje oldalához támasztva és jóizüen kaczagott valami fölséges ötleten, mely lázas agyán átvillant. Széles arczára ezer meg ezer ránczot szántott a vig nevetés, mialatt az asszonyok zokogtak, a férfiak pedig elfordultak, hogy visszafojtsák kicsordulni készülő könyeiket. Fardet az arczára bukott és könytelen ugató zokogásra fakadt.

A dervisek kilőtték puskáikat társaik üdvözlésére s az ujon jöttek viszonozták a köszöntést és puskáikat meg lándzsáikat rázták a levegőben. Kevesebben voltak, mint ezek, – talán csak harminczan, – de öltözetük ugyanaz volt; vörös turbán és tarka burnusz. Egyikük kis, fehér zászlót lobogtatott, melyen piros fölirat volt. De a turisták mindezt nem látták. Egy lengő, fehér ruhás alakot pillantottak meg a vad harczosok sorai közt s ennek láttára mindnyájuk szivét úgy összeszoritotta a balsejtelem, hogy perczekig szólni sem birtak.

- Ki lehet az ott? – kiáltott föl végre Stephens. – Nézzen oda miss Adams! Bizonyos, hogy asszony!

Ekkor, amint a két csapat összeért s a sorok megbomlottak, jól lehetett látni, hogy ki az…

– Fehér asszony!…

– A gőzöst is elfogták!…

De mindnyájuk kiáltását túlharsogta a Belmonté:

– Nóra, édesem! – kiáltott oda Belmont. – Bátorság, drágám! Én is itt vagyok és nincs semmi baj!

VI.

Elfogták tehát a gőzöst és igy füstbe ment a segitség utolsó reménye is, pedig mily gondosan és pontosan számitgatták a távolságot, meg az időt! Halfában csak akkor fogják észrevenni a Koroskó eltünését, ha estére nem tér vissza: tehát az üldözést még most sem kezdték meg, – még most sem, mikor a Nilus már csak keskeny, zöld szalagnak látszott a távolban. Száz mértföld, vagy tán még annál is kevesebb, s ők már a dervisek országában lesznek. Mily csekély a lehetőség, hogy az egyiptomi katonaság utóléri őket! Mindnyájan kétségbeesve hallgattak, csak Belmont akart oda rohanni a feleségéhez, de övéi visszatartották.

A két tevés csapat most egyesült; az arabok komoly méltósággal köszöntötték egymást s rövid szavakban elbeszélték, ami velük történt. A szerecsenek ellenben lármáztak, vigyorogtak, kiabáltak, azzal az ismert csapongó jókedvvel, melyet még a Korán komolysága sem fékezhetett. Az ujonjött csapat vezére ősz szakállú, szikár ember volt, katonás tartásán, mogorva külsején meglátszott, hogy sokat daczolhatott az élet viharaival. A dragomán, mikor meglátta, nagyot nyögött s a kezét tördelte.

– Ez Abderrahman emir! – jajdult föl kétségbeesetten. – Most már félek, hogy nem jutok el élve Khartumba!

A többiek nem tudták, miért jajgat a dragomán, de az ezredes már hallotta az emirről, hogy kegyetlen, fanatikus szörnyeteg, aki szó szerint vette a Korán véres tanitásait, s karddal irtotta a hitetleneket mindenütt. Abderrahman most Kad Ibrahimmal tanácskozott, s az elsőnek fehér szakálla szinte összevegyült a másik kékes fekete szakállával, amint összebujtak. Aztán mind a ketten vészes tekintettel vizsgálják a szerencsétlen foglyokat, mialatt az öregebbik figyelmesen hallgatta fiatalabb társa magyarázatait.

– Ki az a fehér szakállas szép öreg úr? – kérdezte miss Adams, aki legelőször ocsúdott föl a keserü csalódásból.

– Most ez a vezér, – viszonzá Cochrane.

– Fölebbvalója a másiknak is?

– Ugy van, asszonyom, – szólt a dragomán, – most ez parancsol mindenkinek.

– Ennek örülök. Hasonlit Elder Mátyáshoz, a mi bostoni tiszteletesünkhöz. Mindenesetre szivesebben vagyok az ő foglya, mint ezé a fekete szakállú ördögé. Sadie, kedvesem, jobban vagy-e most, hogy valamivel hüvösebb lett?

– Jobban, néném; miattam ne aggódjál. Hanem hát te: jól vagy-e te is?

– Oh, én most már sokkal erősebb vagyok! Eddig rossz példát adtam neked, Sadie, mert a csapás kezdetben lesujtott a porba, s csaknem megőrültem, ha arra gondoltam, hogy mit fog mondani anyád.

– Szegény mr Stuart! – kiáltott föl Sadie, amint a láztól gyötört szegény ember egyhangú hadarását ismét meghallotta. – Menjünk oda, talán könnyithetünk rajta.

– Engem mr Schlesinger és a kis fia sorsa aggaszt, – mondá Cochrane ezredes. – Az ön nejét látom, mr Belmont; de őket nem.

– Most erre hozzák őt! Mindjárt megtudunk mindent, Nóra, édes Nórám! Nem történt bajod?

Odarohant feleségéhez, s miközben lesegitette a tevéről, folyton csókolgatta a kezeit.

Mrs Belmont nyugodt, jóságos arczából és derült, szürke szemeiből mindnyájan vigaszt meritettek. Ez a vallásos, katholikus asszony hitében keresett és talált megnyugvást a megpróbáltatás kinos óráiban. Különben mindnyájuk Istenben bizott és hitéből meritett erőt: a protestáns ezredes, a nonkonformista tiszteletes, az evangélikus amerikai asszonyok, sőt még a két, fekete szudáni pogány is avval biztatta, vigasztalta magát, hogy a legokosabb, amit tehetnek az, hogy a Gondviselésre bizzák sorsukat, életüket.

– Oh, szegény barátaim, – mondta Belmontné. – Úgy látszik, hogy önökkel rosszabbul bántak, mint én velem. Igazán, kedves John, nekem semmi bajom sincs, – még csak szomjas sem vagyok, mert az arabok szinig megtöltötték tömlőiket a Nilus vizéből s mindig adtak innom, ha kértem. De hol van mr Headingly és mr Brown? És szegény mr Stuart!… mily szörnyü állapotban van!

– Headingly és Brown már túl vannak minden bajon, – felelte a férje. – Nem is hiszed, Nóra, hányszor adtam hálát Istennek, hogy te nem jöttél velünk. És most mégis itt vagy.

– Ugyan hol volna a helyem, ha nem az uram oldalán? Sokkal, oh sokkal örömestebb vagyok itt, mint lennék biztonságban Halfában.

– Tudnak-e valamit rólunk a városban? – kérdezte az ezredes.

– Egy csónak elmenekült. Mrs Schlesinger ült benne dajkájával, meg a fiával. Én lent voltam a szobámban, mikor az arabok megrohanták a hajót. Azoknak, akik a födélzeten voltak, volt idejük a menekülésre, mert a csónak a vizen volt. Nem tudom, hogy megsebesült-e valamelyikük, mert az arabok egy darabig lövöldöztek rájuk.

– Megmenekültek? – kiáltott föl Belmont újjongva, mert fogékony ír természete rögtön belekapaszkodott a fölcsillanó reménybe. – Akkor jól van! A halfai őrség először is bizonyára hallotta a lövöldözést, s másodszor a menekültek is föllármázták a várost. Mit gondol, Cochrane? Most már bizonyosan a nyomunkban vannak, s minden perczben megpillanthatjuk a brit tisztek fehér sipkáját.

De az ezredes már elvesztette bizalmát.

– Ha nem jönnek igen nagy erővel, akkor inkább ne is jöjjenek, – mondta. – Ezek a ficzkók mind válogatott legények, a vezéreik kitünők, s itt, az országukban, bizonyosan hatalmasan fognak verekedni.

Hirtelen elhallgatott, majd az arabokra pillantva, fölkiáltott:

– Szavamra, ezt érdemes megnézni!

A nap izzó, vörös korongjának a fele már lebukott az ibolyaszinü dombsor mögé: ez volt az esti áhitat órája. A finomabb, czivilizáltabb természet a szemhatár nagyszerü tüneménye felé fordult volna, hogy azt imádja; de a sivatag vad fiaiban nemesebb vallásosság lobog, mint a müveltebb, tüzimádó perzsákban. Hátat forditottak a leáldozó napnak, s Mekkának fordulva leborultak a földre. S mily buzgón imádkoztak e fanatikus muzulmánok! Arczuk átszellemült, ragyogott, szemükben a sóvárgás tüze égett, amint ide-oda hajlongtak, vagy arczra borultak térdeplő-szőnyegeiken. Aki látta ezt a vakbuzgó, teljes odaadást, nem kételkedhetett, hogy rettenetes földi hatalom rejlik azokban a megszámlálhatatlan milliókban, akiknek szivében egyetlen egy érzés lángol, a Juby-foktól Khina határáig. Ha egyetlen egy óriási vihar fölkorbácsolja ezt a tengernyi népet, ha akad köztük egy nagy vezér, egy mohamedán Napoleon: – ki tudja, nem ez a nép lesz-e a Gondviselésnek az az eszköze, amely elsöpri, megsemmisiti a rothadó, gyáva, elfajult Dél-Európát s erőteljesebb nemzedéket olt be a züllésnek indult hitvány nemzetekbe?!

Most fölálltak az arabok s mindjárt fölharsant a kürt, amiből a szerencsétlen utasok megértették, hogy az egész napi fárasztó utazás után most ismét utazni fognak egész éjjel. Belmont csalódottan sóhajtott föl, mert azt remélte hogy az üldözők utól fogják őket érni, mielőtt ezt a tábort elhagyják. De a többiek már beletörődtek sorsukba. Mindenik kapott egy-egy darab kenyeret s a hajó szakácsának legkitünőbb fogása sem izlett nekik soha oly jól, mint ez a száraz fekete kenyér, a melyre – óh fényüzések fényűzése! – még egy pohár vizet is kaptak, vizet a Nilusból. Kissé megerősödve felültek tevéikre, csak mr Stuart maradt fekve a földön és egyre félrebeszélt.

– Hé, dragomán! – kiáltotta az ezredes – mondja meg nekik, hogy mr Stuartot itt felejtik.

– Hiába mondanám, uram, – felelte Mansoor. – Azt mondják, hogy nagyon kövér s a tevéje kidőlne alatta. Ugy is meghal, azt mondják, minek vesződnének vele?

– Itt akarják hagyni? – kiáltott föl Cochrane. – Hisz akkor éhen-szomjan pusztul el! Hol az emir?… Hé! – kiáltott rá a fekete szakállas vezérre, amint meglátta, oly hangon, mint a hogy a szamár-hajtó ficzkókra szokott rárivallani.

Az emir feleletre sem méltatta, csak oda szólt az egyik őrnek, a ki erre puskája agyával oldalba döfte az öreg ezredest. Cochrane levegő után kapkodva előre bukott s félig eszméletlenül, görcsösen kapaszkodott nyergébe. Az asszonyok sirni kezdtek, a férfiak pedig fogcsikorgatva átkozódtak és szorongatták öklüket, tehetetlen dühükben. Belmont a hátulsó zsebéhez kapott a pisztolyáért s csak akkor jutott eszébe, hogy már miss Adamsnak adta. Ha ott találja, menten lelövi az emirt, amiért bizonyára rögtön fölkonczolták volna mindnyájukat.

S amint most a sivatagban haladtak szomoru, kétségbeejtő helyzetükben is csodálniok kellett a természet szépségeit. Mikor a nap eltünt, a szemhatár kékes ibolya-szinbe játszott, de most egyszerre ragyogni, világitani kezdett, gyönyörü tengerzöld szinbe ment át s végre egészen elhomályosodott. Leszállt az éj és feljöttek a csillagok. Ugyanazok a csillagok, melyek tegnap is ragyogtak, midőn a Korosko födélzeten gondtalanul csevegtek kényelmes karosszékben. És felbukott a hold is, ugyanaz a keskeny ezüst sarló, amelyet tegnap este láttak… De milyen roppant mélység tátongott tegnapi vidám, kényelmes életük és mai balsorsuk közt!

A tevék hosszú sora kisértetek módjára nesztelenül suhant tova a sivatagban. Sehol semmi hang… mig egyszerre mély, vontatott ének hangzott föl mögöttük. Az egyhangú, dallamtalan ének borzalmasan törte meg az éjszaka csöndjét, melyben minden szót tisztán meg lehetett érteni:

– Esténkint fölütjük sátrunkat a pusztában… s egy napnyival ismét közelebb vagyunk házunkhoz…

A fogságból hazatérő zsidók zsoltára volt ez, melyet mr Stuart énekelt… Vajon az eszén volt-e, vagy még mindig lázas őrjöngésében, véletlenül választotta ezt a zsoltárt?… A társaság könyes szemmel tekintgetett vissza a sötét pusztába; tudták, hogy ez a vándor valóban közel van házához… Aztán az ének lassanként elhalt és a sivatag ismét csöndes lett, mint nyári éjszakán a temető.

– Kedves öregem, – szólt Belmont az ezredeshez mély részvéttel, – remélem, nem sérült meg.

Cochrane kiegyenesedett, bár még mindig halálsápadt volt és láthatólag nehezen lélegzett.

– Köszönöm, már nincs semmi bajom. Mutassa meg, kérem, melyik ütött meg?

– Az a gazember ott, elül… A tevéje Fardet mellett megy.

– Látom… az a kis bajúszú ficzkó… kissé sötét van ugyan, de azt hiszem, mégis rá fogok ismerni. Köszönöm, Belmont.

– Azt hittem, hogy betört valamelyik bordája.

– Nem; csak a lélekzetem fulladt el.

– Ön vasból van, ezredes. Szörnyü ütés volt. Hogy tudott ily hamar magához térni?

Az ezredes a torkát köszörülte és hümmögött.

– Ugy van a dolog, kedves Belmont… bizonyos vagyok benne, hogy nem árul el… legkevésbbé a hölgyeknek… hogy megőrizzem katonás tartásomat, amire mindig sokat adtam… hm…

– Fűzőt visel? – kiáltott az ír csodálkozva.

– Nos, egy kis támasztékot – magyarázta az ezredes kitérően s aztán mindjárt a holnapi nap eshetőségiről kezdett beszélni.

A szerencsétlenek, a kik életben maradtak a kis társaságból, még sokáig álmodtak erről a borzalmas éjszakai útról a rémes sivatagban. Mert sorsuk álomnak tetszett akkor is, amelyből csak olyankor riadtak föl; mikor egymás kimerült, sápadt, megnyúlt arczába tekintettek. Nappal a forróság gyötörte őket s most éjjel dideregtek a türhetetlen hidegben. Az arabok beburkolóztak köpönyegeikbe, a szerencsétlen foglyoknak meg a foguk vaczogott, mert nem volt mibe takarózniuk. Legjobban szenvedett a kövér miss Adams. Az ügyvéd levette kabátját és a reszkető aggszűz vállaira teritette. Ott baktatott Sadie oldalán, fütyörészett, beszélgetett, hogy elhitesse a leánynyal, hogy nem fázik, de a vigsága zajosságán mindjárt meglátszott, hogy erőltetett. Lehet azonban, hogy csakugyan nem érezte a hideget oly erősen, mint a többiek, mert szivét heves, belső láng hevitette és szenvedéseit megmagyarázhatatlan boldogság enyhitette, – ugy, hogy nem tudta volna megmondani, hogy áldja vagy átkozza-e ezt a kalandot. Mig a hajón voltak, azt hitte, hogy a gyönyörü szép amerikai leány csak udvariasságból türi meg őt közelében, de most érezte, hogy valóban hasznára lehet neki s hogy Sadie minden perczben hozzáfordul, mint természetes védelmezőjéhez, de érezni kezdte egyszersmind a maga értékét is – vagyis azt, hogy csakugyan erős, megbizható férfi, a ki helyt áll magáért és másokért is, a legválságosabb időben is. Az önbizalom tüze melegitette föl a vérét: ifjú éveit elpocsékolta, mig fiatal volt s most, férfikora delén, ismét kinyilt az ifjuság virága, teljes pompájában.

– Azt hiszem, mr. Stephens, hogy ön még örül is ezen a balsorson, – szólt Sadie némi keserűséggel.

– Ezt épen nem mondhatnám, – felelte az ügyvéd, – de annyi bizonyos, hogy ön nélkül korán sem lenne ily jó kedvem.

Ez volt az első, homályos vallomás, melynek hallatára Sadie meglepetve nézett az ügyvédre.

– Oh, én! – szólt sóhajtva, némi szünet után. – Azt hiszem, hogy én rossz leány voltam teljes életemben. Mivel mindig jó dolgom volt, nem is törődtem a szerencsétlenekkel. De ez a mostani csapás nagyon lesujtott. Ha megszabadulok, jövőre sokkal jobb leszek, jobb szivü és komolyabb.

– És én is jobb leszek, – mondta az ügyvéd. – Lehet, hogy ez a baj csak a javunkra lesz. Nézze csak, mennyivel jobbak lettek már barátaink is. Ki hitte volna, például, hogy mr Stuart oly nemes és erős lélek? Nézze meg Belmontot és a feleségét, mily bátran mennek előre egymás kezét fogva, mit sem törődve a veszedelemmel. És Cochrane, a kit a gőzösön rideg, önző embernek láttunk! Mily bátor, önfeláldozó s mily önzetlenül védelmünkre kel, ha bármelyikünket bántalmazzák. Fardet is valóságos oroszlán. Azt hiszem, ez a balsors mindnyájunknak használt.

Sadie fölsóhajtott.

– Igen, ha csak jobbra is fordulna sorsunk! De ha igy tart tovább is és pár hét vagy hónap mulva a nyomoruság megöl bennünket, akkor nem tudom, mi hasznát vesszük, hogy a jellemünk megjavult. Mit tenne, ha megmenekülne mr Stephens!

Az ügyvéd habozott, de aztán a mesterségével járó ösztönök felülkerekedtek benne.

– Megfontolnám, kit lehetne vádolni e szerencsétlenségért. Talán a kirándulást rendező ügynökséget, a mely az Abuszir-sziklához küldött bennünket, – vagy az egyiptomi kormányt, amiért nem védelmezi eléggé a határt. Ez gyönyörű jogi eset. S mit tenne ön, Sadie?

Először történt, hogy ily bizalmasan, csak a nevén szólitotta a fiatal leányt, de ez sokkal komolyabb volt, semhogy észre vette volna.

– Jobb szivű leszek, – mondta sóhajtva. – Szenvedéseim emlékeért igyekezni fogok boldoggá tenni másokat.

– Hisz ön egyebet sem tett életében, mint hogy másokat boldogitott. S erről ön maga sem tehet; akaratán kivül teszi…

A sötétség fölbátoritotta és kissé nyiltabbá tette.

– Mindnyájunk közt önnek van legkevésbbé szüksége erre a kemény megpróbáltatásra.

– Látszik, mily kevéssé ismer. Én mindig nagyon önző és könnyelmü voltam.

– De ily roppant lelki szenvedésekre még sem volt szüksége. Már élt nélkülök is… De én!…

– Nos, ön, mr Stephens?…

– Én csak tengődtem… S a tespedésnél jobb a szenvedés. Én csak most kezdtem élni! mind idáig csak gép voltam. Egyoldalu ember, a ki csak kevéssel különb a halott embernél. És én csak most értettem meg ezt. Sok éven át semmi sem izgatott, egyetlen egy emberi érzés sem rázta meg szivemet. Nem volt rá időm. De ez a pár nap megtanitott rá, mily boldog lehetnék én is… megtanultam forrón reményleni irtózatosan félni, halálosan gyülölni és… nos, miért ne mondanám?… Megtudtam azt is, hogy minden érzésre képes vagyok. Életre ébredtem. Lehet, hogy a sir szélén ébredtem föl, de mégis elmondhatom, hogy éltem.

– De miért élt ily lelket ölő módon Angliában?

– Nagyravágyó voltam. S aztán el kellett tartanom anyámat és hugaimat is… Hála istennek, már itt a hajnal. Ön és a nénje mindjárt nem fognak úgy fázni.

– S ön nem fázott kabát nélkül?

– Oh, én nagyon vérmes vagyok. Ingujjban sem szoktam fázni.

Elmult a hosszu, hideg éjszaka, s a kékesfekete ég keleti alja világosodni kezdett. Majd elhalványultak a csillagok, s a vöröslő szemhatáron legyező alakban áradt szét a kelő nap fénye. Aztán fölbukott az izzó nap-tányér, s életet, világosságot és meleget hozott a kietlen sivatagba. A dervisek vigan beszélgetni kezdtek; az elgémberedett foglyok is fölmelegedtek lassankint és mohón ették a reggelire kapott kenyeret. Rövid pihenőt tartottak s ekkor mindenikük kapott egy-egy pohár vizet is.

– Beszélhetek önnel, Cochrane ezredes? – kérdezte a dragomán félénken.

– Nem; nem beszélhet, – mordúlt rá az ezredes.

– De nagyon fontos mondani valóm van… mindnyájunk szabadulása attól függhet.

Az ezredes harapdálta vonagló ajkait és dühösen pödörte bajuszát.

– Nos, mi az? – kérdezte végre.

– Önnek biznia kell bennem, mert rám nézve is ép oly fontos, mint önre, hogy visszakerüljek Egyiptomba. Egyfelől a hazám, a feleségem és a gyermekeim, másfelől az örökös rabszolgaság… Önnek tehát nem szabad kételkednie.

– Nos, mit akar hát?

– Az a szerecsen, a ki önnel beszélt… tudja, a ki Hicks pasával harczolt… ma éjjel hozzám jött. Azt mondta, hogy sem ő nem érti meg önt, sem ön őt… Ezért jött hozzám.

– És mit mondott?

– Hogy nyolczan vannak egyiptomi katonák a dervisek közt; hat fekete és két fellah. Azt is mondta, hogy ön igérje meg, hogy jó jutalmat kapnak, ha sikerül önöket megszabaditaniuk.

– A jutalmat megkapják.

– Száz egyiptomi fontot kér mindenik.

– Megkapják.

– Én is biztosra igértem nekik, hogy megkapják.

– S mi a tervük?

– Egyelőre semmi, hanem mindig önök mellett fognak lovagolni, s ha bármi történik, ami lehetővé teszi a szökést, rögtön megragadják az alkalmat.

– Menjen vissza hozzájuk s mondja meg nekik, hogy mindegyik kétszáz fontot kap, ha segitenek rajtunk. Nem gondolja, hogy megvesztegethetnénk néhány arabot is?

Mansoor a fejét rázta.

– Ez nagyon veszedelmes kisérlet. Ha meghiusulna, rögtön kardra hánynának bennünket. De most visszamegyek hozzájuk, elmondom nekik az ön igéretét.

A két vezér csak fél óráig akart pihenni, de a podgyászos tevék, melyeken a foglyok ültek, oly fáradtak voltak, hogy egyelőre mozdulni sem birtak; még a fejüket is lefektették a földre, ez pedig a végső kimerülés jele. A két vezér fejcsóválva nézte a szegény állatokat, majd az öregebbik szilajon végigmérte a foglyokat, s pár szót mondott Mansoornak, amire ennek az arcza kissé fakóbb lett.

– Az emir azt mondja, – tolmácsolta Mansoor, – hogy ha nem térnek át a mohamedán vallásra, nem érdemes agyon fárasztani a podgyászos tevéket önök miatt. Ezért egyszersmindenkorra azt kérdezteti, akarnak-e fölesküdni a koránra?

Majd, mintha még mindig az emir szavait tolmácsolná, így folytatta:

– Tanácslom, hogy térjenek át, mert különben mindnyájunkat megölet.

A foglyok kétségbeesve néztek össze, a két emir pedig egyre az arczukat vizsgálta.

– Én szivesebben halok meg itt, – mondta Cochrane, – semhogy Khartumban rabszolga legyek.

– Mit gondolsz, Nóra? – kérdezte Belmont.

– Ha együtt halunk meg, John, azt hiszem, nem fogok félni.

– Ostobaság, hogy azért haljak meg, amiben soha sem hittem! – kiáltott föl a franczia. – De hazám becsülete nem engedi, hogy ily gyáva módra lábbal tiporjam a vallásomat.

Büszkén kiegyenesedett és sebesült öklével nagyot ütött a mellére:

– Keresztény vagyok, és az maradok! – kiáltott föl, mit sem törődve azzal, hogy hazugság minden szava.

– Mit felel ön, mr Stephens? – kérdezte a dragomán, rábeszélő hangon. – Ha csak egyikük is áttérne, mindjárt jobb kedvük lenne ezeknek az ördögöknek. Könyörgöm: tegye meg, mindnyájuk kedviért.

– Nem tehetem, – viszonzá az ügyvéd nyugodtan.

– Nos, akkor ön, miss Sadie? Vagy ön, miss Adams? Csak épen ki kell mondaniuk és mentve lesznek.

– Oh, néném, megtehetjük–e? – siránkozott a megrémült leány. – Hát oly nagy bün lenne, ha...

Az aggszűz átölelte hugát.

– Nem, nem, édes kis Sadie, – súgta halkan. – Légy most erős! Később halálra meggyűlölnéd magadat a gyöngeség miatt. Végy példát rólam, én majd támogatlak, s imádkozzál, ha érzed, hogy fogytán az erőd. Ne feledd el, hogy az öreg Eliza néni mindig itt van melletted.

Az élvezetet hajhászó, porba sujtott, rongyos társaság igazán hősies volt e pillanatban. Mind szembe néztek a halállal, s minél közelebbről látták, annál kevésbbé féltek tőle. Inkább bizonyos kiváncsiság kerekedett fölül bennük, az az ideges izgatottság, amelylyel fogat huzatni megyünk. A dragomán kétségbeesetten vállat vont, mintha mondaná, hogy már belefáradt a sikertelen kisérletbe. Abderrahman odaszólt az egyik szerecsennek, aki legott elfutott.

– Minek az olló? – kérdezte az ezredes, aki megértette ezt az egy szót az emir beszédjéből.

– A nőket akarja megkinozni, – mondta Mansoor, az előbbi tehetetlen taglejtéssel.

Hideg verejték gyöngyözött mindnyájuk homlokán. Lélektelenül, megdermedve bámultak egymásra. A halál, az egyszerű gyors halál gondolata egész más volt, mint a rettenetes kinzás fogalma. Önmagáért senki sem reszketett, de társáért mindegyiknek vérzett a szive. A nők halálra váltan hallgattak, de a férfiak izgatottan tanácskoztak.

– Önnél a pisztoly, miss Adams – szólt Belmont, – adja ide. Nem akarjuk, hogy tovább kinozzanak bennünket.

– Igérjen nekik pénzt, Mansoor! vagy bármi mást! – kiáltott föl Stephens. – Mondja nekik, hogy inkább mohamedán leszek, csak ne bántsák az asszonyokat.

– Várjon még egy kicsit, Stephens – mondta az ezredes. – Ne veszitsük el a fejünket; azt hiszem, találtam egy kibuvót. Hallgasson ide, dragomán. Mondja meg annak a vén, pokolbeli sátánnak, hogy mi semmit sem tudunk az ő vallásukról. Lehet, hogy az az igaz vallás: de mi meg akarunk győződni erről. Tanitson tehát bennünket és mi szivesen meghallgatjuk. Ezt mondja meg neki, de hizelgően és udvariasan.

A dragomán mély hajlongások közt tolmácsolta a két emirnek, hogy a keresztények már haboznak és csak tanitani kellene őket, hogy végkép meg is győződjenek Allah vallásának isteni eredetéről. A két vezér gyanakvóan nézett rájuk; majd Abderrahman pár rövid szót mondott a dragománnak s odább ment a baggarával. Mindjárt aztán fölharsant a kürtszó, annak jeléül, hogy indulnak.

– Az emir azt határozta, – magyarázta Mansoor a foglyok közé vegyülve, – hogy délben a kutakhoz érünk, ott megpihenünk s akkor a mollah, aki igen jó és okos ember, egy órai oktatást ad önöknek s választásuktól függ, hogy tovább viszi-e önöket Khartumba, vagy megöleti. Ez az utolsó szava.

– Váltságdijjal nem érik be?

– Kad Ibrahim beérné avval is, de Abderrahman kegyetlen, rettenetes ember. Tanácslom, tegyék meg, amint kiván.

– Azt, amit ön már megtett, úgy-e? Pedig ön is keresztény.

Mansoor elpirult, már amennyire sötét arczbőre engedte.

– Tegnap reggel még az voltam. S lehet, hogy holnap reggel ismét az leszek. Hiven szolgálok az Urnak, amig tehetem; de most már csak halálom árán tehetném, azzal persze nem használnék senkinek.

Előre lovagolt az őrök közé, teljesen szabadon és látszott, hogy áttérésével a muzulmán hitre aránylag sokkal jobb sorsot vett magának, mint a többi foglyoké volt.

Ezek hát néhány órai haladékot nyertek, noha a halál sötét árnyéka még mindig a fejük fölött libegett. Ez ugyan nem sokkal volt több a semminél, de a fáradt, megkinzott foglyok e pár órai haladéknak is örvendtek.

VII.

A sivatag oly egyhangú és egyforma volt, hogy úgy látszott, mintha ma is csak ott járnának, ahonnan tegnap este elindultak. A nap még nem szállt magasra és nem sütött égetően, de a hosszú karaván mégis lassabban haladt, mint tegnap, mert a tevék fáradtak voltak. Az őrszemek most is mértföldnyire előttük jártak, s minden halmon megállva figyelmesen kémlelték a vidéket.

– Mit gondol, Belmont, mennyire lehetünk a Nilustól? – kérdezte Cochrane, aki egyre visszatekintgetett.

– Jó ötven mérföldnyire.

– Nem, még nem lehetünk annyira, – felelte az ezredes. – Alig megyünk 15-16 órája, s a teve óránkint csak harmadfél mérföldet tesz meg. Ez körülbelül negyven mérföld, de azért félek, hogy a segitség már nem érhet utól. Azt hiszem, nem sokat nyertünk a halasztással, s akár mindjárt is meghalhatunk.

– Ne szóljunk még a halálról, – mondta Belmont. – Délig még sok időnk van és Hamilton, a Camel Corps parancsnoka, igen derék fiu. Ha elindultak, förgeteg módjára jönnek utánunk, s nekik teherhordó tevéik sem lesznek, tehát gyorsabban jöhetnek.

– Ám játszszuk végig a játékot, – mondta az ezredes, – bár én nem sokat remélek. De az asszonyoknak ne mutassuk csüggedtségünket. Tippy Tilly, úgy látszik, beváltja a szavát. Amott látom az öt szerecsennel és a két felahhal; mindig együtt vannak és közel hozzánk; de nem tudom, hogyan akarnak rajtunk segiteni.

– Visszavettem pisztolyomat miss Adamstól, – sugta az ir. – Ha az asszonyokhoz mernek nyulni, lelövöm mind a hármat; mi aztán könnyebben halhatunk meg.

– Jól van, barátom! – mondta az ezredes; aztán mind a ketten elhallgattak.

Némák voltak a többiek is. Valami álomszerü zsibbadtság szállta meg őket, a természet altatószere, mely akkor kezd hatni, ha a nagy válságokban tulfeszültek az idegeink. Barátjaikra és múltjukra gondoltak, arra a múltra, amely most már mint bevégzett egész lebegett szemeik előtt; tisztán látták s érezték egyszersmind, hogy immár vége és hogy már semmit sem tehetnek hozzá. Sorsuk szomorúságát valami megmagyarázhatatlan édes érzés enyhitette: a végső leszámolás nyugodt vidámsága lopózott a sziveikbe.

– Ez a vidék félelmetesen szép – dörmögte az ezredes. – Mindig igazi, szürke, londoni ködben szerettem volna meghalni, itt pedig tiszta és száraz a levegő, mint a kristály.

– Én meg álmomban szerettem volna meghalni – sóhajtott Sadie. – Mily szép lehet a másvilágon ébredni föl!

Vallásos nagynénje rosszalóan csóválta a fejét.

– Szörnyű lenne – mondta – készületlenül jelenni meg a teremtő itélőszéke előtt.

– Legborzasztóbb egyedül menni a halálba, – szólt mrs Belmont. – Ha azokkal együtt halunk meg, akiket szeretünk, csupán csak más hazába költözünk és ez nem fáj.

– Mi legalább együtt indulhatunk a nagy útra – mondta Belmont megnyugodva. – Mindnyájan együtt megyünk oda, ahol Brown, Headingly és Stuart már várnak bennünket.

A franczia vállat vont, mert nem hitt a másvilágban, de mégis irigyelte a két katholikust, hogy ily bizalommal néznek szembe a halállal. Nevetett magában, ha arra gondolt, hogy mit mondanának párisi barátai, ha megtudnák, hogy életét adta a keresztény hitért.

A barna, kavicsos pusztaságban már régóta kisérte őket egy északról délnek huzódó, hosszú, sárga csik. Futó-homok volt, alig pár száz lépés széles s a foglyok csodálkozva látták, hogy az arabok megdöbbenve mutogatják egymásnak s mikor a széléhez értek, megálltak, mint valami átgázolhatatlan folyónál. Abderrahman emir belehajtotta tevéjét, de a szegény állat néhány lépés után reszketve megállt és semmi áron nem akart tovább menni. A két főnök rövid ideig tanácskozott s aztán a karaván észak felé indult, balkézről hagyván a homokszalagot.

– Mi ez? – kérdezte Belmont a dragomántól. – Miért nem előre megyünk?

– Ez a futó homok, – magyarázta Mansoor. – Néha a szél roppant területeket behord vele, s másnap aztán ismét úgy eltakaritja, hogy egy szem sem marad belőle. Az arabok sokszor ötven-hatvan mértföldnyi vargabetüt is csinálnak, hogy kikerüljék, mert a teve könnyen eltörheti benne a lábát.

– Hát ez mekkora területen lehet?

– Azt senki sem tudja megmondani.

– Nos, Cochrane, – mondta Belmont: – ez ismét nekünk kedvez. Minél tovább tart azt útunk, annál valószinübb, hogy az üldözők pihent tevéi utólérnek bennünket.

És századszor is visszanézett, de sehol sem látott semmit a nagy, sötétbarna, végtelen sivatagban.

Nemsokára eltünt útjukból az akadály is. A homoksáv lassankint oly sekélyre apadt, mintha csak vékony por-réteg lett volna; de, noha itt már oly keskeny volt, hogy könnyen át lehetett volna ugrani, az arabok mégis inkább még néhány száz lépést kerültek, semhogy megkoczkáztassák az átkelést.

De mikor megint a kemény, köves talajra értek, oly gyors ügetésre nógatták fáradt tevéiket, hogy a szegény foglyok alig birtak megülni a nyeregben. A derekuk és a hátuk oly rettenetesen fájt, hogy majdnem elájultak.

– Nem birom tovább, Sadie! – lihegett miss Adams. – Mindjárt leesem!

– Nem, édes néni, nem!… kitörné kezét-lábát… Csak még egy kicsit… Talán nemsokára megállunk.

– Düljön egészen hátra s a hátulsó nyeregkápába kapaszkodjék, – mondta az ezredes.

S egyuttal levette kalapjáról a fehér kendőt, melynek a két végét összekötötte.

– Tegye bele a lábát, – szólt; – ez jó lesz kengyelnek, majd a nyergéhez kötöm.

Ez a kengyel jól bevált és Stephens ugyanigy könnyitett Sadien. De e pillanatban az egyik podgyászos teve nagy zuhanással összerogyott, néhányat rugott és föl sem kelt többé. Erre a karaván meglassitotta futását, mert az arabok féltek, hogy még több tevéjük is elpusztul.

– Az is futóhomok ott? – kérdezte az ezredes.

– Nem; az fehér sáv, a homok pedig sárga, – szólt Belmont. – Hé, dragomán! mi az ott előttünk?

A dragomán arra nézett és a fejét rázta.

– Nem tudom, uram, – felelte. – Ilyet még sohasem láttam.

Éjszakról délnek fehér sáv szelte keresztül a sivatagot, mintha oltott mésszel öntötték volna le. Nem volt nagyon széles, de a meddig a szem látott, mindenütt követni lehetett az irányát. Tippy Tilly mondott valamit a dragománnak.

– A nagy karaván-ut az, – magyarázta most Mansoor.

– S miért oly fehér?

– A csontoktól.

Hihetetlennek tetszett, s mégis igaz volt, mert amint odaértek, meggyőződhettek, hogy a kitaposott ut szélét porladó csontok boritják, s azoktól fehér. Nagy, hosszukás teve-koponyák hevertek mindenütt, s a fehér, málladozó bordák végtelen sorban feküdtek egymás mellett, hogy a kanyargó ut olyan volt, mint valami hosszu kigyó csontváza. Ezer meg ezer év óta ez volt a sivatag országutja, s a számtalan karaván minden elhullott állatának csontjai ott fehérlettek rajta. Nem csoda hát, hogy most alig lehetett járni a csontoktól.

– Alighanem ez az az ut, amelyről beszéltem, – mondta Stephens. – A Baedecker azt irja, hogy a dervisek zendülése óta nem járnak rajta, de régebben ez volt a forgalmi ut Dar-Fur és Alsó-Egyiptom közt.

A foglyok közömbösen bámultak a borzalmas temetőre, mert a saját nyomoruságuk egészen elfoglalta őket. A karaván most délnek fordult, követve a rémes ut irányát, mely illett ahhoz a sorshoz, amely a foglyokat várta.

A döntő pillanat közeledtével az ezredes, csakis az asszonyok miatt, leküzdötte utálatát és megvetését, s a hitehagyott dragománhoz fordult tanácsért. – Ez a ficzkó gyáva gazember, – gondolta magában, – de ismeri az arabok természetét, s amióta áttért, közelebb férkőzött a dervisekhez, s talán bizalmas beszélgetésüket is megleste.

– Maga ismeri ezt a bitang népet, mert egy huron pendül vele, – szólt mogorván. – Mi még huszonnégy órai halasztást szeretnénk nyerni, mert aztán már mindegy; a segitség ugy sem érhetne utól. De hogyan nyerhetjük meg még ezt az egy napot?

– Csak egy módja van, – felelte a dragomán. – Ha mindnyájan áttérnek, élve jutnak Khartumba; de ha nem, a legközelebbi pihenőn végeznek önökkel.

Az ezredes arczát elöntötte a harag vörössége. Hallgatott pár perczig, mig a mérge kissé csillapult s csak aztán szólt:

– Ezt ne mondja még egyszer. Némely dolog lehetséges, némely dolog nem. Ez lehetetlen.

– Hát csak szinleljék, hogy…

– Elég! – rivalt rá az ezredes.

Mansoor vállat vont.

– Miért kérdez hát, ha megharagszik a feleleten? Ha nem akarja megtenni, amit tanácsolok, próbáljon valami mást. De ne mondják legalább, hogy nem iparkodtam megmenteni önöket.

– No, nem haragszom, – mondta az ezredes pár percz mulva barátságosabban; – de annyira még sem alázhatjuk meg magunkat…. Ön talán azt mondhatná a molláhnak; hogy már nem idegenkedünk az áttérés gondolatától. Aztán, ha közénk jön tanitani, figyelmesen, érdeklődve hallgatjuk, s megkérjük, hogy tanitson még tovább is. Evvel talán kihuzzuk az időt holnapig… Mit gondol?

– Ahogy önöknek tetszik, – felelte Mansoor. – Ha kivánja, akár mindjárt is beszélhetek a molláhval. Azon a barna tevén ül, előttünk: az a kövér, alacsony őszes arab. Már sok hitetlent téritett az igaz hitre, s mivel büszke erre, bizonyosan örülni fog, ha önökből is muzulmánokat csinálhat.

– Mondja meg hát neki, hogy szeretnők hallani a tanitását. Jó, hogy nincs itt mr Stuart, mert ő tán tiltakoznék. Menjen hát a molláhhoz Mansoor: s ha jól végzi a dolgát, nem bánom, elfelejtjük a multat. De várjon csak… hát Tippy Tilly nem szólt azóta semmit?

– Nem, uram. Mindig együtt van czimboráival, de még nem tudja, hogyan segithet.

– Azt már én sem tudom… Egyelőre menjen a molláhhoz, addig én beszélek a többiekkel.

A foglyok mind helyeselték az ezredes tervét, csak miss Adams ellenkezett; ő még csak szinlelni sem akarta, hogy a mohamedán hit érdekli. Hosszas rábeszélésre mégis megigért annyit, hogy nem szól bele semmibe, amit társai tesznek vagy mondanak.

– De ki fog vitatkozni a pappal? – kérdezte a franczia. – Igen fontos, hogy természetes szine legyen a dolognak; mert ha észre veszi, hogy csak időt akarunk nyerni, szóba sem áll velünk.

– Azt hiszem, legjobb, ha Cochrane beszél vele, – mondta Belmont; – ugy is az egész terv az övé.

– Bocsánat! – szól a franczia élénken, – nem akarom megsérteni ezredes barátomat, de attól félek, hogy minden dugába dől, ha ő beszél.

– Azt hiszi? – kérdezte az ezredes sértődve.

– Ugy van; mert ön, mint valamennyi angol, nem tud megalkudni a nézeteivel s a mollah legott keresztül látna a szitán. Minden angol ilyen és…

– Kérem, csak ne politizáljunk, – vágott közbe Belmont idegesen.

– Eszem ágába sem jut! De hogy tudná az ezredes elhitetni a molláhval, hogy a mohamedán hit érdekli, mikor semmit sem tud róla? Különben azt tartom, csak hizeleghet az ezredesnek, hogy nem hiszem őt képesnek a szinlelésre.

Az ezredes félig bután nézett a francziára, mintha nem tudná, hogy bókot vagy gorombaságot mondott-e.

– Hát beszéljen ön a pappal – mondta végre. – Én csak örülök, ha megszabadulok ettől a tehertől.

– Ugy hiszem, hogy én is termettem rá legjobban, – viszonzá Fardet ur. – Engem minden vallás érdekel s ha fölvilágositást kérek tőle, azt igazán óhajtom is, tehát természetesebb hangon beszélhetek vele.

– Én is legjobbnak tartom, ha Fardet úr lesz a szószólónk – mondta mrs Belmont határozottan s ebben is maradtak.

A nap már jól fönt járt az égen s a foglyok ismét nagyon szomjasak lettek a tikkasztó hőségben. Sadie hirtelen ideg-görcsöket kapott; kiabálni kezdett, görcsösen kaczagott, az arcza eltorzult és társai majd hogy meg nem őrültek láttára. Az egyik oldalon nagynénje, a másikon Stephens fogták, csititgatták, de jó időbe került, mig a fiatal leány lecsillapult. Akkor álomszerü ájulásba esett s tartani kellett, hogy le ne bukjék nyergéből.

Még mindig a csonthalmok közt jártak, a régi karaván-uton, de a halálra fáradt tevék már nagyon lassan czammogtak és minduntalan meg kellett rántani a kantárjukat, hogy le ne feküdjenek. A két emir gyakran megfordult és bosszusan rázta a fejét. Legfáradtabb volt az a teve, melyen az egyik sebesült szudáni katona volt; sántitott és minduntalan megállt. Kad Ibrahim fölemelte Remington puskáját és fejbe lőtte a tevét. A szudáni előre bukott magas nyergéből a földre s bamba arczczal, nehezen kászolódott föl; de ugyanekkor egy baggara leugrott tevéjéről és kivont karddal feléje rohant.

– Ne nézzenek oda! – kiáltotta Belmont a hölgyeknek.

Mindnyájan elfordultak… csak a tevék ügetésének zaja hallatszott s pár perczczel később az előbbi baggara sietett el mellettük. Kardját tevéje szőréhez fente s kajánul vigyorgott a foglyokra. De ezek már érzéketlenek voltak a borzalom iránt; ez a gonosz vigyorgás, mely máskor megfagyasztotta volna a vért ereikben, most csak a harag és utálat érzését keltette bennük.

Az út, amerre mentek, eléggé érdekes volt. Itt-ott régi épületek romjai meredeztek a levegőbe; hogy mely korból valók, nehéz lett volna meghatározni, de az bizonyos volt, hogy őrházak, katonai telepek voltak, melyek hajdanta is védték ezt a vidéket a sivatag garázda gyermekei ellen. Egy kis dombtetőn vörös gránit-oszlop romjai emelkedtek s az egyiptomi Nap-isten (Ammon-rá) szárnyas képe alatt ott látták II. Ramzesz hieroglifáját is. Még három ezer év után is lépten-nyomon a nagy hóditó nyomára lehet bukkanni.

– Egyszer már itt hagyták névjegyüket az egyiptomiak, – mondta Belmont – miért ne tehetnék meg mostan is?

A többiek mosolyogni igyekeztek, mert a jel uj reményt ébresztett bennük; még nem voltak kivül Egyiptom hatalmának körén.

Most hirtelen változott a tájék. Jobbra-balra zöld foltok tünedeztek föl az apró völgyekben, ami annak a jele volt, hogy a viz nem lehet mélyen a föld szinétől. Majd az ut hirtelen kanyarodással egy medencze-alaku völgybe torkollott, melyen friss pázsit és üde pálmacsoport zöldelt. Rézbe foglalt smaragdhoz hasonlitott ez a völgy, s vizet, árnyékot, mindent kinált, amire az elfáradt utas csak vágyhatott. Még Sadie is föléledt e kép láttára, az eltikkadt tevék pedig gyorsabban lépkedtek s nyakukat előre nyujtva kéjjel szipákoltak. Ugy tetszett a kopár sivatagban elgyötört foglyoknak, hogy soha életükben nem láttak szebbet ennél az oázisnál – szinte még a fenyegető halálról is megfeledkeztek.

A kutak a völgy közepén voltak; hét nagyobb és két kisebb, sekély, lapos-fenekü gödör. Tevék és emberek mohón itták a barnás, tőzegszinü vizet, noha erősen nátron izü volt. Aztán a tevéket kipányvázták, az arabok leteritették gyékényeiket a fák árnyékában, s kiadták a foglyoknak a datolyát és kenyeret. Miután a mollah csak este felé szándékozott a téritést megkezdeni, a kis társaság egyelőre magára maradt és szintén leheveredett a fák alá. A nagy, zöld levelek rejtélyesen suttogtak fölöttük, hallották az arabok halk morajló beszélgetését, a tevék kérődzését, s lassankint ugy elbágyadtak, hogy édes álom szállt a szemükre. Mindegyik azt képzelte, hogy otthon van… az egyik Irország gyönyörü völgyeiben, a másik bostoni szalonjában, a harmadik a londoni Army és Navy Club olvasótermében, a negyedik a zajos Párisban… s mialatt elkinzott lelkük visszavándorolt az emlékezet utjain, megsanyargatott testük eszméletlenül hevert a lybiai sivatag oázisának pálmafái alatt.

VIII.

Cochrane ezredes arra ébredt föl, hogy valaki erősen rázza. Amint föltekintett Tippy Tilly szorongó arcza hajolt fölébe. A szerecsen ajkára tette az ujját és villogó szemei folyton aggódva, kémlelődve jártak körül.

– Feküdjék nyugodtan! suttogta. – Ne mozduljon. Majd én is ide fekszem ön mellé, hogy a többiek meg ne lássanak. Megérti, amit mondok?

– Meg, ha lassan beszél.

– Nagyon jó lesz. – Én nem igen bizom abban a Mansoorban. Jobb szeretek az urral beszélni.

– Mi mondani valója van?

– Megvártam, mig mind elaludtak; most egy óra mulva lesz az estéli imádság. Először is itt van egy pisztoly, hogy legyen fegyver. – Régi, rozsdás egy-csövü pisztoly volt, de az ezredes látta rajt a kapszlit a kakas alatt s ebből tudta, hogy meg van töltve. Hirtelen bedugta a kabátja zsebébe.

– Köszönöm, – mondta. – Ne beszéljen oly gyorsan, hogy megérthessem.

– Nyolczan vagyunk, akik Egyiptomba akarunk menni. Önök közt pedig négy férfi van. Egyikünk, Mehemed Ali, összepányvázott tizenkét tevét; ezek a leggyorsabbak, azt a kettőt kivéve, melyeken az emirek lovagolnak. Igaz, hogy vannak őrök is kiállitva, de úgy szét vannak szórva, hogy nincs mit félnünk tőlük. A tizenkét teve itt van közelünkben – amott az akáczfák mögött. Ha fölkaphatunk rájuk, nem igen sokan fognak utólérni bennünket; de üldözőink számára van elég golyó a puskáinkban. A viztömlők tele vannak s holnap éjszakára már ismét a Nilus partján lehetünk.

Az ezredes ugyan nem értette meg a szerecsen minden szavát, de annyit mégis megértett, a mennyi elég volt, hogy valamicskét reméljen. Az utolsó szörnyü nap nagyon megviselte: arcza beesett, a haja pedig rohamosan őszült; azt lehetett volna mondani, hogy apja lett önmagának, annak a fiatalos arczú, egyenes tartású katonának, a ki oly délczegen sétálgatott a Korosko födélzetén.

– Ez kitünő gondolat – mondta. – De hát a három asszony?

A szerecsen vállat vont.

– Ejhaj, – kiáltott föl. – Az egyik már úgy is öreg; aztán meg Egyiptomban elég szép asszony van, csak oda érjünk. Ezeknek aligha esik bajuk; majd csinálnak nekik helyet a khalifa háremében.

– Ez ostoba beszéd! – szólt az ezredes szigoruan. – Vagy elvisszük az asszonyokat is vagy magunk sem szökünk.

– Azt hiszem, hogy inkább ön beszél ostobaságot, – viszonzá a szerecsen mérgesen. – Hogy kivánhat tőlem és társaimtól olyat, a mi ugy sem sikerülhet? Esztendők óta vártunk erre a kedvező alkalomra, s most, hogy itt van, ön azt kivánja, hogy elmulasszuk az asszonyok miatt!

– Mit igértem önöknek, ha visszajutunk Egyiptomba? – kérdezte Cochrane.

– Kétszáz egyiptomi fontot fejenkint, és fölvételünket az egyiptomi hadseregbe.

– Nagyon jól van. Tehát háromszáz fontot kapnak fejenkint, ha oly tervet eszelnek ki, a melynek segitségével az asszonyokat is magunkkal vihetjük.

Tippy Tilly zavartan vakargatta a gyapjas haját.

– Az igaz, hogy valami ürügygyel még ide hozhatnánk három gyorslábu tevét… amott az őrtüznél van is három… de hogy ültessük föl rájuk az asszonyokat?… S ha felültettük is, bizonyára lefognak esni, mihelyt a tevék vágtatni kezdenek. Attól félek, hogy még önök, férfiak is lefognak esni, mert nem könnyü ám megülni a vágtató tevét; de az asszonyokról szó sem lehet. Nem, nem! az asszonyokat itt kell hagynunk, s ha önök nem akarják, akkor mi magunk szökünk meg önök nélkül.

– Ahogy tetszik. Most pedig takarodjék! – mondta az ezredes hirtelen, s lefeküdt, mintha ismét aludni akarna. Tudta, hogy a keletiekkel legjobban a határozott, kevés beszédü ember boldogulhat.

A szerecsen vissza somfordált a czimboráihoz és hosszasan tanácskozott Mehemed Alival, a ki a tevéket őrizte. A háromszáz font fejenkint nagyon erős argumentum lehetett, mert Tippy Tilly a tanácskozás után ismét oda mászott az ezredeshez.

– Mehemed Ali beleegyezett, – mondta. – Már el is ment, hogy elhozza a három tevét. De ez őrültség és bizonyos, hogy halál lesz a vége. Most jöjjön velem; keltsük fel a nőket s a többieket is.

Az ezredes fölrázta a társait s elsuttogta nekik, mi van készülőben. Belmont és Fardet készek voltak minden koczkázatra. Stephens, aki a biztos haláltól nem igen félt, megrettent e szörnyű kisérlet veszedelmeitől és egész testében remegett. Majd elővette a Baedeckert s annak üres lapjára kezdte irni a végrendeletét, de a keze úgy remegett, hogy az irása olvashatatlan volt.

Cochrane ezredes és Tippy Tilly együtt másztak oda az akáczfák alá, ahol a nők aludtak. Sadie meg a nagynénje egymást átölelve feküdtek s a leány feje ott nyugodott nagynénje keblén. Mrs Belmont ébren volt s legott beleegyezett a tervbe.

– De engem hagyjanak itt, – szólt miss Adams komolyan. – Én már úgyis oly öreg vagyok, hogy mindegy.

– Nem, nem, Eliza néni! Nélküled én sem megyek! Erre ne is gondolj! – zokogott Sadie. – Velünk kell jönnöd neked is, vagy mind a ketten itt maradunk.

– Rajta, rajta, asszonyom, – szólt az ezredes hevesen; – nincs időnk a siránkozásra. Mindnyájunk élete öntől függ, mert semmi esetre sem hagyhatjuk itt önt.

– De le fogok esni.

– Majd odakötjük. Bár meg volna a nyakkendőm is, mit a szegény mr Stuartnak kölcsönöztem! Nos, Tippy, azt hiszem, ideje, hogy induljunk.

De a szerecsen kétségbeesve bámult a sivatagba s aztán káromkodva sarkon fordult.

– Tessék!! – szólt dühösen. – Ez a vége a sok ostoba fecsegésnek. Most már vége a szabadulásnak!

– Hirtelen féltuczat tevés ember jelent meg a völgyet szegélyző magaslatokon, s alakjuk sötéten rajzolódott le a verőfényes kék ég hátterén. Sietve jöttek és kiabálva forgatták puskájukat fejük fölött. A kürt legott fölharsant s az egész tábor olyan volt, mint a megzavart méhkas. Az ezredes visszaszaladt társaihoz, a szerecsen pedig a tevékhez. Stephens nagyon megkönnyebbült, Belmont végkép elcsüggedt, monsieur Fardet pedig káromkodva, dühösen rázta sebesült öklét.

– Átkozott kutyák! – orditotta. – Hát már sohasem lesz vége? Sohasem szabadulunk meg ezektől az átkozott dervisektől?

– Oh, hát aztán csakugyan dervisek ezek? – szólt az ezredes epésen. – E szerint mégis vannak dervisek? Pedig azt hittem, hogy az angol kormány csak az ujjából szopta őket.

A szegény foglyok idegeit elnyűtte a sok szenvedés. E pár szó olyan volt, mint a puskaporos hordóba vetett csóva; a franczia hörögve neki ugrott az ezredesnek s mielőtt Belmont meg Stephens közbeléphettek, már fojtogatta is.

– Ha nem kimélném ősz fejét!… – kiáltotta fogcsikorgatva.

– Arczátlan szemtelenség! – hörögte az ezredes.

– Ha meg kell halnunk, – mondta Belmont méltósággal – úgy haljunk meg, mint urak s ne mint utczagyerekek.

– Én csak azt mondtam, hogy örülök, hogy Fardet úr okult a maga tapasztalásán, – gunyolódott az ezredes.

– Elég, Cochrane! – csititotta őt az ir – minek ingerli még jobban?

– Szavamra, Belmont, ön megfeledkezik magáról! Nem tűröm, hogy ily hangon beszéljenek velem.

– Akkor ön is változtassa meg a hangját.

– Uraim, uraim! itt vannak a hölgyek! – kiáltott föl Stephens, mire a mérges, elcsigázott férfiak magukba fojtották indulataikat, s némán jártak föl s alá, a bajuszukat pödörgetve. A harag azonban nagyon ragadós, és maga Stephens is, felbőszülve társai mérgén, dühös pillantásokat vetett rájuk. Most voltak sorsuk legválságosabb pillanatában, fölöttük libegett a halál, s mégis egész valójuk fölzúdúlt, forrott e csekély bántalom miatt, amely szóra sem volt érdemes.

De figyelmüket csakhamar a két emir viselkedése vonta magára. Komolyan meghallgatták az őrszemek jelentését, s aztán tanácskozni kezdtek; az öreg főnök nyugodtan és mozdulatlanul állott, mint a szobor, de a fiatalabbik nyugtalan volt s egyszer-kétszer idegesen végigsimitotta a szakállát.

– Azt hiszem, nyomunkban vannak az üldözők – szólt Belmont. – A dervisek izgatottak és nyugtalanok.

– Csakugyan, mintha bántaná őket valami.

- Mi történhetett?… Mansoor jöjjön ide! Mi a baj?

A dragomán futva jött oda s arcza reménytől sugárzott.

– Láttak valamit, amitől megijedhettek. Talán a segitség közeledik. Az a parancs, hogy mihelyt besötétedik, azonnal indulunk. Önök pedig készüljenek, mert már jön a mollah.

A muzulmán pap valóban közeledett és jóakaratuan mosolygott leendő uj hiveire. Félszemű ember volt, ritkás, őszbe csavarodó szakállal és kövér arczának sok ráncza és barázdája mutatta, hogy valamikor még kövérebb lehetett. Zöld turbánt viselt annak jeléül, hogy megjárta Mekkát. Egyik kezében ima-szőnyegét, másikban a pergamentre irt koránt hozta s miután letelepedett szőnyegére, intett a foglyoknak, hogy csoportosuljanak körülötte. Aztán magyarázni kezdte hite tanitásait s közben fürkésző szemekkel vizsgálta a foglyokat. Ezek figyelmesen hallgatták s amint Mansoor egyik mondatát a másik után leforditotta, helyeslően bólogattak. A mollah ezen persze nagyon megörült s egyre barátságosabb, bőbeszédübb lett.

– Mert miért halnátok meg hitetlen kutyánként báránykáim, – szónokolt a mollah – mikor csak azt kivánjuk tőletek, hogy higyjetek a mindenható Allahban és az ő prófétájában? Allah velünk van és mi vagyunk az ő választott népe, hisz mindjárt kezdettől fogva mienk volt a győzelem, ámbár csak bottal harczoltunk a törökök puskái és kardjai ellen. Elfoglaltuk El-Obeidet és Khartumot, tönkre vertük Hicks pasa seregét és megöltük Gordont. Szóval mindenkit legyőztünk, a ki csak ellenünk támadt. Ki mondhatja hát, hogy Allah áldása nincs velünk?

Az ezredes a mollah hosszu szónoklata alatt lopva vizsgálódott és észre vette, hogy az arabok puskáikat tisztogatják, és töltéseiket számlálgatják, szóval készülődnek. A két emir még mindig tanácskozott s az őrjárat vezetője többször Egyiptom felé mutatott, mig velük beszélt. Ugy látszott hogy az üldözők már nyomukban vannak s ha sikerül még néhány órai haladékot nyerniük, esetleg megmenekülhetnek. A dervisek tevéi még nem pihentek eleget s az arabok gondos előkészületeiből azt lehetett hinni, hogy félnek az utóléréstől.

– Az istenért, Fardet! – szólt az ezredes – tartsa szóval ezt a papot. Azt hiszem, sorsunk jobbra fordul, ha csak egy órát is nyerhetünk.

De a franczia meg volt sértve s pár szóval nem lehetett kibékiteni. Hátát a fának vetve, némán, mogorván pödörte a bajuszát.

– Jőjjön, Fardet, – unszolta őt Belmont – most minden öntől függhet…

– Beszéljen Cochrane ezredes – felelte a franczia csipősen. – ő ugyis ért mindenhez.

– Ugyan, ugyan! – békitgette őt az ir. – Én tudom, hogy az ezredes megbánta, a mit mondott és…

– Szó sincs róla! – pattant föl Cochrane.

– Különben is csak félreértés az egész, – sietett Belmont más irányba terelni a kérdést. – De most mindnyájan kérjük önt, Fardet ur, beszéljen a molláhval. Mindnyájunk bizalma önben összpontosul.

De a franczia csak vállat vont s egyre a bajuszát tépdeste. A mollah kérdőleg, gyanakodva nézett hol az egyikre, hol a másikra, és barátságos arcza kezdett elkomorodni.

– Hát tréfát űznek belőlem ezek a hitetlenek? – kérdezte a dragomántól. – Mit beszélnek együtt? s miért nem felelnek énnekem?

– Már türelmetlenkedik, – szólt Cochrane. – Talán mégis én beszélek vele, ha Fardet úr végkép cserben hagy.

De a női tapintat és találékonyság ketté vágta a bonyolult csomót.

– Tudom, Fardet ur, – szólt mrs Belmont, – hogy ön udvarias és szavatartó férfiu; ezért hiszem, hogy nem hagy cserben három védtelen asszonyt, s igéretét még akkor is beváltja, ha ez, személyes sérelmei miatt, nehezére is esik.

Fardet mélyen bókolt és legott fölkiáltott:

– Asszonyom, ön jól itélt meg engem. Mindent megteszek, ami tőlem telik. Mansoor, mondja meg ennek a szent embernek, hogy én óhajtok vele vallása igazságai felől vitatkozni.

S e vitában bámulatos ügyességet fejtett ki. Alig oszlatta el a mollah valamelyik kételyét, ismét ujabbakkal állt elő s kérdéseit udvarias bókokkal füszerezte; elmondta, mennyire boldogok ő is, meg társai is, hogy ily szent férfiutól és tudós teologustól tanulhatnak; s mig a mollah arcza ismét mosolygósra vált, a szegény foglyok ujra reménykedni kezdtek, mert lassankint leszállt az este és a csillagok már kigyultak a sötétkék égen.

– Ne beszélj nekem a tudományokról, édes báránykám, – czáfolta a mollah Fardet urat. – Én is tanultam El-Azhar egyetemén Kairóban, de az semmi. Az igazhivő tudása más, mint a hitetlené s nem is szabad Allah utjait nagyon apróra fürkészni. Egyik csillagnak van üstöke a másiknak meg nincs, de mi haszna tudod, hogy miért van, vagy miért nincs? Mind a kettőt Allah teremtette s ő jól tudta, hogy mit csinál. Ezért hiu hivalkodás minden földi tudomány s az a legnagyobb bölcs, aki Allah akaratának engedelmeskedik ama törvények szerint, melyeket prófétája által kinyilatkoztatott. S mivel már látom, édes báránykáim, hogy hajlandók vagytok Izlám kebelébe térni, kérlek, nyilatkozzatok. Mert már itt az ideje: imhol megharsant a kürt az indulásra és Abderrahman emir parancsa, hogy döntsetek sorsotok felett, még mielőtt itt hagyjuk a kutakat.

– De atyám, – szólt Fardet, – még több apró kételyünk van s óhajtanók, hogy azokat is eloszlasd, mert igazi gyönyörüség a te bölcs tanitásodat hallgatni.

A mollah azonban fölállt s a félszemében a gyanu szikrája villant föl.

– Mivel együtt utazunk Khartumig, – mondta, – örömmel tanitlak benneteket utközben is, hogy gyarapodjatok erényben és bölcseségben.

Ezzel a tábortüzhöz ment, s két, félig megszenesedett fadarabot hozott a foglyok elé. A dervisek tömegesen tódultak oda, hogy lássák a hitetlenek megtérését.

– Most már nincs vesztegetni való időnk, – szólt a mollah, s a hangja épen nem volt barátságos. – Itt van ez a két fadarab – s egymás fölé, keresztbe rakta őket; – ez a jelképe előbbi hiteteknek, a kereszt. Tapossatok rá, jeléül, hogy elhagyjátok s csókoljátok meg a koránt, jeléül elfogadjátok. Amit még nem tudtok, arra megtanitlak az uton.

A négy férfi és három asszony fölállt és elszántan nézett szembe a halállal. Mély vallásos meggyőződése csak miss Adamsnak és mrs Belmontnak volt, a többiek vagy nem törődtek a vallással, vagy épen vallástalanok, hitehagyottak voltak. De a fehér faj büszkesége föllángolt szivükben és sarkalta, kényszeritette őket, hogy ne tagadják meg azt a vallást, amelyben nem hittek. A pálmalevelek halkan, rejtélyesen suttogtak, s az ezredes fölcsigázott képzelődése valami távoli neszt vélt hallani.

– Hallok valamit, talán a segitség közeledik – sugta halkan. – Csak még öt perczig tartsa szóval, Fardet.

A franczia udvariasan meghajolt és előre lépett.

– Mondja meg a szent embernek, – szólt a dragománhoz – hogy nem vonakodunk tanitását elfogadni. De még egy dolgot óhajtanánk, hogy minden kétségünk megszünjék. Az igaz vallás bizonyitékai a csodák. Még én is, ámbár csak alázatos keresztény vagyok, tudok csodákat tenni, vallásom erejénél fogva. De ő bizonyára nagyobb csodákat is tud tenni nálam; bizonyitsa hát be csodával, hogy az Izlám vallása hatalmasabb mint az enyém.

Az arab nép meglehetősen babonás és kiváncsi: természetes tehát, hogy Fardet szavai, melyeket a dragomán leforditott, erősen fölizgatta képzelődésüket.

– Csodát csak Allah tehet – felelte a mollah, – s nekünk nem szabad az ő akaratába avatkoznunk. De ha neked valóban van csodatevő hatalmad, jer és bizonyitsd be.

A franczia a paphoz lépett, kinyujtotta kezét a mollah szakálla felé, s egy nagy, fénylő datolyát huzott ki belőle. Ezt lenyelte és rögtön ismét elővette a bal könyökéből. E kis büvészmutatványnyal gyakran mulattatta utitársait a hajón, de ők csak nevettek rajta, mert jól ismerték az ily fogásokat. De most, ugy látszott, a franczia ügyességétől függ életük. A közel álló arabok a meglepetés moraját hallatták, s ez a csodálkozás még jobban növekedett, mikor Fardet a datolyát az egyik teve orrlikából varázsolta elő s aztán látszólag földobta a levegőbe, a honnan, persze le sem esett többé. A dervisek annyira figyeltek, hogy észre sem vették azt az arabot, aki vágtatva közeledett tevéjén, s talán minden jóra is fordul, ha a francziát el nem kápráztatja a siker: merészebb mutatványba fogott és – elejtette a datolyát. A csalás nyilvánvaló volt, s a mollah haragosan rákiáltott:

– Elég volt a játékból! Férfiak vagyunk-e vagy gyermekek, hogy igy akarsz bolonddá tenni bennünket? Itt a kereszt, meg a korán: – melyiket választjátok?

Fardet tehetetlenül nézett társaira.

– Most már nem tudom, mit tegyek – fordult az ezredeshez, – Ön öt perczet kért: azt kihuztam.

– S talán elég is – mondá Cochrane. – Itt jönnek az emirek.

A vágtató arab az emirekhez ment, s miközben beszélt velük, hátrafelé mutogatott, ahonnan jött. A két emir gyorsan váltott pár szót, s aztán egyenesen a foglyokhoz tartott. A szilaj, ősz aggastyán fölemelte kezét, s rövid, szakadozott mondatokban hevesen beszélni kezdett; vad alattvalói helyeslően fölcsaholtak minden mondására, s a szemükben villogó gyülölet tüze, a haragtól eltorzult arczok, a fenyegetőleg fölemelt öklök rémesen tanuskodtak a máhdi hatalmáról és erejéről: e vérszomjas, őrjöngő emberek nem féltek semmitől és szinte kihivták a halált.

– Áttérnek a foglyok az igaz hitre? – kérdezte Abderrahman és gyilkos, villogó szemeivel végigmérte őket.

A mollah, hogy el ne veszitse jó hirét, titkolni akarta kudarczát. Ezt felelte:

– Épen át akartak térni, amikor…

– Egyelőre hagyd abba, – szólt az emir.

Az arabok rögtön tevéikhez siettek s Kad Ibrahim mindjárt utnak indult a sereg felével. A többiek is mind készen voltak.

– Mi történhetett? – kérdezte Belmont.

– A Camel Corps sarkunkban van! – kiáltott föl az ezredes.

– Honnan tudja?

– Mi mástól ijedtek volna meg ennyire?

– Oh, ezredes! – zokogott Sadie, – hát csakugyan hiszi, hogy megmenekülhetünk?

A szenvedésben elfásult sziveket a remény ismét gyorsabb dobogásba hozta, mint ahogy a megfagyott tag a melegben bizseregni kezd.

– Csak legalább kevesen ne jöjjenek! – mondta Belmont, fojtott, rekedt hangon. – Mert akkor végünk.

– Isten kezében vagyunk, – szólt a felesége szeliden. – Térdelj le velem, kedves John; imádkozzunk, hogy élve-halva mindig együtt maradhassunk.

– Az istenért, ne tegyék! – kiáltott föl az ezredes szorongva, mert látta, hogy a mollah szemmel tartja őket.

De már késő volt: a két római katholikus térdre borult és áhitattal keresztet vetett. A fanatikus muzulmán pap arcza eltorzult dühében. Oda fordult az emirhez és mondott neki valamit.

– Álljanak föl! – kiáltott Mansoor. – Keljenek föl, ha kedves az életük! A mollah azt kéri, hogy megölethesse önöket.

Az emir fenyegetően nézett a két térdelő alakra. Aztán odaszólt az egyik arabnak, mire négy tevét hoztak elő. Azok, amelyeken a foglyok idáig jöttek, nyeregtelenül hevertek ott, ahová kipányvázták őket.

– Legyen esze Belmont! – kiáltott rá az ezredes. – Ne ingereljük ezeket a fenevadakat! Mrs Belmont, keljen föl kérem!

A franczia vállait vonogatva dünnyögött.

– Ki látott ily könnyelmü embereket!… Na tessék! – folytatta boszusan, amint a két amerikai hölgy is térdre borult Belmonték mellett. – Akárcsak a tevék: ha egy térdre esik a többi is utána!

Ekkor még Stephens is ott térdelt Sadie mellett, s remegő, sovány kezeibe rejtette megnyult arczát. Már csak az ezredes és Fardet álltak. Cochrane kérdőleg nézett a francziára, s igy szólt:

– Utóvégre, ha az ember akkor is szokott imádkozni, ha semmi baja sincs, esztelenség lenne nem imádkozni most, mikor szabadulásunkat csak a Gondviseléstől várhatjuk.

Evvel ő is letérdelt, merev, katonás tartással, de fejét a mellére hajtotta. A franczia csak nézte térdelő társait, majd rátekintett az emir és a mollah dühös arczára.

– Terringettét! – dörmögte magában: – még utóbb azt hiszik, hogy egy franczia fél tőlük?

Ezzel tüntetően keresztet vetett magára, s ő is oda térdelt a többiek mellé. Porosan összetörve, görnyedezve térdeltek a szerencsétlenek a pálmafák árnyékában és türelmesen várták sorsukat. Az emir gunyosan odafordult a molláhhoz, s a térdeplőkre mutatott. Majd intett néhány vad arczu dervisnek, akik rárohantak a négy férfira s egy szempillantás alatt megkötözték őket.

– Mindent elrontottak! – kiáltott föl Mansoor, a kezeit tördelve. – A hölgyeknek most föl kell ülniük a három tevére.

– Soha! – dühöngött Belmont. – Nem engedjük, hogy elválasszanak bennünket.

Dühösen rugott, vonaglott, de hiába: meg volt kötözve és két markos arab ugy lenyomta a földre, hogy mozdulni sem tudott.

– Miattam ne aggódjál John! – kiáltotta mrs Belmont, akit a tevék felé hurczoltak. – Nem történik semmi bajom. Csak te se ellenkezzél velük, mert még bántani találnak.

Rettenetes volt nézni a négy férfi őrült erőlködését, kétségbeesett vonaglását, midőn tehetetlenül nézniök kellett, hogy az asszonyokat szemük láttára elhurczolják. Mind az, amit eddig szenvedtek, semmi sem volt mostani gyötrelmükhöz képest. Sadie és nagynénje csaknem elájultak a félelemtől; csak mrs Belmont volt bátor és nyugodt. Mikor az asszonyok már fönt ültek a tevéken, az arabok a négy férfi mögé vezették az állatokat.

– Van egy pisztolyom, – szólt Belmont, föltekintve a feleségéhez. – Életemet adnám, ha elvehetnéd tőlem.

– Tartsd meg John, még hasznát veheted. Én nem félek. Érzem, hogy mióta együtt imádkoztunk, Isten velünk van.

Kad Ibrahim alacsony, köpczös hadnagya, meg az emir és a mollah együtt tanácskoztak. Majd Abderrahman odaszólt Mansoornak.

– Az emir azt akarja tudni, hogy ki a leggazdagabb négyük közül, – szólt a dragomán, s reszkető ujjaival idegesen tépdeste kabátja gombjait.

– Miért? – kérdezte az ezredes.

– Azt nem tudom.

– Pedig világos! – kiáltott föl Fardet. – Azt akarja tudni, melyikünkért kap legnagyobb váltságdijat.

– Ezt meg kell fontolnunk – szólt az ezredes. – Szóljon ön Stephens, mert bizonyára ön a leggazdagabb köztünk.

– Még ha ugy volna sem akarnék jobb sorsot, mint önök – felelt az ügyvéd határozottan.

Az emir ismét rámordult a dragománra ezuttal már dühösen.

– Azt mondja, – tolmácsolta Mansoor – hogy minden tevéje kimerült s még csak egyen lehet lovagolni. Határozzák el hát, hogy ki a leggazdagabb, mert az ül föl rája.

– Mondja neki, hogy egyformán gazdagok vagyunk.

– Akkor válasszanak gyorsan, hogy kié legyen a teve.

– S mi lesz a többiekkel?

A dragomán vállat vont.

– Ha csak egy menekülhet, – mondta az ezredes – azt hiszem, ez az egy csak Belmont lehet, mert ő feleséges ember.

– Ugy van, legyen Belmont! – kiáltotta Fardet.

– Én is erre szavazok, – szolt Stephens.

De a becsületes ir hallani sem akart erről.

– Nem, nem! – kiáltotta; – igazságosan kell végeznünk. Együtt menekülünk, vagy együtt halunk.

Az önzetlen versengésben valamelyik azt ajánlotta, hogy az ezredes, mint legidősebb, menjen a hölgyekkel. De Cochrane sértődve fölcsattant:

– Ugy beszélnek, mintha legalább is nyolczvan éves lennék! Kiméljenek meg az ilyesmitől.

– Akkor hát egyikünk se fogadja el, – szólt Belmont.

– Ez oktalanság volna, – mondta a franczia, – mert akkor a hölgyeket egyedül viszik el. Pedig csak nem ereszthetjük el őket igy!

A szerencsétlenek megdöbbenve néztek össze. Fardetnak igaza volt; de ki vegye meg életét három társa halálának az árán? A kérdést az emir oldotta meg.

– A főnök azt mondja, – szólt Mansoor, – hogy ha nem tudnak határozni, bizzák e választást Allahra: huzzanak sorsot.

– Ez még a legokosabb, mondta az ezredes és három társa beleegyezően bólintott.

A mollah erre négy darab pálma-ágacskát vett a kezébe és a foglyokhoz közeledett.

– Aki a leghosszabbat huzza, azé a teve – mondta Mansoor.

– Jól lesz igy, urak? – kérdezte az ezredes.

Társai ismét beleegyezően bólintottak.

A dervisek már tevéiken ültek s félkörben verődtek össze körülöttük. A tüz hamvadó lángja vérvörös fénynyel öntötte le a zordon képet s az asszonyok reszketve néztek le a megrenditő jelenetre. Az emir haragos arczczal nézett a foglyokra, mialatt a mollah kárörvendő, gonosz vigyorgással tartotta elébük a négy pálma-kérget.

Legelőször Belmont huzott s midőn a kis faháncs a kezében maradt, önkénytelenül fölsóhajtott, a felesége pedig félájultan kapkodott levegő után. Most a franczia következett: az ő fadarabja egy hüvelykkel nagyobb volt Belmonténál: aztán az ezredes huzott s az övé nagyobb volt, mint két társáé együtt: végre az, amely Stephensnak maradt, csak akkora volt, mint a Belmonté. A rettenetes sorshuzásban tehát az ezredes nyert.

– Szivesen átengedem a helyemet, Belmont, – szólt Cochrane. – Nekem nincs feleségem, sem gyermekem, sőt barátom is alig van. Menjen a feleségével, én itt maradok.

– Szó sincs róla! Amiben megegyeztünk, az szent. Becsületes játék volt: a ki nyert, az nyert.

– Az emir azt mondja, hogy tessék rögtön fölülni, – szólt Mansoor s egy dervis odarángatta az ezredest a tevékhez.

– Ez a fogoly a tartalékseregnél marad, – mondta Abderrahman a hadnagynak. – Az asszonyokkal együtt rádbizom.

– Hát ez a kutya dragomán?

– Rugd oda amazok közé.

– S azokkal mit tegyek?

– Öld meg valamennyit.

IX.

A három fogoly nem tudott arabul, s nem is értette volna meg az emir parancsát, ha Mansoor kétségbeesett jajgatása nem sejteti a valót. A szerencsétlen dragomán keserüen tapasztalta, hogy árulása, hitehagyása és szolgálatai hiábavalók voltak. Rémült orditással borult a földre és görcsösen belekapaszkodott az emir köntösébe. De az emir sietett, s mivel nem tudott gyorsan szabadulni, dühösen fölrugta Mansoort, hogy a boldogtalan szinte röpült a levegőben.

A táborban rögtön nagy nyüzsgés támadt: az emir fölült tevéjére s elvitte a derék hadat ugy, hogy a foglyok mellett csak a hadnagy, a mollah, s még 8-10 ember maradt. A három férfi olvasta e bakók arczán, hogy a végórájuk ütött. Kezük még meg volt kötözve, de a pribékek már nem fogták őket. Mind a hárman a tevéken ülő asszonyokhoz fordultak és bucsuztak tőlük.

– Vége mindennek, Nóra! – szólt Belmont.

De mikor látta, hogy felesége görcsösen zokog, vigasztalni igyekezett őt:

– Ne sirj, kis feleségem!… Hisz oly sokáig boldogok voltunk!… Köszöntsd majd barátainkat… különösen Amy Mc Carthyt és Blessingtonékat… Amink van, abból kényelmesen megélhetsz, de bármit teszel is, mindig kérj tanácsot Rogertól…

– Oh, John! nem akarok élni nélküled…

Felesége fájdalma megtörte az erős férfit is odaborult a tevére, s együtt zokogott a boldogtalan asszonynyal.

Stephens ez alatt odafurakodott Sadiehoz.

– Ne féljen, ne csüggedjen, – biztatta. – Bizonyos, hogy megszabadulnak… és Cochrane vigyázni fog önökre… Az egyiptomiak már nem lehetnek messze… Szeretném odaadni a kabátomat nagynénjének, mert ma éjjel ismét hüvös lesz, de nem birom levetni… De van még egy kis darabka kenyerem… Tegye el: jó lesz holnap kora reggel…

Oly nyugodtan beszélt, mintha valami csekélységről lett volna szó, s a fiatal leány csodálta a derék férfi bátorságát.

– Mily önzetlen! – kiáltott föl őszinte hévvel. – Még a sir szélén is másokkal törődik!…

– Szeretnék valamit megvallani önnek, Sadie… Akkor sokkal könnyebben halnék meg… Sokszor meg akartam már mondani, de mindig féltem, hogy kinevet… hisz ön nem is tudott volna komoly lenni! De most már mindegy; amit mondok, ugy szólván halott ember mondja… nem sokat árt tehát, ha ki is nevet…

– Oh, ne mondja ezt, mr Stephens! – kiáltott föl Sadie.

– Ha fáj önnek, akkor nem mondom. Pedig boldogabban haltam volna meg; de nem akarok önző lenni…

– Mit akart mondani?… mit?…

– Csak annyit, hogy szeretem. Szerettem a legelső percztől fogva… Más ember lettem, mióta önnel találkoztam… De tudtam, hogy a szerelmem őrültség… Azért nem is szóltam róla soha… Féltem, hogy kinevet… De most, mikor már ugyis mindegy, szeretném, hogy megtudja… Talán megérti, mennyire szeretem, ha esküszöm, hogy ez a két utolsó nap lett volna életem legboldogabb két napja, ha nem láttam volna, hogy ön szenved… Mert mindig együtt voltunk ezen a két napon; mindig együtt és egymáshoz közel…

A leány sápadtan, szótlanul, álmélkodva bámult az ügyvédre. Nem tudta, mit tegyen, mit mondjon e mély, komoly szerelem láttára, mely a halál árnyékában is oly emésztő lánggal lobbant föl. Sokkal fiatalabb volt, hogysem teljes mértékben föl tudta volna fogni e nagy szerelem értékét, de annyit mégis érzett, hogy édes és boldogitó.

– Nem mondok többet, – sóhajtott Stephens. – Látom ez is bántja önt… De nekem jól esik, hogy tudja… Köszönöm, hogy ily türelmesen végighallgatott… Isten vele, kis Sadie!… Én nem adhatom oda a kezemet, mert meg van kötözve… De talán ön…

Sadie könyezve lenyujtotta a kezét, melyet Stephens áhitattal megcsókolt. Aztán elfordult és sietve visszament Fardet, meg Belmont mellé. Sohasem volt oly nyugodt és boldog mint most. Most érezte csak, hogy a fájdalom is öröm, a nélkülözés is bőség, sőt maga a halál is édes, ha a szerelem megaranyozza. Szeretett volna énekelni hóhérai közt, de nem is gondolt rájuk; egész lelkét bevallott szerelmének édes boldogsága töltötte be.

Az ezredes tevéje kissé távolabb állt s az öreg katona lüktető aggyal töprengett azon, vajjon csakugyan vége-e minden reménynek. Nem tudta elgondolni, miért nem ölték meg három társát, ha csak azért nem, mert keleti kegyetlenséggel meg akarják várni, mig az egyiptomiak egész közel lesznek, hogy még melegen akadjanak rá az áldozatok hulláira… De ha igy van, akkor, ha Tippy Tilly és hat társa azok közt volna, akikre a foglyok legyilkolását bizták s ha Belmont is hasznát vehetné pisztolyának, még megmenekülhetnének!… Körülnézett, de mindjárt csalódva sóhajtott föl; az őrök mind baggara arabok voltak, gyilkos, kegyetlen, fanatikus dervisek, akik az irgalmat nem ismerik. Tippy Tilly és társai tehát elmentek az emirrel! A bátor, öreg katona most már semmit sem remélt.

– Isten önökkel! Isten áldja meg mindnyájukat! – kiáltotta vissza, mikor tevéjét szintén elinditották.

– Örülök, hogy elmentek! – sóhajtott Stephens a szive mélyéből.

– Sokkal jobb is igy! – kiáltott föl a franczia. – Hát minket meddig várakoztatnak még?

Cochrane meg a három nő mégegyszer visszafordult az oázis széléről. A tábortüz izzó fényénél láthatták a marczona pribékek vad pofáját s köztük a három fehér kalapot – még egyszer, utoljára. Aztán a tevék ügetni kezdtek s mikor újra visszanéztek, már csak a pálmafák sötét tömegét látták, melyből vörösesen izzott feléjük a tábortűz zsarátnoka… S amint sóvárogva nézték ezt a vörös pontot, egyszerre végtelen csüggedés verte le őket: ebben a nagy holdas sivatagban semmi sem volt, ami arra emlékeztette volna őket, amit az oázisban hagytak. Kietlen, puszta és sivár volt minden, amilyen az ő életök is lesz, akár megszabadulnak, akár örökre rabszolgák lesznek.

Az asszonyok kétségbeesve hallgattak, de hallgatott az ezredes is, – mert ugyan mit is mondhatott volna?… De egyszerre mind a négyen összerezzentek és Sadie rémesen fölsikoltott. Mögöttük puskalövés dördült el a néma éjszakában, – aztán még egy, majd több éles dörrenés egymásután, s végül még egy lövés.

– Talán az üldözők! – kiáltotta Belmontné, reménykedve. – Az egyiptomiak!… Nem gondolja, Cochrane, hogy ez a segitség?

– De igen, igen! – jajgatott Sadie, – az egyiptomiak lesznek.

Az ezredes lihegve hallgatózott, de ismét halálos csönd lett.

– Ne áltassuk magunkat, mrs Belmont, – mondta rekedten, s komoly áhitattal levette a kalapját. – Barátaink túl vannak szenvedéseiken, de úgy haltak meg, mint hősök.

– Nem, nem! – kiáltott föl mrs Belmont. – Miért pazaroltak volna rájuk a töltéseket, mikor… mikor… lándzsájuk is van, – tette hozzá összeborzadva.

– Ez igaz, – felelte az ezredes. – De ha egyiptomiak lőttek volna, az arabok bizonynyal feleltek volna rá. Ámbár az is igaz, hogy szinte hihetetlen, hogy az arabok töltéseiket pazarolták… De nézzenek csak oda!…

Hangja elcsuklott, amint a kelet felé mutatott, ahol két alak tünt föl a sivatagban. Gyorsan és óvatosan mozogtak a halmok közt, s látszott, hogy az arabok elül bujkálnak. De most megálltak az egyik dombtetőn, s a foglyok világosan látták alakjukat… Tevén ültek, de szétvetett lábakkal, ahogy a lovon szokás.

– A Tevés Hadtest katonái! – kiáltott föl az ezredes.

– Két ember! sóhajtott föl miss Adams csüggedten.

– Nem, asszonyom! Ezek csak előörsök és kémkedni járnak. A fősereg nem lehet tiz mértföldnél messzebb… Meglátja, most mindjárt jelt adnak… Éljen a Camel Corps!

A különben hidegvérü katona ismét elfulladt az izgatottságtól. E perczben vörös fény villant föl a dombtetőn: a jelző puskalövés, melyet nyomban követett az éles dörrenés; aztán a két alak eltünt, mintha a föld nyelte volna el.

Az arabok habozva álltak meg, tanakodva, hogy ne üldözzék-e a két katonát? De már késő volt: ki tudja, hol jártak már a homokbuczkák közt! Az emir ide-oda nyargalt a dervisek közt és mindenféle parancsot osztogatott; a tevéket irtózatosan hajszolták, ugy, hogy a szegény foglyoknak majd a lelkük is kiment a nagy rázástól. Egyik mértföldet a másik után tették meg, s már alig birtak ülni a nyeregben; az ezredes is egészen oda volt, de még mindig leste-várta az üldözőket.

– Úgy tetszik, – kiáltott föl mrs Belmont, – hogy valami mozog ott előttünk!

Az ezredes fölemelkedett nyergében s merően oda nézett.

– Szavamra, igaza van, asszonyom. Én is látom.

Most már mindnyájan látták, hogy messze előttük egy rendetlen tevés csapat üget a sivatagban.

– Épen arra mennek, a merre mi, – mondta mrs Belmont, akinek jobb szeme volt, mint az ezredesnek.

Cochrane fogcsikorgatva nyomott el egy káromkodást.

– Ez a tevés csapat a mi előcsapatunk, – mondta. – Az emir azért siet, hogy utólérje gaz czimboráit.

Nemsokára meggyőződhettek, hogy az ezredesnek igaza volt Kad Ibrahim vágtatva jött az emirhez, a kivel izgatottan tanácskozott, aztán a két csapat egyesült és ügetve haladt tovább a Déli Kereszt irányában. Egyik óra a másik után telt s a hölgyek már végkép ki voltak merülve; az ezredes egyre biztatta őket, de lassankint őt magát is annyira megtörte a fáradtság, hogy elcsigázott idegei cserben hagyták és csaknem félrebeszélt. Minduntalan hallani vélte az üldözők közeledtét: hol dobszót, hol puskaropogást és egész éjjel ujságolta a jó hireket a hölgyeknek… mig végre napfölkeltekor fájdalmas csalódással tapasztalhatták, hogy a derviseken kivül egy lélek sincs a roppant sivatagon.

A hölgyek megdöbbentek, mikor az ezredesre néztek. A délczeg öreg katonatiszt egészen oda volt. Tüskés, ősz szakáll lepte el gondosan borotvált arczát, s a haja is egészen megőszült; erei kidagadtak, a szeme beesett s arczát mély barázdák szántották keresztül-kasul, meggörnyedve ült nyergében és lehorgasztotta a fejét, de még igy, félig holtan is, lovagias pártfogója volt a hölgyeknek, s minduntalan vigasztalta, bátoritotta őket.

Egy órával napkelte után megpihent a csapat s a dervisek adtak eleséget és vizet a foglyoknak is. Aztán ismét elindultak, de már lassabban mentek s a dervisek gondtalan beszélgetése mutatta, hogy már nem tartanak veszedelemtől. Közben a talaj ismét változott: a kavicsos területet szeszélyes, fekete sziklás dombsorok váltották föl, s a tevék néha oly meredek, szirtes, keskeny ösvényeken kapaszkodtak föl, ahol a lovak nem járhattak volna.

Miss Adams, a ki egész éjjel hallgatott, mert szörnyen elgyötörte a hideg, most kissé fölmelegedett és beszédesebb lett.

– Sadie, – mondta, sovány kezeit dörzsölve, – mintha sirni hallottalak volna az éjjel, s most látom a szemedről, hogy jól hallottam.

– Sok minden eszembe jutott, édes néni.

– Igyekezzél másokra gondolni, kedvesem.

– Nem is magamra gondoltam az éjjel sem.

– Értem se busúlj, Sadie.

– Mr Stephensre gondoltam, hogy mily nemes, önzetlen és jó volt! Még utolsó perczében is velünk törődött, s le akarta vetni a kabátját is neked, de a kezei meg voltak kötözve. Mostantól fogva ő az én hősöm és szentem, mindörökre.

– ő legalább túl van minden bajon! – sóhajtott miss Adams.

– Oh, bár én is meghaltam volna!…

– Azzal úgy sem támasztanád föl.

– Igaz; de talán még sem volna oly elhagyatott, – felelte Sadie és lecsüggesztette fejét.

Jó darabig mind a négyen komoran hallgattak, majd az ezredes hirtelen a homlokához kapott és fölkiáltott:

– Könyörülő Isten!… Azt hiszem, őrült vagyok! – Már az éjjel is félrebeszélt, de napkelte óta ismét józannak látszott. A szegény asszonyok tehát nagyon megijedtek, és szelid szavakkal igyekeztek őt csillapitani.

– Azt hiszem, őrült vagyok! – kiáltotta Cochrane ismét. – Mit gondolnak, kit láttam?

– Ne törődjék vele, akármit látott, – könyörgött mrs Belmont. – Nem csoda, hogy kimerült, hisz mindnyájunkra ön visel gondot. De ha megpihenünk, pár órai alvás ujra meggyógyitja.

– Nem, nem! – kiáltott föl az ezredes izgatottan, – világosan láttam… ott jobbra, annak a sziklának tetején állt szegény Stuart… még az a piros nyakkendő is a fején volt, a mit én adtam neki kölcsön.

Az asszonyok oda pillantottak s a szó elhalt ajkukon. A szük hegyszoros jobb oldalán meredek sziklabércz nyúlt föl az égre és gerinczén csakugyan ott állt mr Stuart. Látták kövér alakját, nagy sápadt arczát, fején a vörös turbánt… Nem lehetett más, csak ő!

– Csakugyan ő-e az? – hörögte az ezredes.

– Nem lehet más! ő az! – lelkendeztek a hölgyek. – Lássa, már ide néz és integet is!

– Irgalmas isten!… Mindjárt lelövik a dervisek!…. Stuart! Menjen onnan!… hisz lelövik! – orditott az ezredes torkaszakadtából.

A dervisek közül többen csakugyan lekapták puskájukat, de még mielőtt lőhettek volna, egy hosszú fekete kar megragadta hátulról a tiszteletest és visszarántotta. Ugyanekkor, ép annak a sziklának az aljában, amelynek tetején mr Stuart állt, megjelent Abderrahman emir magas, szikár alakja. Indulatosan hadonászott mind a két karjával s kiabálva parancsolgatott, de hangját csakhamar elnyelte a szoros két oldaláról fölzúgó puskaropogás. A szük, kanyargó hegyszoros sziklafalairól puskacsövek meredeztek alá a dervisekre s elül és hátul, jobbról és balról is fölvillant a puskák tüze s dörrenés dörrenésre következett. A dervisek kelepczébe kerültek: minden oldalról lövöldöztek rájuk. Az emirt is elütötte egy golyó, de a vad haramia legott talpra ugrott és tovább integetett katonáinak. Hosszú fehér szakálla csupa vér volt, de ő rá sem hederitett, csak folyvást parancsolgatott, – de fejvesztett czimborái már nem értették meg, hogy mit akar. Legtöbbjük hirtelen megfordult és vágtatva indult lefelé, ahonnan jöttek; egynehány leszállt tevéjéről s kivont karddal igyekezett fölkúszni a sziklafalra, hogy szembe nézhessen támadóival, de ezek egyiket a másik után lőtték le biztos leshelyükből. Egy szerecsennek azonban mégis sikerült följutnia: ezt azonban ugy sújtották fejbe odafönt a puskatussal, hogy holtan bukott le és szirtről-szirtre hullva alázuhant a hegyszakadék fenekére. Elesett az emir is: átlőtt koponyával hevert a szirtek alján s a dervisek, látván, hogy már csapatjuk fele holtan fekszik a sziklák közt, hanyatt-homlok rohantak lefelé a szorosban. Ez a menekülés irtózatos volt; a megrémült, vágtató tevék esetlen ugrásokkal, förtelmes orditással zúdultak alá a göröngyös, köves úton, s a vérfagyasztó zajba belévegyült az arabok vad kiáltozása, meg a folyton tartó puska-ropogás. A szerencsétlen asszonyok sikoltozva álltak félre az utból, mikor az őrjöngő sátánok pokolbeli hada viharos orkánként zúdult le feléjük. Az ezredes gyorsan befelé terelte a tevéket a szirtek közé, hogy minél távolabb legyenek a menekülő araboktól, de a golyózáporból ide is hullott egy-két golyó, s hangos csattanással lapult szét a sziklákon.

– Ha nyugodtan maradunk, – szólt halkan az ezredes, – a dervisek nem vesznek észre és elvágtatnak mellettünk.

S valóban ugy látszott, hogy a fejvesztett arabok megfeledkeztek foglyaikról a nagy zür-zavarban. A menekülők zöme már lerohant a szoros úton, s még csak elvétve nyargalt egy-egy elmaradt dervis lefelé, a fölülről folyton ropogó sortüz között. Most egy fekete bajuszú, hegyes szakállu fiatal baggara vágtatott arra, s tehetetlen dühében fenyegetően rázta kardját az egyiptomi katonák felé. E pillanatban kilőtték alóla a tevéjét, s az állat összerogyott, a dervis leugrott a nyergéből, irtózatos dühhel megrántotta az állat kantárát s őrjöngve kardlapozta a tevét, hogy ismét talpra állitsa. De a szegény pára már csak nyögni tudott, s megtört üvegesedő szemével bámult gazdájára. A baggara tudta, hogy vége van: a sivatagi harczban a tevével együtt a gazdája is elvész; fürkészve nézett hát körül, mint a zsákmányra leső oroszlán. Egyik golyó a másik után horzsolta, némelyik érte is, de ő föl sem vette sebeit, bár a vére patakban csurgott. Egyszerre aztán megpillantotta a foglyokat… Megsuhintotta kardját a feje fölött és vad orditással rájuk rohant… Miss Adams volt hozzá legközelebb, de az amerikai hölgy a kétségbeesés bátorságával hirtelen leugrott tevéjéről a másik oldalon…. A dervis most mrs Belmontra rohant s már fölemelte kardját a végső suhintásra, de ekkor az ezredes hirtelen előrehajolt, s a Tippy Tillytől kapott pisztolylyal fejbe lőtte az arabot. A ficzkó lerogyott, de még a földön is vadul vonaglott és hadonászott kardjával.

– Csak bátorság, hölgyeim! – kiáltott föl az ezredes. – Mindjárt vége lesz! Bocsássanak meg hogy jelenlétükben végeztem evvel a zsiványnyal. De számadásom volt vele… ő volt az, a ki puskatussal megütött… Reménylem, miss Adams, nem sérült meg?… Mindjárt leszállok önért…

Miss Adamsnak nem volt semmi baja, mert a teve magas sziklatömb mellett állt, s erre ugorhatott. Mire Sadie, mrs Belmont és Cochrane odaértek, mrs Adams már talpon volt és diadalmasan lobogtatta zöld fátyola foszlányait.

– Hurrah, Sadie! Hurrah, édes kis hugom! – kiáltozta, – meg vagyunk mentve, kis leányom…

– Szavamra, megmenekültünk! – kiáltott föl az ezredes is, mire oly őrjöngő lelkesedés fogta el mindnyájukat, hogy össze-vissza kaczagtak, kiabáltak, sikoltoztak.

Csak Sadie volt szomorú. E rettenetes napokban megtanult másokra is gondolni. Belmont asszony nyakába borult és sóhajtva mondta:

– Oh, édes jó angyalom! hogy tudunk igy örülni, mikor a maga… a maga… és… és…

– Nem, nem igaz, – kiáltott föl mrs Belmont hevesen. – Nem haltak meg!… Nem hiszem mindaddig, amig csak nem látom meg John holttestét… És, ha megláttam, én sem akarok tovább élni…

Ez alatt odafönt, a hegyszoros sziklapárkányán, föltünedeztek a magas, szikár, szögletes vállú egyiptomi katonák; sötét alakjuk, mely élesen vált ki a világos ég hátteréből, csodálatosan hasonlitott a sok ezer éves dombormüvekre vésett katonákéhoz. Ugyanekkor a szoros felső végéről rendes sorokban közeledett az üldöző csapat. Egy apró, szalmaszinbajuszos angol tisztecske vezette s a mint a hölgyek elé ért, megállitotta tevéjét és ragyogó arczczal köszöntötte őket.

– Az egyszer megcsiptük őket – mondta – és alaposan elbánunk velük. Örülök, hogy segithettem önökön. Reménylem, hogy semmi bajuk sem esett a hölgyeknek?

– Halfából jönnek, ugy-e? – kérdezte az ezredes.

– Nem; a mi ezredünk Sarrasból való s a halfaiakkal a sivatagban találkoztunk. Mi azután elébe kerültünk a derviseknek, társaink pedig hátulról keritették be őket. Ha föl tudnak mászni arra a sziklára, mindjárt megláthatják, mi történik a sikon. Azt hiszem most jó időre rendet csinálunk.

– Nehány társunk a kutaknál maradt – mondta az ezredes. – Nagyon aggódunk értük. Nem tud róluk semmit?

A fiatal tiszt elkomolyodott és a fejét rázta.

– Az már baj – szólt. – Ezek a dervisek veszedelmes ficzkók, ha sarokba szoritják őket. Mi már azt sem reméltük, hogy önöket is megmenthetjük. Azt hittük, hogy legfölebb csak boszút állhatunk…

– De itt van Archer is. Mindjárt erre jön. Odafönt van egyik furcsa utitársuk is; mr Stuart. De most sietnem kell… A viszontlátásra, hölgyeim!

Katonásan köszönt s aztán emberei után ügetett.

– A legjobb lesz, ha itt maradunk, mig mind elmentek, – mondta az ezredes, amint fölülről ismét új csapatok közeledtek.

Egymás után vonultak el mellettük a fekete szudáni meg a barna fellah-katonák: csupa válogatott ficzkó volt, mert a Camel Corps valósággal szine-java az egyiptomi hadseregnek. Egy magas, fekete bajuszú tiszt vezette őket s messzelátóját a kezében tartotta.

– Hallo, Archer! – kiáltott rá az ezredes.

A tiszt csodálkozva nézett rá s látszott rajta, hogy nem ismeri az ezredest.

– Cochrane vagyok, – magyarázta az ezredes. – Hát nem ismer?… Együtt utaztunk Halfáig.

– Bocsánat, uram, – felelte a tiszt, – Cochrane ezredest ismerem, de ön nem az. Cochrane legalább egy tenyérnyivel magasabb önnél s a haja koromfekete…

– De én vagyok az, – vágott közbe az ezredes mogorván. – De csak menjen ön is a dervisek közé néhány napra, akkor majd meglátja, hogy megismerik-e a barátai.

– Az Istenért Cochrane! Hát csakugyan ön az!… Hihetetlen!… Mennyit szenvedhetett! Hallottam már, hogy az ember egy éjszakán is megőszülhet, de ez mégis hihetetlen…

– Pedig úgy van! – szakitotta félbe az ezredes és elpirult. – De kérem, Archer; talán jobb lenne, ha ételt-italt szerezne a hölgyeknek, sem hogy rólam beszél.

– Mr Stuart tudja, hogy itt vannak, s mindjárt hoz valami harapni valót, – felelte a tiszt. – Bizony csak szegényes holmi lesz, hölgyeim, de bocsássanak meg, ha nincs jobb… Ön katona volt, Cochrane; menjen föl arra a sziklára; mily szépet lát! De nekem is sietnem kell; mindjárt támadunk. Tehetek-e még valamit…

– Nincs egy szivarja? – kérdezte az ezredes mohón.

Archer kiválasztott tárczájából egy hatalmas szivart, s féltuczat viaszos gyujtóval odaadta az ezredesnek. Aztán katonái után vágtatott, mialatt Cochrane hátát a sziklának vetette, roppant gyönyörüséggel élvezte az illatos füstöt. A három nő ezalatt egy nagy, sima kőre telepedett egymás mellé.

– Mily sáppadt vagy, Sadie! – mondta miss Adams hirtelen, szokott anyai gondoskodásával. – Anyád megszidna, ha látna. A ruhád gyürött, s a hajad is tele van szalmával!

– Azt hiszem, mindnyájunkra ráfér egy kis csinositás, – felelte Sadie nagyon szeliden. – Mrs Belmont, ha megengedi, kissé rendbe szedem a ruháját.

De mrs Belmont szomorúan rázta a fejét.

– Nem bánom, akármilyen a ruhám, – sóhajtotta. – Ön sem törődne a ruhájával, ha ily rettenetes módon szakadt volna el attól, akit szeret.

– Kezdem hinni… kezdem hinni, hogy én is elszakadtam attól, akit szeretek! – zokogott Sadie és mrs Belmont nyakába borult.

X.

A foglyok néhány perczre egyedül maradtak, de most vidám hang szólitotta meg őket, s a nonkonformista tiszteletes sáppadt, kövér arcza mosolygott rájuk az egyik szikla mögül. Lándzsára támaszkodva, biczegve jött, s mögötte két szerecsen eleséget és vizet hozott.

– Egy szót se!… Ne beszéljenek! – kiáltotta, amint oda ért. – Tudom, mit éreznek: én is átéltem ugyanazt… Add ide a vizet, Ali!… Csak fél pohárral, miss Adams… később megint kap… Most önön a sor, mrs Belmont!… Szegény, szegény kedveseim!… Van a kosárban hús is, kenyér is, de eleinte mértékkel kell enniük…

Nevetett, tapsolt örömében, amint jóizüen enni látta őket.

– Hát a többiek? – kérdezte, s az arcza ismét elkomorodott.

– A kutaknál hagytuk őket, – sóhajtott az ezredes. – Félek, hogy azóta végük van…

– Ugyan, ugyan! – kiáltott föl a tiszteletes, reménységet szinlelve, de remegő hangon. – Rólam is azt hitték, hogy elpusztulok s lám, mégis itt vagyok. Nem szabad csüggedni, mrs Belmont; az ön férje sem volt rosszabb helyzetben, mint én.

– Mikor megláttam önt a sziklán, – mondta az ezredes, – azt hittem, hogy őrült vagyok. Szerencse, hogy a hölgyek is látták, különben nem hittem volna a szemeimnek.

– Ostobaság volt oda kiállanom. Archer kapitány azt mondta, hogy megérdemleném, hogy hadbiróság elé állitson és agyonlövessen, mert majdnem meghiúsitottam a támadást. De nem birtam magamat türtőztetni: le kellett pillantanom, hogy lássam, él-e még valaki önök közül.

– Csudálom, hogy az arabok nyomban le nem lőtték önt, – hadbiróság nélkül is, – szólt az ezredes. – De még el se mondta, hogyan szabadult meg.

– A halfai tevés csapat szedett föl a sivatagban. Azt mondják, hogy már messziről hallották a hangomat, amint zsoltárokat énekeltem lázas állapotomban. Isten gondviseléséből ez az ének vezette őket helyes irányba. A tábori gyógyszertár orvosságai másnap reggelre meggyógyitottak, s mikor a sarrasi csapattal találkoztunk, ahhoz csatlakoztam, mert orvosuk is van. A sebem különben is jelentéktelen, s az orvos azt mondja, hogy ez a kis vérveszteség még javamra volt. És most, barátaim, – folytatta, mély, komoly áhitattal, – imádkozzunk társainkért, hogy ugyanaz a hatalom, mely minket megszabaditott, megmentse őket is; s ha ez nem teljesülhetne, kérjük Istent, adjon erőt, hogy bölcs végzésében megnyugodhassunk.

Letérdeltek a fekete kövekre, s oly áhitattal imádkoztak, mint még soha. Addig, amig kényelmesen és jól folyt a dolguk, egyikük sem valami sokat törődött az imádsággal; de most, hogy a csapások összetörték őket, valamiből erőt kellett meriteniök. Teljes szivükből, buzgón imádkoztak tehát, s mikor fölkeltek, mindnyájuk szivébe leszállt a vallás fölemelő, szelid megnyugvása.

– Csitt! – szólalt meg Cochrane hirtelen, – hallják?

Lövések visszhangja zúgott végig a szoroson, s az öreg ezredes, mint a vén csataló a kürtszóra, idegesen járt ide-oda.

– Honnan láthatnók, mi történik?

– Jöjjenek erre, – mondta a tiszteletes. – Tudok egy utat, mely fölvisz a sziklatetőre.

Az út szélén vezette őket, hogy ne lássák a holttesteket, melyek halomszámra hevertek a szorosban. Nagy fáradsággal jutottak föl a szikla gerinczére, s ekkor, az alattuk elterülő végtelen sikon oly jelenetet láttak, amely örök időkre emlékezetükbe vésődött.

A megmenekült dervisek kis csapata gyorsan távolodott a szorostól. Bár futottak, még sem látszott rajtuk, hogy megverték őket; mind együtt voltak s rendes sorokban, katonai fegyelemmel menekültek, bár érezték, hogy helyzetük, a fáradt tevéken, reménytelen. A sarrasi katonák, mihelyt kiértek a szorosból, mindjárt leszálltak tevéikről, melyeket négyesével egy-egy ember kötőféken tartott, mig a többiek hosszú sorban térdeltek a sivatagban. Egyik sortüzet a másik után küldték a futó arabok után, akik hanyagul lövöldöztek vissza rájuk. De a nézők nem a daczos derviseket s nem is a térdelő sarrasaikat nézték: – messze a sivatagban a dervisek előtt, a halfai Camel Corps három százada bukkant föl a szemhatáron s a tömött rendes szakaszok óriási félkörben kanyaritották körül az arabokat. A haramiák tehát két tüz közé kerültek.

– Jupiterre! – kiáltotta az ezredes, – nézzenek oda!

Az üldözött dervisek tevéi mind egyszerre térdeltek le s a harczosok leugráltak róluk a földre. Legelül egy magas, daliás alak állt, aki csak Kad Ibrahim emir lehetett. Látták, hogy letérdel és imádkozik. Aztán hirtelen fölugrott, levett valamit a nyergéről, elszánt mozdulattal ledobta a homokra és ráállt.

– Nagy Isten! – kiáltotta az ezredes: – a juhbőrre állt!

– Mit jelent az? – kérdezte mr Stuart.

– Minden arabnak van ilyen juhbőre; ha látja, hogy már nincs remény a szabadulásra, elszánja magát, hogy végső lehelletéig harczol s akkor rááll a juhbőrre: ezen küzd és ezen hal meg, de nyomnyit sem tágit. Nézze: mind a juhbőrön állnak; most már nem várnak, de nem is adnak kegyelmet.

A véres dráma közeledett utolsó jelenetéhez. A halfai csapat is elkezdte a harczot s a derviseket kigyóként övezte az egyiptomiak tűzvonala. Mint mikor kukoriczát pattogtatnak, úgy ropogtak a sortüzek mindkét félről. Sok dervis elesett már, de a homokon heverő khaki-egyenruhás holtak mutatták, hogy az egyiptomiak győzelme sem jár áldozatok nélkül. Most a sarrasi és halfai csapatok kölcsönösen kürtszóval adtak jelt egymásnak a rohamra… Irtózatos sortűz dördült el innen is, onnan is s aztán a térdelő katonák fölugrottak s vad, örjöngő orditással rárohantak a dervisekre. Egy perczre óriási zürzavar támadt: a fölvert porfelhő mindent eltakart s csak homályosan lehetett látni a futkosó, tomboló alakokat, a lándzsák és szuronyok villogását… Aztán ismét fölharsant a kürt s az egyiptomiak gyorsan, zárt sorokban visszavonulva sorakoztak két felől: a középen pedig ott hevertek a juhbőrökön a fölkonczolt dervisek…

A három asszony lihegve, megbűvölve, borzadozva nézte a nagyszerű mészárlást. De most kettejük letört: Sadie és nagynénje egymást átölelve leroskadtak s úgy zokogtak a földön. Az ezredes pár vigasztaló szóval fordult feléjük, de szeme hirtelen mrs Belmonton akadt meg. Az ir asszony halálsápadt volt s kerekre nyilt szemei merően néztek a sivatag egyik pontjára.

– Az Istenért! – ijedt meg az ezredes – mi baja mrs Belmont?

Mrs Belmont nem birt szólni, bár az ajkai mozogtak; csak remegő karjával mutatott arra, a merre nézett. Messze keletnek, több mértföldnyire tőlük, valami mozgott a sivatagban.

– Istenemre, látom!… Ott jön valami!… kik lehetnek azok?

Mindnyájan kimeresztették szemüket, hogy jobban lássanak, de minden, amit láthattak, csak annyi volt, hogy tiz-tizenkét teve közeledik feléjük.

– Csak azok a dervisek lehetnek, akik a kútnál maradtak, – mondta Cochrane. – Az vigasztal, hogy az átkozott kutyák egyenesen a halálba rohannak.

De Belmontné még mindig arra nézett s most végre vad, görcsös sikoltás tört elő kebléből.

– ők azok! – kiáltotta. – Megmenekültek!… ők azok ezredes!… Oh, miss Adams, miss Adams, ők azok!…

S ujjongva ugrált, tánczolt a sziklán, mint a gyerek, ha ajándékot kap.

Senki sem akart neki hinni, de mrs Belmont már lerohant a köves úton tevéjéhez, hogy a kis karaván elé siessen… Ekkorra már fönt is láttak három pontot ragyogni: ez csak a három európai fehér kalapja lehetett!… S mire ők is leszaladtak mrs Belmont után, már tisztán láthatták, hogy valóban Belmont, Fardet és Stephens jönnek ott a dragománnal, meg a sebesült szudáni katonával, és hogy a derék Tippy Tilly meg a társai kisérik őket. Belmont a feleségéhez futott, Fardet azonban az ezredeshez sietett, s megragadta a kezét.

– Vive la France! – orditotta torka szakadtából. – Éljenek az angolok!… Most már sebaj, ugy-e, ezredes? Ah a gazemberek! Éljen a kereszt és a keresztények!… Boldogságában azt sem tudta, hogy mit beszél.

Az ezredes is lelkesült, már amennyire a lelkesedés összefért angolszász természetével. Nem kiabált, nem hadonázott, csak idegesen, görcsösen kaczagott, ami legnagyobb örömének a jele volt.

– Végtelenül, roppantul örülök, hogy láthatom önöket. Már azt hittem, hogy elvesztek, – soha életemben nem örültem igy! de hogyan menekültek meg?

– Ezt is önnek köszönhetjük, ezredes.

– Nekem?

– Ugy van, barátom; és én, nyomorult, még czivódni mertem önnel!… Ugy-e, megbocsájtja?

– De hogyan menthettem meg önöket – én?

– Ön igért háromszáz fontot Tippy Tillynek, ha visszavisznek bennünket Egyiptomba. Mikor mi a kutaknál maradtunk, ők is elillantak a sötétségben a többiektől s aztán hátulról megtámadták és lelőtték őreinket. Azt az átkozott molláht sajnáltam, mert ha meg nem ölik, talán sikerült volna keresztény hitre téritenem. De most, ha megengedi, sietek miss Adamsnak a nyakába borúlni; mert Belmontnak ott van a felesége, Stephens meg csak miss Sadieval törődik: s igy kétségtelen, hogy miss Adams rokonszenve osztatlanul nekem jut.

***

Két héttel később a turisták hajója már messze északra járt Assziuttól. Másnap reggel értek Balianba, ahonnan gyorsvonattal akartak Kairóba menni s igy volt az utolsó este a hajón. Mrs Schlesinger és fia, akik szerencsésen megmenekültek, már előbb visszautaztak Kairóba Miss Adams nagyon megbetegedett a kaland után s most először jött föl a födélzetre a vacsora után. Kényelmes karosszékben ült és Sadie úgy gondozta, óvta, mintha édes leánya lett volna. Stephens egy-egy csésze kávét hozott nekik és melléjük ült. Belmont a feleségével üldögélt, csöndes boldog egyetértésben. Fardet a hajókorlátnak támaszkodva szidta az angol kormányt, hogy miért nem őrzi jobban az egyiptomi határt, mig Cochrane elégedetten szivarozva, daliásan állt előtte… De mi történt az ezredessel?… Aki látta, mily öreg és megtört volt a lybiai sivatagban, most rá sem ismerne. Bajusza ugyan kissé deres volt most is, de a haja ismét fényes és fekete volt, mint az előtt. Mikor Halfába érkezett, mogorván köszönte meg azok sajnálkozását, akik összecsapták kezeiket, hogy mennyire megöregedett. Egyenesen a kabinjába ment s egy óra mulva már ismét az a daliás, örök ifju ezredes volt, aki régen. De oly szigoruan nézett végig mindenkin, akinek szemében némi csodálkozást olvasott, hogy senki sem merte tőle megkérdezni e csodás változás okát. Különben azok, akik vele voltak a megpróbáltatás szörnyü napjaiban, s tudták, mily fiatal a szive a derék ezredesnek, nem vették zokon, hogy külsőleg is fiatalabbnak akart látszani koránál.

A födélzeten mély csönd volt, csak a viz locsogott halkan, amint a gőzös fenekét verte. A lehanyatló nap utolsó sugarai bibor fényt árasztottak a folyóra, majd elhamvadt a fény is, és kigyultak az ezüstös csillagok, melyekhez az útasok annyiszor föltekintettek, sivatagbeli hosszú vértanuságuk alatt.

– Hol száll meg Kairóban, miss Adams? – kérdezte mr Belmont.

– A Shepheard-szállóban.

– És ön, mr Stephens?

– Mindenesetre én is ott.

– Mi a Continentalba szállunk. De azért csak találkozunk?

– Soha többé nem akarok megválni öntől mrs Belmont! – kiáltott föl Sadie. – Oh, önnek velünk kell jönnie az Egyesült-Államokba; majd meglátja, hogy fogjuk szeretni!

Mrs Belmont jóizüen nevetett.

– Sok dolgunk van ám Irországban, – mondta, s már úgy is régóta úton vagyunk. Aztán meg, – tette hozzá tréfásan, lehet, hogy hiába mennénk az Egyesült-Államokba… talán már nem is találnánk ott önt.

– Találkoznunk kell mindnyájunknak, – szólt most Belmont; – ha másért nem, hát azért, hogy el-elbeszélgessünk rettenetes kalandunkról.

– Nekem már olyan, mint az álom, – mondta mrs Belmont. – Mily bölcs a Gondviselés, hogy hamar meggyöngiti lelkünkben a rémes emlékeket! Úgy tetszik, hogy mindez már születésem előtt, egy megelőző életben történt velem.

Fardet föltartotta a sebesült csuklóját, amely még mindig be volt kötve és igy szólt:

– A test nem feled oly könnyen, mint a lélek. Ezt a sebet nem álmodtam, mrs Belmont, s nem is a megelőző életben kaptam.

– Mily szomoru az, hogy nem mindnyájan menekültünk meg! – kiáltott föl Sadie. – Ha Brown és Headingly is itt lehetnének, föl sem venném az egészet. Miért kellett nekik elpusztulniok, s nekünk nem?

– Miért szedik le az érett gyümölcsöt, s miért hagyják az éretlent a fán? – szólt mr Stuart szeliden. – Mi nem tudhatjuk ezt: de a Mindenség Kertésze bölcsen tudja, melyik gyümölcsöt kell leszakitania.

Botjára támaszkodva oda biczegett az asztalhoz és a lámpafénynél szilárd, ünnepélyes hangon olvasni kezdett az Ó-Testamentomból:

»Dicsérjétek az Urat, aki megváltott és megszabaditott a nyomorgatónak kezeiből, s kivezetett a sanyaruság földjéről, egybe gyüjtvén mindeneket keletről és nyugatról, északnak és délnek tájékairól. Bujdosnak vala a pusztában, az úttalan útakon és sehol sem lelnek vala lakásra való várost. Éhek és szomjak valának, s megfogyatkozott bennük a lélek a szenvedéseknek miattuk. Kiáltának tehát az Úrhoz ő nyomoruságukban, s az Úr megszabaditá őket nyavalyájukból. És vivé őket az egyenes útra, hogy elmennének a városba, ahol lakhatnának. Dicsérjétek azért az Urat kegyelmének nagy voltáért és hirdessétek az ő csudálatos dolgait az embereknek fiaik előtt.«

– Mintha csak nekünk szólna: pedig kétezer esztendővel ezelőtt irták, – mondta a tiszteletes, becsukván könyvét.

– Ez mind nagyon szép, mr Stuart, – felelte Fardet, – ön arra biztat, hogy dicsérjem az Urat, amiért megszabaditott a veszedelemtől; de én szeretném tudni, hogy ha csakugyan az Úr igazgatja a világot, – miért döntött engem ebbe a veszedelembe? Ön is aligha köszönné meg, hogy kihúztam a vizből, ha én löktem volna bele. Legfölebb azt róhatnók föl érdemül a Gondviselésnek, hogy jóvá tette azt, amit ellenünk vétett.

– Nem tagadom, hogy a Gondviselés tetteit nehéz megérteni, – felelte mr Stuart; – de azért én érzem, hogy nyertem valamit szenvedéseim árán. Alázatosan vallom, hogy tisztábban látom kötelességeimet, mint az előtt; s megtanultam azt is, hogy szilárdabban kimondjam azt, amit igaznak tartok, s ne hanyagoljak el semmi oly cselekedetet, amelynek helyességéről meg vagyok győződve.

– És engem – kiáltott föl Sadie, – többre tanitott engem ez a pár nap, mint egész életem. Sokat tanultam és sokról leszoktam; egészen más leány lettem.

– Én eddig sohasem ismertem magamat – szólt Stephens, – sőt nem is volt bennem semmi, amit ismerni érdemes lett volna. A kicsinyes dolgoknak éltem, a fontosokat elhanyagoltam.

– Oh, az ily rázkódtatások senkinek sem ártanak! – jegyezte meg az ezredes. – A puha ágy s a napjában négyszer-evés nincs hasznára az embernek.

– Szentül hiszem – mondta most mrs Belmont komolyan, – hogy mindnyájunk szivét-lelkét fölemelték, megnemesitették ezek a rettenetes napok. Ha majd bűneink mérlegelésére kerül a sor, bizonyára sok meg lesz bocsátva nekünk azokért az önzetlen órákért.

Kis ideig néma csöndben ültek mindnyájan. Az éjszaka sötét szárnya lassanként ráborult a folyóra és a partokra is, mialatt egy csomó vadlúd V betű alakjában, gágogva, nyilsebesen röpült tova a levegőben a kanyargó folyam mentén. Kelet felől hűvös szellő kerekedett s a társaság egy része fölkelt, hogy kabinjába menjen. Stephens közelebb hajolt Sadiehez.

– Emlékszik-e, – súgta halkan – mit igért, mikor a sivatagban voltunk?

– Mit?

– Azt mondta, hogy ha megmenekül, igyekezni fog valakit boldoggá tenni…

– Akkor meg is kell tartanom igéretemet.

– Már meg is tartotta… – felelte Stephens és kezeik találkoztak az asztal árnyékában.

VÉGE.

Tartalomjegyzék

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.