Falusi cica Budapesten

Irta

Sebők Zsigmond

Budapest 1913
Singer és Wolfner kiadása
VI., Andrássy-út 16.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2013
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5406-13-3 (online)
MEK-11854

TARTALOM

Falusi cica Budapesten
Mica és Rica
Színházban

Falusi cica Budapesten.

A Bodri megkergette a kis cicát, melyet Miklóska cica-babának nevezett. A cica Anikónak, a kertész kis leányának az ölébe menekült.

– Takarodol, Bodri! – kiáltotta Anikó.

– Nem megyek! – erősködött Bodri. – Megharapom én előbb ezt a cicát!

A cica-baba, minthogy biztosságban érezte magát az Anikó karjában, Bodri felé fordult és ezt sziszegte:

– Én pedig megkarmollak!

– Szeretném látni! – felelt Bodri.

A cica-baba persze nem mert karmolni és ezt sóhajtotta:

– Hej, ha itt lenne Miklóska, tudom, hogy megtáncoltatná Bodrit! Akkor aztán én is megkarmolnám.

Ki ez a Miklóska és merre van hazája?! Miklóska kedves szőke fiú, aki a nagyanyjánál nyaralt és ott ismerkedett meg a cica-babával. Csakhamar bizalmas barátságot kötöttek Miklós és a cica-baba, aminek csak az vetett véget, hogy a nyár leteltével Miklóska hazautazott Budapestre.

– Én is Miklós után megyek! – gondolta a cica-baba. – Igen, Budapestre utazom! Engem ne ugasson mindenféle Bodri!

Meghallotta, hogy az öreg Kandur bátya szintén Budapestre utazik, hát, amint a Bodri békén hagyta, tüstént hozzásietett.

– Kandur bátya, szépen kérem valamire!

– Mire, cica-baba?

– Vigyen el magával Budapestre!

– Jól van, cica-baba, elviszlek! Szedd össze a bugyorodat, holnap korán reggel indulunk a vonattal.

A cica-baba összeszedte a cókmókját, elbúcsúzott Anikótól és korán reggel Kandur bátyával kiballagott a vasuti állomásra. A pénztár előtt megálltak és a bátya így szólt:

– Kérek jegyet Budapestre!

– Csak egyet? – kérdezte a pénztáros.

– Egyet könyörgöm, egyet. Kinek lenne a másik?

– Hát a kis cicának.

– De kérem, – mondotta Kandur bátya, – hiszen az olyan csöpp, hogy pólyában vihetném!

– Ohohó, Kandur bátya, – nevetett a pénztáros, – mióta pólyázzák a kis macskákat? No, hát jól van, a kis cicának nem kell jegyet váltania.

Nemsokára megérkezett a vonat. Csöngettek és az utasok kitódultak a vonat elé.

– Cica-baba! – mondotta Kandur bátya, – itt ne felejts valamit!

A cica-baba ezt felelte:

– Ne féljen, Kandur bátya, gondját viselem én mindennek!

– Beszállni tessék! – sürgette a kalauz az utasokat.

Kandur bátya és cica-baba gyorsan fölugrottak a vonatra.

– Hova üljünk kalauz úr? – kérdezte Kandur bátya.

A kalauz megmutatta a helyüket, ahova derék utasaink letelepedtek. Mikor a vonat elindult, cica-baba ijedten kiáltott föl:

– Jaj!

– Mi baj? – kérdezte Kandur bátya.

– Óh, jaj, ennivalót hoztam magammal és az állomáson felejtettem!

– Jól gondját viselted! – csúfolódott Kandur.

A cica-baba elpirult és ezt mondotta.

– Kandur bátya, tudja mit? Leugrom a vonatról, visszaszaladok az állomásra és elhozom onnan az elemózsiát.

Kandur lemondóan intett.

– So'se ugrálj, cica-baba! A vonat gyorsabban fut a legfürgébb macskánál, nem érnéd utól.

– De én éhes leszek az úton! – aggódott a cica-baba.

– Majd iszunk Győrben kávét!

– Győrben?

– Igen, ott megáll a vonat. Miklóska is a győri állomáson kávézott, mikor hazautazott Budapestre.

A cica-baba ennek nagyon megörvendett. Jaj, csak már itt lenne az a Győr! Nagyon éhes volt szegény és mindegyre kitekintgetett a vonat ablakán, hogy látja-e már Győrt?

Amint kinézett, észrevett a vasúti töltés oldalában egy mezei egeret.

– Ez kell nekem! – gondolta a cica-baba és a másik percben kiugrott az ablakon.

Nagy zaj keletkezett. Többen ezt kiáltották:

– Leesett a vonatról egy kis utas!

A vonatot megállították és a cica-baba keresésére indultak.

– Ki esett le? Hol esett le valaki? – hallatszott mindenfelől a kérdezősködés.

– Innen esett ki! – mutattak arra a szakaszra, melyben Kandur bátya ült.

Benyitottak, hát a bátya nyugodtan terpeszkedett helyén, a bajuszát sem mozgatta.

– Itt esett ki egy kis utas? – kérdezte a kalauz.

– Itt.

– És ezt maga olyan nyugodtan mondja?

– Hászen, ha kiesett, majd visszaugrik.

– Hátha kitörte a lábát vagy a nyakát?

Kandur bátya nevetett és azt felelte:

– Ojjé, attól nem félek; a mi fajtánk mindig a talpára esik.

A kalauz csodálkozott, de hát a leesett utas után kellett látni. Mikor leszállt a vonatról, elképedten kiáltotta:

– Nini, a mi utasunk egeret kerget!

A cica-baba csakugyan ott kergette a cincogót a töltés oldalában. Mindenki nevetett ezen a dolgon, legjobban az egér, mert az úgy elbújt, hogy a cica nem tudott ráakadni; kárvallottan miákolt a jámbor, mígnem megfogták és visszavitték a vonatra.

– Hátrakötjük a sarkadat, ha még egyszer leugrasz! – fenyegette a kalauz.

– Dehogy ugrom! – fogadkozott a cica.

Kandur bátya is nevetett a pórul járt cica-babán, aki most még éhesebb volt, mint az imént.

No, de végre ezt kiáltotta a kalauz:

– Győr!

– Kávét! – kiáltott ki cica-baba az ablakon, hallván e nevet.

– Várj, míg a vonat megáll! – csitította Kandur bátya a türelmetlent.

A vonat megállt és Kandur bátya meg a cica-baba kiszálltak.

A pályaudvaron egy rendőr állt. A cica-baba megszólította:

– Kérek kávét!

Kandur bátya megrántotta a kis oktondi fülét:

– Csitt! Nem látod, hogy ez a bácsi rendőr? Mindjárt bevisz a dutyiba!

– Van ott egér? – kérdezte a cica-baba.

– Van, de ha a dutyiba visznek, nem látod ám meg Miklóskát!

Erre elhallgatott a kis cica. Három kövér egérért sem adja ő azt, hogy Miklóskát lássa. No, de nem is kellett sokáig éheznie, mert csakhamar az asztalnál ültek s a pincér elébük tett két pohár kávét.

A cica-baba fölugrott az asztalra s belemártotta a nyelvét a kávéba. Kandur bátya rámordult:

– Ülsz le mindjárt a székre, te neveletlen!

– Miért üljek a székre?

– Mert illetlen dolog az asztalra ugrani. Aztán a nyelvedet se szabad a kávéba mártani!

– Nem szabad?

– Nem bizony. Látszik, hogy falusi cica vagy, mert ezt sem tudod.

– Hát hogyan egyem a kávét?

– Kanállal.

A cica-baba próbált kanállal enni, de nem sikerült, mert a kávét mindig a nyakába öntötte.

– Én kanállal nem tudok enni, – zugolódott.

– Hát fogd a poharat a körmöd közé és idd ki a kávét!

Így már jobban sikerült a dolog és a cica-baba jóllakott. A kávézás után újra beszálltak a vonatra, amely nemsokára megindult.

Ment, futott a vonat, egyszer csak megállt. A kalauz azt kiáltotta:

– Budapest!

A cica-baba nagyot ugrott.

– Budapesten vagyunk? – kérdezte örvendve.

– Igen, ott vagyunk!

A cica erre felszökött az ablakra és kiáltotta:

– Miau, Miklóska! Hol vagy, Miklóska?

Kandur bátya nevetett.

– Hívhatod azt öcskös! – mondta.

A cica meghökkenve kérdezte:

– Hát nincs Miklóska Budapesten?

– De ott van az!

– Miért nem jön hát ide a hívásomra?

– Mert nem hallja. Budapest nagy város ám, – óh, be nagy! Miau!

A cica-baba pityeregni kezdett.

– Hogy találjuk meg, Kandur bátya, Miklóskát, ha olyan nagy Budapest, olyan nagy... miau! – siránkozott.

Kandur bátya megvigasztalta:

– Ne félj semmit, cica! Bérkocsiba ülünk és az elvisz hozzá.

Kiszálltak, átadták a jegyet a portásnak és kimentek a pályaházból. Künn sok hintó állt egymás mellett.

– Tetszik bérkocsi? – kérdezték a kocsisok.

– Tetszik! – felelt Kandur bátya.

A bérkocsis kinyitotta a kocsi ajtaját és utasaink beugrottak a puha ülésre.

– Hova megyünk? – kérdezte a bérkocsis.

– Miklóskához!

Kandur bátya is jól ismerte Miklóskát, azt is tudta, hol laknak Budapesten a szülei, megmondta hát pontosan a címet.

A bérkocsis ostorával a lovak közé vágott és a kocsi megindult. Hej, be örvendett a cica-baba!

Kidugta az orrát az ablakon a mi kis cicánk, de gyorsan visszakapta.

– Jaj!

– Mi az? – kérdezte Kandur bátya.

– Kutyát láttam.

Kandur bátya nevetett.

– Hehehe, ne félj te golyhó falusi cica a budapesti kutyától!

– Talán fogatlan a budapesti kutya? – kérdezte a cica-baba.

– Foga van, de nézd csak meg, mi van a száján!?

A cica-baba megnézte és fölkiáltott:

– Nini, egy kosár van a száján!

– Az ám, szájkosár, – mondotta vígan Kandur bátya. – Attól nem tud harapni a jámbor.

A kutya észrevette a kocsiban ülő bögrenyalogatókat és rájuk vicsorította a fogát. A macskák rákiabáltak:

– Coki, morcsos! Jó napot, szájkosaras vitéz! Tiszteltetjük az otthonvalókat, miaú!

Morgott, csaholt mérgében a kutya, a cicákkal pedig tovább ment a kocsi. Utasaink láttak sok szép házat és boltot. A cica-babának különösen egy kirakat tetszett nagyon.

– Jaj, de szép! – kiáltotta.

– Micsoda? – kérdezte Kandur bátya.

– Az a sok hurka, kolbász. Ham, bekapom!

A cica-baba a hentes kirakatát látta. Mit tett a bohó kis cica? Kiugrott a kocsiból és a kirakathoz futott.

– Egyik fogamra a hurka, másik fogamra a kolbász! – kiáltotta. – Aztán vesd el magad cica-baba!

Nekiugrott a kirakatnak, hogy majd elragadja a kiválasztott ennivalót, hát – hopp! – beleütötte az orrát az üvegbe.

Az ostoba kis cica nem látta, hogy üveg alatt van a hurka-kolbász. Prüszkölve, kárvallott ábrázattal szaladt vissza a kocsihoz, amelyből hahotázva nézett ki Kandur bátya.

– Egészségedre, cica-baba! – Hogy ízlett a hurka-kolbász?

Ezt kérdezte Kandur bátya csúfolkodva és kinyitotta a bérkocsi ajtaját, hogy a cica-baba beugorhassék. A mi kis cicánk fölugrott a bátya mellé és ezt morogta:

– Kár, hogy Budapesten üveg alatt tartják a jót!

Végre megállt a kocsi és utasaink kiszálltak. Egy nagy ház előtt voltak. A házmester a kapuban állt.

– Itt lakik, kérem, Miklóska? – kérdezte Kandur bátya.

– Itt, a harmadik emeleten, – felelt a házmester.

Kandur megköszönte a fölvilágosítást s így szólt:

– Előre, cica-baba, a harmadik emeletre!

Fölmentek a lépcsőn. A cica-baba lenézett az udvarba.

– Kandur bátya, – szólt, – mondok valamit!

– No, beszélj!

– Nagyon magas ez a harmadik emelet.

– Meghiszem azt! Majdnem akkora, mint otthon a torony.

A cica-baba a fejét csóválta.

– Attól félek, Kandur bátya, – szólt, – hogy ide nem jönnek az egerek.

– Én is. Lekergetnék, ha föl is jönnének!

– Kár, – sajnálkozott cica-baba.

Utasaink csöngettek és a szakácsné kinyitotta az ajtót.

– Kit kerestek, cicák? – kérdezte.

– Miklóskát. Itthon van?

– Itthon.

– Mondja meg neki, – szólt a kis cica, – hogy itt van a cica-baba.

A szakácsné bement az üzenettel. Egyszer csak kiáltás hallatszik:

– Cica-baba! Hol vagy, cica-baba?

Miklóska kiáltotta ezt és kifutott vendége elébe. Hát csakugyan ott volt az előszobában a cica-baba Kandur bátyával.

Hej, de örvendett Miklóska!

– Jó napot kivánok, Miklóska! – köszöntötte a vendég.

– Isten hozott, cica-baba! – felelt Miklóska.

– Eljöttem, – folytatta a cica, – mert a Bodri meg akart harapni.

– Ej, a rossz kutyája! No, majd megtáncoltatom én ő kelmét!

Miklóska ezután bekiáltott a nagy szobába.

– Mamám, mamám, itt a cica-baba!

A mama is kijött és szintén örvendett a vendégnek, akitől megkérdezte:

– Éhes vagy, cica-baba?

– Nagyon éhes vagyok.

– Hát nem kávéztál Győrben? – kérdezte Miklóska.

– De kávéztam.

– Mégis éhes vagy?

– Én mindig éhes vagyok, – felelt őszintén a cica-baba, amire mindenki nevetett.

Miklóska bevezette vendégeit a szobába, a mama pedig uzsonnát hozatott nekik. A cica-babának szalvétát kötöttek a nyakába és ráültették a Miklóska székére.

– Egyél, cica-baba! – biztatta Miklóska.

Nem kellett kétszer biztatni a cica-babát, úgy jól lakott, mint a duda.

Az uzsonna után Kandur bátya ajánlta magát.

– Hova megy, Kandur bátya? – kérdezte Miklóska.

– Egy kis dolgom van a városban.

– Hanem a cica-baba itt marad, ugy-e, mindig nálunk?

– Itt marad, ha úgy tetszik.

Kandur bátya ezzel a cica-babához fordult:

– Hallod-e, te cica, jól viseld ám magadat, azt mondom! Rontom-bontom!

A cica-baba minden jót megigért, Kandur bátya pedig elbúcsúzott a háziaktól és ment a dolgára.

Miklós megmutatta a cica-babának a játékait és eljátszottak addig, amíg a fiúcskát sétálni nem vitték.

– Én most sétálni megyek, cica-baba, – szólt Miklós, – de mindjárt visszajövök. El ne menj addig, cica-baba! Vigyázz magadra, kedves, ki ne menj a házból, mert akkor, ham, bekap a krampusz!

– Jól ráijesztettem a cica-babára! – gondolta Miklós sétaközben. – Tudom, meg nem szökik!

Hát a cica-baba mit csinált? Járt-kelt a szobában, kényére-kedvére heverészett a puha szőnyegeken s amikor elúnta magát, kisétált az ablakfára.

Egyszer csak hangot hall.

– Hallja, idevaló magácska? Miaú?

A cica-baba arra tekintett, amerről a hangot hallotta és a szemben levő ablakban egy fővárosi cicát pillantott meg. Sohasem látott még ilyen szép macskát. Kék pántlika volt a nyakán, olyan kövér volt, mint a fölfújt duda és a szőre, akár a selyem.

– Nem, – felelt a cica-baba.

– Hát hova való, lelkem?

– Vidékre.

– Mindjárt gondoltam, mert rosszúl néz ki, – szólt fitymáló hangon a fővárosi cica.

A cica-baba csodálkozva mondotta:

– De kérem alássan, én jól nézek ki az ablakon.

A fővárosi cica bámúlt.

– Ki beszél az ablakról? – kérdezte. – Azt akartam mondani, hogy nincs jó színben, lelkem.

A cica-baba nevetett.

– Hahaha! Miért nem beszél hát magyarul nagyságod? Ollan vagyok, a millen vagyok.

Most a fővárosi cica nevetett akkorát, hogy a könnyei potyogtak bele.

– Ollan? Millen? Talán olyan? milyen?

– Úgy van az jól mondval! – erősítette a cica-baba.

– Mondval! – nevetett harsogva a fővárosi cica. – Mondhatom, szép magyar beszéd létezik maguknál!

– Od van az igaz magyar nép! – dicsekedett a cica-baba.

A fővárosi cica nevetett azon, hogy a cica-baba mondval-t mondott mondva helyett és od-ot ott helyett, a cica-baba pedig azon mosolygott, hogy a fővárosi cica azt mondotta: rosszul néz ki, e helyett betegesnek látszik és azt mondta, hogy náluk magyar beszéd létezik, holott ezt a magyar nép sohasem mondja. Hát bizony, a fővárosi cica rosszul beszélt magyarul, a cica-baba ellenben jól beszélt, de tájszólással, dunántúliasan.

– Volt már lelkem, a fővárosban? – kérdezte a fővárosi cica.

– Még nem voltam.

– Hát jőjjön velem sétálni.

– Nem merek, – mondotta a cica-baba.

– Miért nem?

– Miklóska azt mondta, ha kimegyek a házból, bekap a krampusz.

A fővárosi cica megint nevetett.

– Óh, maga kis ostoba falusi cica! Hát nem látja, hogy Miklóska csak megijesztette?

– Nem kap be a krampusz?

– Dehogy kapja! Jőjjön csak, jőjjön, majd megmutatom magának a főváros szépségeit!

Olyan nyájasan beszélt a fővárosi cica, hogy a cica-baba nem tudott ellentállni.

– Merre menjek ki? – kérdezte.

– Másszék ki, galambom, az ablakon, aztán majd én vezetem.

A fővárosi cica fölvezette a cica-babát a padlásra.

– Én rendesen az utcán szoktam este járni, – mondotta a fővárosi macska, – de magácska kedvéért most a magasban fogunk sétálni. Hogy is hívják, lelkem?

– Cica-babának.

– Hát nézze, cica-baba, itt a padláslyuk, ezen kimászunk.

Kimásztak a padláslyukon, amely ablaknak is bevált. Amikor a ház tetejére jutottak, a cica-baba csaknem leszédült róla. Sima palacserépen állt, amelyről csaknem lecsúszott s amikor lenézett az utcára, oly irtózatos magasságban találta magát, hogy megszeppent.

– Félek, – nyöszörgött.

– Ugyan mitől fél? – biztatta a fővárosi pajtás. – Nézzen szét! Látja ezt a sok nagy házat? Ezt a sok tornyot? Ugy-e szép?

Valóban szép volt az, amit a cica-baba látott. Annyi ház sorakozott egymás mellett, egymás mögött, hogy nem lehetett látni a város szélét. Torony is volt tömérdek, kicsi, nagy, karcsu és széles.

– Gyerünk a szomszédba, – indítványozta a fővárosi cica.

Megindultak és óvatosan lépegetve, eljutottak a szomszéd házra. A cica-baba egyszer megcsúszott s ha bele nem kapaszkodik a padlásablakba, lezuhant volna.

– Kellemes, ugy-e, sétálni Budapesten? – kérdezte elégülten a fővárosi cica.

– Nagyon kellemes, – nyögte a cica-baba.

De mert ügyes cica volt, lassankint hozzászokott a sima cseréphez és csakhamar ő is oly bátran lépegetett a háztetőn, mint a fővárosi miákoló. Néhány kéménybe is belekukkantott.

– Kár, hogy egyik kéményben sem füstölnek húst, – mondotta.

– Hát maguknál a kéményben lesz füstölve a hús? – kérdezte a fővárosi.

– Nem értem a szives kérdését, – mondotta a cica-baba.

– Pedig elég világosan beszélek, – zsörtölődött a fővárosi cica.

– Hát mit akar kérdezni?

– Hogy a kéményben füstölik-e a húst?

– Ezt már értem. Igen is, ott füstölik.

Igaza volt a cica-babának, mert aki így beszél, a kéményben lesz füstölve, vagy a leves meg lesz főzve, az nem jól beszél magyarul.

A cica-baba dicsekedve mondotta azután:

– Még gólya is fészkel ám a kéményen nálunk.

– Az nagyon szép lehet, cica-baba!

Egyszer harsány hang hallatszott:

– Mit kerestek itt, hurka-kolbász lopogatók?

– Menekülj! – kiáltott a fővárosi cica.

A cica-baba visszanézett. A háztetőn ablak volt és azon egy ember nézett ki; az kiabált.

Amikor a szomszéd háztetőre értek, a cica-baba megkérdezte a fővárosi cicától:

– Hát Budapesten a padláson emberek is laknak?

– Laknak bizony, cica-baba. Tudsz-e énekelni, cica-baba?

A kis cica szerénykedett.

– Nem mondom, hogy nem tudok, – felelt – de csak úgy falusiasan. Maguk, budapesti cicák, bizonyosan szebben énekelnek.

– Én is azt hiszem, – mondotta a fővárosi cica kevélyen.

– Tudom, hogy maga is szépen énekel.

– Az én hangom a legszebb a világon, – dicsekedett a fővárosi cica. – Olyan nótát, amilyent én fúvok, nem hallottál te még a híres Kaczor király birodalmában sem. Ha én most elkezdenék énekelni, senki se kiabálná a padlásszobák ablakából azt, hogy takarodjunk, hanem mindenki azt mondaná: Tovább, tovább, aranyos cicám!

– Hát énekeljen!

A fővárosi cica kérette magát.

– Egy kicsit rekedt vagyok, valami van a torkomban, – mondotta kényeskedve.

– Hát puculla ki a torkát egy seprővel, – tanácsolta a cica-baba.

A fővárosi cica megharagudott.

– Micsoda goromba beszéd ez? – kiáltotta. – Az én torkomat seprővel tisztogatni? Aztán: puculla! Micsoda beszéd ez?

– Nálunk így beszélnek, – védekezett a cica-baba.

– Nálatok rosszul lesz az így mondva.

Puff! Megadta neki a fővárosi cica! A puculla nem szép, magyarúl így kell mondani: tisztítja, de a rosszul lesz az így mondva, még rosszabb, mert így helyes az: Nálatok rosszul mondják így azt.

– Hát tessék már énekelni, kérem szépen, – esdekelt a cica-baba.

A fővárosi cica rágyújtott a nótára és énekelt torka szakadtából. Egyszerre följajdult:

– Jaj, jaj!

Egy fadarab hátba puffantotta.

– Pusztulsz, nyávikoló! – kiállották a ház lakói.

Több fadarab is repült a levegőben, a mi cicáink menekültek.

A cica-baba nevetett futás közben és odaszólt a fővárosi pajtásnak:

– Nem nagyon kiáltották ezt: – tovább, tovább, aranyos cicám!

A fővárosi cica dohogott.

– Nem tudják ezek, mi a szép nóta! – mondotta.

Futottak házfödélről házfödélre, egyszer szétnéz a cica-baba, hát a fővárosi pajtás nincs sehol. Megszökött az ármányos és a cica-babát egyedül hagyta egy nagy budapesti ház tetején. A cica-baba kiabált:

– Drága budapesti cica, hol van? Jőjjön vissza!

Senki sem felelt. Hire, nyoma sem volt a fővárosi cicának. A cica-baba sírni kezdett.

– Jaj, mi lesz velem! – síránkozott. – Ki vezet engem haza Miklóskához? Jaj, miért nem engedelmeskedtem Miklóskának, aki megtiltotta, hogy elmenjek hazulról!

Sírt, rítt a cica-baba, Miklóska pedig azalatt hazaérkezett a sétáról.

– Cica-baba! – kiáltotta. – Hol vagy, cica-baba?

Nem felelt hívására senki. Miklóska bejárta a szobákat, megnézte, nincs-e a cica-baba a diván alatt vagy az ágy alatt, de bizony a kis vendég nem volt sehol.

Erre Miklóska is elpityeredett.

– Jaj, hol van a cica-baba? Ki vitte el a cica-babát? – kiáltotta.

Akkor toppant be Kandur bátya.

– Mit hallok? – kérdezte haragosan. – A cica-baba megszökött? Milliom egérlyuk, mérges vagyok! Csak kerüljön a körmöm közé a haszontalan, megemlegeti!

Miklóska azonban nem így gondolkozott.

– Ne bántsa, Kandur bátya, a cica-babát, – mondotta, – inkább keressük meg.

– De hol keressük ebben a nagy városban?

– Tudja mit, Kandur bátya? Kérjük meg az ujságcsináló bácsit, tegye bele az ujságba, hogy jőjjön haza a cica-baba.

– Jó lesz, kérjük meg!

Kandur bátya szép macskakaparással levelet írt az ujságcsináló bácsinak, aki elolvasta a levelet, megértette az írást (hiszen sok macskakaparást kell neki kibetűzni, amikor a postás a leveleket hozza!) és megtette a Miklóska és a Kandur bátya kivánságát.

– Ime itt a hirdetés:

Cica-baba!

Gyere haza! Mindent megbocsájtunk!

Miklóska és
Kandur bátya.

Majd meglátjuk, lesz-e eredménye a hirdetésnek.

A cica-babával ezalatt mi történt?

Járt-kelt házról-házra. Éjszaka a padláson hált, nappal egérre vadászott. No, nagyon kevés jutott belőle. Eközben törte a kis cica-eszét azon, mi módon jusson haza?

– Mi lenne, ha megpróbálnám a leszállást? – gondolta végre.

Szétnézett. Hát észrevette a villámhárító vezetékét. Nagy bajjal, fáradtsággal lemászott azon.

Egyszerre hangot hall.

– Hé, te kis cica, nem vagy te a cica-baba?

A kis cica a hang felé fordult. Egy ablakban kedves leánykát pillantott meg; ez volt a kérdező.

– De, igen is, kérem szépen, én vagyok az!

– No akkor, kedves cica-baba, – kiáltotta a leányka, – éppen jókor jösz! Nem olvastad még az ujságot?

– Nem.

– Gyere be és olvasd el. Üzenet van számodra benne.

A cica-baba beugrott az ablakon.

– Hopp... Szerencsés jónapot kivánok és csókolom az aranyos kezét!

A kis leány nevetett.

– Ne hizelegj, te cica-baba, – kiáltotta, – mert én is haragszom rád, amiért megszöktél a kedves Miklóskától.

A cica-baba pityeregni kezdett. Kivette a keszkenőjét s azzal törülgette a szemét.

– Mindenki haragszik rám – siránkozott – s tudom, hogy Miklóska soha sem fog megbocsátani.

– Ne búsulj, cica-baba! – kiáltotta a leányka, – Miklóska már megbocsátott neked. Itt az ujságban azt üzeni Miklóska és Kandur bátya, hogy eredj haza, mindent megbocsátanak.

– Igazán? – kérdezte cica-baba ugrándozva.

– Igazán.

– És Kandur bátya is írja?

– Kandur bátya is.

A cica-baba elgondolkozott.

– Ej, a Kandur bátya azért jól pofon üt engem és összekarmol, tudom, – mondotta elkeseredve.

Azután így szólt:

– Nem bánom azt sem. Csak hazajussak! De nem tudom ám, merre lakik Miklóska?

– Tudom én, – mondotta a leányka.

Most ugrott csak nagyot örömében a cica-baba.

– Tudja? – kérdezte, mintha nem hinne füleinek. – És megmutatja az utat?

– Szivesen.

– Jaj, csókolom azt a gyémántos kezecskéjét!

– Mondtam már, hogy ne hizelegj, te javíthatatlan kis hizelgő! – nevetett megint a leányka.

Így került vissza Miklóskához a cica-baba. Volt öröm! Miklóska nagyon boldog volt, hogy újra láthatja a cica-babát és megint játszhatik vele, Kandur bátya sem adta meg a cica-babának azt a pofont és azt a pár karmolást, amitől a cica-baba félt.

Egyébként Kandur bátya csakhamar hazautazott, a cica-baba ellenben Budapesten maradt s Miklóskával együtt megy haza nyaralni a nagymamához. No hiszen, tudom, nem meri majd Bodri megkergetni a cica-babát. Adna neki Miklóska!

A cica-baba hát Budapesten maradt. Gyakran látja a fővárosi cicát, de ha az most csábítja szökésre, ezt feleli:

– Nem megyek én! Nem vagyok már olyan ostoba falusi cica, amilyen voltam! Jobb nekem itt Miklóskával játszani. Úgy bizony!

– VÉGE. -

Mica és Rica.

Mica nagyol ásított és ezt gondolta magában:

– Jaj, be unatkozom! Á-á-áh, nagyon unatkozom!

Szörnyü unalmában hosszút, nagyot nyujtózott, azután fölugrott a támlásszékre és onnan belenézett a nagy tükörbe. Egy pár szép zöld szem, egy pár fül, szép bajusz nézett onnan vissza: szóval egy hiu cica. Kék szalagból való csokor is volt a nyakán.

– Szép vagyok, – gondolta Mica, mikor már jó darabig gyönyörködött magában, – de mi haszna. Á-á-áh! Unatkozom.

Félrehúzta a száját és leugrott a szőnyegre.

– Hol a dorombom? – kérdezte. – Dorombolok egyet.

A dorombot nem kellett keresnie, mert azt a cicák nem a boltban vásárolják. Egy fillérjükbe sem került, mégis a birtokukban van.

De Mica megunta a dorombolást is. Ezt mondotta:

– Fogjunk egy kis kézimunkához! Az jobban fog szórakoztatni.

No lám, milyen szorgalmas ez a Mica cica! Fogadok, hogy van akárhány Mici, Ilus, Katica, aki nem keresi a kézimunkát, mikor nincs dolga.

Mica fölugrott a székre, a székről a varróasztalra, ott volt a Janka néni munka-kosárkája, abban egy félig kész harisnya. Mica kikapta a kosárból a harisnyát a kötőtűkkel együtt és leugrott az asztalról. A pamutgombolyag magától utána futott.

Megkezdődött a kézimunka. Mici, Ilus, Katica, ide figyeljetek! Nézzétek Micát, a szorgalmast, amint hozzá fog a kézimunkához!

Letette a harisnyát a szőnyegre, jobbra rángatta, balra hurcolta, össze-vissza tépázta s mikor észrevette, hogy a pamutgombolyag tova gurul, utána futott és addig kergette, amíg szerencsésen össze-vissza kuszálta a pamutot. Janka néni bizonyosan nagyon örvendeni fog a Mica segítségének.

– Ej, a kézimunka is unalmas, – gondolta Mica haragosan. – El veled, harisnya, pamut!

Bosszúságában a diván alá hurcolta a kézimunkáját. Keresheti majd Janka néni!

– Kip, kop! Nyaú!

Mica az ablakba néz és nagyot ugrik örömében. Az ablakban kapaszkodik Rica.

– Tejfölös jó napot, Mica!

Micánk egy szökéssel az ablakban termett.

– Nyaú! Egeres jó napot, Rica! Hol jársz erre?

– Erre sétáltam a bolt körül.

– Vásárolni akartál?

– Igen, de az inas kikergetett a seprővel. Gondoltam, egy kis nyávikolásra benézek hozzád.

Rica összekuporodott és félénken hátra bandzsalított.

– Jaj, de okosan tetted, nagyon unatkozom, eszem a zúzádat!

– Ne említsd a zúzát, Mica, nyaú! A szakácsné éppen most akart megverni, mert látni akartam, friss-e a csibe zúzája?

Mica nevetett.

– Látom, nem vesztegeted te, Rica, az időt. Várj csak, mindjárt kimegyek hozzád!

Az első ajtónyílásra Mica kisurrant a szobából és a két jó pajtás csakhamar a hátsó udvarban hancúrozott. Földhöz vágták egymást, megfogták az egymás fülét és kergetőztek.

– Hogy vagy Rica? – kérdezte Mica.

– Köszönöm kérdésedet, jól!

– Van-e sok egér nálatok?

– Van elég.

– Nyaú nyaú, de jó dolgod lehet! – irigykedett Mica. – Nálunk ugyan egy sincs.

Rica elbigyesztette a száját.

– Ojjé, ha olyan nagyon kivánkozol egérpecsenyére, – mondotta, – gyere hozzám, foghatsz eleget! Nekem nem kell. Tőlem ő kelmék akkor is cincoghatnak, mikor otthon vagyok. Jobb a liba mája, csirke combja. Tegnap is bált rendeztek nálunk az egerek. Képzeld, tíz pár egér táncolta a négyest! Nagyon ügyesen járták.

– Láttad?

– Hogyne.

– És egyet sem fogtál meg közülök?

– Nem. Majd én úri lábamat koptatom miattuk!

Mica nevetett.

– No, te ugyan gyönyörü cica vagy, mondhatom!

– Már én ilyen vagyok, Micám! – mondotta Rica.

– Hát a Sárikátok szeret téged? – kérdezte Mica.

– Nagyon szeret, mindig a pártomat fogja a szakácsné ellen.

– Hallom, helyre kis lány a Sárika! Kár, hogy a szeme nem zöld.

Ebben Mica is egyetértett Ricával.

– Már az igaz, – mondotta, – a mi Mariskánk is mennyivel szebb lenne, ha zöld szeme lenne! Amilyen a mienk, ugy-e, Rica?

– Úgy bizony, a zöld szemnek nincs párja. Hátha még ilyen helyes szemöldökük, fülük, bajszuk lenne, mint amilyen nekünk van! Nemde?

A két hiu állat gyönyörködve nézett egymásra.

– Hát még a sárga szemü Bodri milyen csunya! – mondta Mica.

– Nyaú, nyaú, hihihi, a Bodri! – nevetett Rica. – Brr, de csúf! Hogy lóg a füle!

– Mint a leffentyű!

– És milyen ostoba!

– Hallottad, hogy rászedtem tegnap? – kérdezte Mica.

– Nem, nem hallottam, beszéld el gyorsan! Hogy volt, mint volt? Beszélj már, Mica!

A cica elkezdte. Éppen jókor. A Bodri ott hallgatózott a hátuk mögött.

– Hát, hát, – de megállj Rica, hadd nevessem ki magamat! – Jaj, de mulatságos volt! A Bodri a földön volt, én a fán. A butika meg akart engem fogni. Engem a Bodri! Ott ugrált, ágaskodott a fa tövében, én pedig a szemébe nevettem. A fa mellett volt egy fatörzs, azon egy deszka. Mondom a Bodrinak: Nyaú, te csúf kutya, nem félek tőled, csak arra a deszkára ne lépj! A Bodrinak ez szeget ütött a fejébe és azért is ráugrott a deszkára. Az, ahol állt, a földre billent, a másik vége pedig fölemelkedett, úgy, hogy közel volt a fám ágaihoz. Jaj, jaj, síránkoztam, végem van, ha ez a Bodri ide szalad a deszka végére, mindjárt fölugrik hozzám. A mamlasz lépre ment. Végigfutott a deszkán, hopp, a deszka fölbillent, a Bodri lepottyant... Hihihi! Én pedig megszöktem.

– De most nem szököl meg! – kiáltotta Bodri és fülön csipte Micát.

Nagy nyivákolás, sivalkodás támadt, Rica esze nélkül elfutott, Mica is kiszabadult valahogy a Bodri körmei közül, de a füle nagyon viszketett. A kutya jól megcibálta.

Most már nem unatkozott Mica. Pedig még nincs vége a mulatságnak. Janka néni is várja az uzsonnával, amiért megtépázta s a diván alá vitte a harisnyát.

Színházban.

Tejfölössy Cirmos, amikor a kerti falon sétált, egy színlapot fedezett föl, melyre ékes macskakaparással ez volt írva:

MACSKA-SZÍNHÁZ.
– = –
Ma kerül színre először:

A csirkecomb
vagy
A póruljárt Kutya.

Tejfölössy Cirmos hazament és így szólt a feleségéhez:

– Ma elmegyünk a színházba, mert nagyszerü darabot adnak. Elvisszük a cicát is.

Tejfölössyné ellenkezett egy kicsit.

– Mit szólnak a háziak, ha mindnyájan elmegyünk?

– Ojjé, egyszer egy esztendőben elmehetünk hazulról!

– Képzelem, hogy fognak cincogni az egerek!

– Majd a torkukra forrasztjuk, ha haza jövünk.

A macska-család tehát kicsinosította magát, hogy illőképpen jelenjék meg a színházban. Ez a hiú familia úgyis mindig csinosítja, szépítgeti magát, képzelhetni, hogy most is nagyon kitett magáért. Tejfölössy Cirmos fehér nyakkendőt kötött a nyakára, az egyik szemére pedig egy csillogó kerek szemüveget tett. A cica legyezőt és bokrétát vitt magával. Szóval nagyon gavallérosan festettek.

Elmentek a színházba és betelepedtek egy páholyba. Tejfölössy a szemére csiptette a kerek üveget és szétnézett.

– Áh, Egeressyék is itt vannak! Jó estét! Cica, köszönj Egeressyéknek!

A cica szépen meghajtotta magát. Tejfölössy egyszerre fölborzolta a szőrét és sziszegni kezdett.

– Mi bajod, öreg? – kérdezte Tejfölössyné.

– Hát nem látjátok?

– Mit?

– A Hektor kutyát itt alattunk a földszinten!

Odanéztek. Csakugyan a Hektor ült egy zártszéken, nagy füleit rázogatva. Tejfölössyné csillapította az urát.

– Ne morogj, öreg!

Tejfölössy megnyugodott, de félszemmel rávigyázott folyton a Hektorra.

Megkezdődött az előadás. Bejött a színpadra egy kutyának öltözött macska és keservesen síránkozott: Jaj, a hátam, jaj az oldalam!

A jelenlevő közönség nevetett.

– Megrakták a frátert valahol! – kiáltotta vígan Tejfölössy.

– Azt bizony eldöngették, – nevetett Tejfölössyné.

A Hektor kutya mérgesen fölkiáltott hozzájuk:

– Ne nyivákoljanak, hé, abban a páholyban! Semmit se lehet hallani tőlük!

Tejfölössy visszakiabált:

– Fogd be a szádat, te csontrágó!

– Bögrenyalogatók! Krr, krr, vau!

– Csirkevitéz! Szszszsz!

A közönség pisszegett és ezt kiáltotta:

– Csönd! Ne zavarják az előadást!

A veszekedők elhallgattak. A színpadon a kutya ékesen elmondta, hogy őt azért náspángolták el, mert egy csirkét verébnek nézett és megfogta.

– Hahaha! Verébnek nézte a csirkét! – kacagott Tejfölössy úr.

A színpadon a kutya most oldalogni kezdett és csillogó szemmel nézett egy helyre. Az a hely egy polc volt.

– Vajjon miért oldalog a fickó? – kíváncsiskodott Tejfölössy. – Nézd csak meg, cica, a messzelátóval!

A kis fehér macska az első lábaival megfogta a színházi messzelátót és belenézett.

– Juj, de pici lett egyszerre minden! – kiáltotta.

– Nem lehet az, cica, – szólt Tejfölössyné, – hiszen a messzelátón keresztül megnagyobbodva látszik minden!

– De mamus, az a kutya ott a színpadon akkora csak, mint egy egérke!

Tejfölössyné ránézett a cicájára és így szólt:

– Óh, te, ostoba kis cica! Hiszen megfordítva nézesz a messzelátóba, akkor pedig nem nagyít, hanem kicsinyít.

Tejfölössy úgy kacagott ezen a dolgon, hogy a könnyei potyogtak. A cica szégyenkezve bujt a legyezője mögé.

– No, nézz hát, cicám, a másik felén az üvegbe! – szólt Tejfölössyné.

A cica belenézett és fölkiáltott:

– Jaj, mit látok! Egy csirkecombot. Jaj, de szép piros!

Tejfölössyné elvette a cicától a messzelátót.

– Igazán étvágygerjesztő csirkecomb! – mondotta sóhajtva.

– Hadd nézzem meg én is, feleség!

Ezt Tejfölössy mondotta. Belenézett az üvegbe és csettentett a nyelvével. Aztán ezt lihegte:

– Nagyszerü csirkecomb!

A színpadon játszó kutya fölkapaszkodott az első lábával a polcra és a csirkecomb felé szaglált.

– Most mindjárt elkapja! – kiáltotta Tejfölössy. – De már ezt nem hagyom!

Eldobta a messzelátót és egy nagy ugrással a színpadon termett.

– Enyém vagy, csirkecomb!

Tejfölössyné és a cica utána ugrottak. Egyszerre haraptak bele mind a hárman a combba és egyszerre szisszentek föl:

– Jaj, a fogam! Kitört a fogam!

A csirkecomb ugyanis fából volt utánozva. Az bizony kemény volt.

Nosza, nagy nevetés támadt az egész színházban. De ezután jött a java. Megjelent a színpadon a gazdasszony a sodrófával és amint a darabban meg volt írva, elverte a csirketolvajokat. Ami a kutyának járt ki, azt Tejfölössyék kapták.

Nyávogva menekültek a macskák a színpadról. A Hektor kutya pedig fölállt a székére és ezt csaholta:

– Tisztelt közönség! Azt hiszem, a színdarab címét meg lehet változtatni erre: A csirkecomb, vagy a pórúljárt macskák!

Nagyon röstelték ezt a dolgot Tejfölössyék. Nem is mentek többé vissza a páholyba, hanem gyorsan haza kocogtak.

– Mi ugyan megjártuk! – sóhajtottak kárvallottan.

Odahaza még az a bosszúság várta őket, hogy az egerek már az ő esetükről cincogtak. Egy kis egér, mely észrevétlenül jelen volt a színházban, előre futott és elmondta Tejfölössyék felsülését társainak. Legalább az a vígasztalásuk lett volna, hogy elfogjanak egyet a cincogók közül! De az imposztorok nagyon jól elbújtak a lyukaikban.

MEK-11854
Falusi cica Budapesten / Sebők Zsigmond

mese(k) ; magyar
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2013

(Filléres könyvtár ; 198.)

Készült az ISZT támogatásával.

ISBN 978 615 5406 13 3

eredeti kiadvány: Falusi cica Budapesten / Sebõk Zsigmond ; Mühlbeck Károly rajzaival
Budapest : Singer - Wolfner, 1913
OSZK: http://nektar.oszk.hu/hu/manifestation/3434456

Gyermek- és ifjúsági irodalom, Klasszikus magyar irodalom
magyar irodalom, 20. sz.

MEK-be került: 2013-08-13
URL: http://mek.oszk.hu/11800/11854

CC licensz: Nevezd meg! - Úgy add tovább!

Ez a dokumentum a Magyar Elektronikus Könyvtárból származik. A szerzői és egyéb jogok a dokumentum szerzőjét/tulajdonosát illetik (amennyiben az illető fel van tüntetve). Ha a szerző vagy tulajdonos külön is rendelkezik a szövegben a terjesztési és felhasználási jogokról, akkor az ő megkötései felülbírálják az alábbi megjegyzéseket. Ugyancsak ő a felelős azért, hogy ennek a dokumentumnak elektronikus formában való terjesztése nem sérti mások szerzői jogait. A MEK üzemeltetői fenntartják maguknak a jogot, hogy ha kétség merül fel a dokumentum szabad terjesztésének lehetőségét illetően, akkor töröljék azt a MEK állományából. Ez a dokumentum elektronikus formában szabadon másolható, terjeszthető, de csak saját célokra, nem-kereskedelmi jellegű alkalmazásokhoz, változtatások nélkül és a forrásra való megfelelő hivatkozással használható. Minden más terjesztési és felhasználási forma esetében a szerző/tulajdonos engedélyét kell kérni. Amennyiben a műben és annak borítóján fel van tüntetve valamelyik Creative Commons licensz, akkor az abban megengedett felhasználási formák nem engedélykötelesek. A Magyar Elektronikus Könyvtár elsősorban az oktatási/kutatási szférát szeretné ellátni magyar vagy magyar vonatkozású, szabad terjesztésű elektronikus publikációkkal. A MEK projekttel kapcsolatban az info@mek.oszk.hu e-mail címén lehet információkat kapni és kérdéseket feltenni. A központi szolgáltatás URL címe: http://mek.oszk.hu

This document comes from the Hungarian Electronic Library (abbr. MEK). The copyright and other privileges are owned by the author/owner of the document (if he/she is known). If the author or owner expressly specifies conditions regarding the distribution and usage somewhere in this text, then those terms overrule the limitations stated below. Furthermore he or she is responsible for that too, that the distribution of this document in electronic form doesn't hurt some other person authorship rights. The MEK administrators reserve the right to withdrawn the document from the MEK collection, if any doubt appears about the free distribution of this document.This document can be freely copied and distributed, but you can use it only for personal purposes and non-commercial applications, without modifying it, and with proper citation to the original source. Every other form of distribution and utilization requires a permission from the author/owner. If the document and its cover page contains a Creative Commons licence, then it grants the forms of free use. The Hungarian Electronic Library project's aim is to provide the academic circles with public domain e-publications in Hungarian or with relevance to Hungary. You can get information and ask questions about the MEK project at the info@mek.oszk.hu e-mail address. The URL of the central service is: http://mek.oszk.hu