Remete Farkas László

Magyarok eredete

Szemelvények, fordítások, tanulmányok…

Korabeli krónikák, tudósítások és leírások felhasználásával…
Elméletek, kutatások, eredmények, következtetések…
Magyarságtudatunk erősítéséért!

Kézirat	
Budapest, 2010.

TARTALOM:

BEVEZETÉS
Előszó
Források értelmezése
Magyarok neve

Magyar bevonulások
Tények és adatok
Időszámítási zavarok
Eseménykrónika időrendje
Kárpáti népességek
Őstörténet időrendje

KÁRPÁT-MEDENCE ŐSLAKOSSÁGA
Tények és adatok
Kárpáti népességek

Kimmerek és szkíták
Szkíta-magyar rokonság
Kimmer, szkíta bevonulás… az első visszatérés?

Szarmaták, alánok
Szarmata-magyar rokonság
Szarmata, alán bevonulás… a második visszatérés?

HUNOK ÉS HUNUGOROK
Hunok… akiket magyaroknak is neveznek
Attila, a magyarok királya
Hun-magyar bevonulás… a harmadik visszatérés?
Hunok részleges kivonulása… Erdélybe, Szkítiába…

BOLGÁROK ÉS MAGYAROK
Bolgár-magyar együttélés
Bolgár-ugor bevonulás… a negyedik visszatérés?

AVAROK ÉS MAGYAROK
Hunok vagy avarok, akik ungarok…
Avar-ugor bevonulás… az ötödik visszatérés?

UNGAROK, FEKETE UGOROK
Ugorok, jugorok vagy ungarok… akik magyarok
Ugor (ouggor) bevonulás… a hatodik visszatérés?

TÜRKÖK, KAZÁROK, MADZSAROK
Türkök vagy ugorok, akik magyarok…
Türk-ugorok bevonulása… a hetedik visszatérés?

MAGYAROK ŐSHAZÁI
Tudósítások, leírások az őshazákról
Jugoria vagy Ugria
Nagy Magyar és Volgai Bolgária
Régi Magyar
Don-Magyar
Bereka, Belár-földje
Levédia
Etelköz
Erdőelve
Kárpát-medence

Zárszó

BEVEZETÉS

Előszó

A „hivatalos” történetírás az Árpád népének bevonulását tekinti honfoglalásnak. Iskolákban ezt tanítják, művészeti alkotások ezt dicsőítik. Holott, a korabeli krónikák többsége erről, mint a magyarok ismételt bejöveteléről, visszaköltözéséről tudósít. Egyes krónikák szerint, a Kárpát-medencében már a hunok bevonulása előtt is élt magyar nyelvű népesség. Sőt, több középkori tudósítás utal arra, hogy a hunokkal együtt magyar nyelvű népesség is bevonult erre a területre.

Vajon a magyarok mikor jöttek a Kárpát-medencébe?

Hivatalos elmélet szerint: a magyarok Árpád vezérlete alatt. Holott, ez a feltételezés még a korabeli krónikák tükrében is ellentmondó, a külföldi krónikák több bevonulásról írnak…

Kettős honfoglalás elmélet szerint: a magyarok két hullámban érkeztek. Ezt erősítik az ószláv és egyes nyugati krónikák, de más kora középkori iratok is többet említenek…

Hun-hungar elmélet szerint: már a hunok idejében is vándoroltak ide magyarok. Ezt a magyar krónikák és más korabeli tudósításai is alátámasztják, egyesek még többet sejtetnek…

Kimmer-szkíta elmélet szerint: már az ide vetődött szkíták egy része magyar volt. Ezt erősítik a magyar Csodaszarvas-legendák és a Kárpát-medencei szkíta „aranyszarvasos” leletek…

Őselmélet szerint: a magyarok már sok ezer éve élnek a Kárpát-medencében. E feltételezést a genetikai és antropológiai, nyelvi és kulturális jellemzők erősítik. Viszont, ellentmondanak a „hivatalos” elméletekkel és a környező népekben „kialakított történelem-tudattal”…

És, vajon a magyarok honnan származnak?

Finnugor származáselmélet szerint: a magyarok Ázsiából (Nyugat-Szibériából) származnak, rokonságban a finnugorokkal. Az elmélet problémája, hogy a finn-ugor népek európai (és nem szibériai) származásúak! Még szibériai obi-ugorok is (akiket legközelebbi nyelvrokonaiknak tartanak) a IX. századig a Volga környékén, és csak később vonultak az Urál keleti oldalára. És, az esetleges nyelvátvétel sem igazol genetikai rokonságot…

Turáni származáselmélet szerint: a magyarok közép-Ázsiából származnak, és a hunok, bolgár-törökök, kazahok rokonai. Ugyanakkor, a korabeli források nem a rokonságra, hanem azok szövetséges együttélésére utalnak. Bár, a genetikai kutatások nem erősítik a származási rokonságot, a nyelvi-logikai és kulturális rokonság részben kimutatható…

Meótiszi származáselmélet szerint: a magyarok kaukázusi származásúak, kimmer-hun, alán-kumán, vagy kazár-türk rokonsággal. Ez jól illeszthető a magyar mondavilághoz és a korabeli bizánci krónikák tudósításához, amely talán igaz lehet a vezető elit származására. Ugyanakkor, a honfoglalás-kori „köznép” kulturális-genetikai jellemzői nem igazolják…

Szkíta származáselmélet szerint: a magyarok = szkíták (kelet-európai sztyeppéről származók), vagyis: agathyr, szkíta, szarmata? népekkel állnak rokonságban. A régészeti és mondaköri emlékek ezt sejtetik, de genetikai eredmények nem erősítik. De a szkíta-területi származás már elfogadható, mert a kora középkori fogalmak szerint Szkítia: Duna-Don közti terület…

Sumér-iráni származáselmélet szerint: magyarok a „termékeny félhold” környékről származnak. Bár, az iráni-szászánida kultúra hatása egyértelműen kimutatható, a genetikai vagy nyelv-rokonságra felhozott érvek - a többi elméletnél - kevésbé meggyőzőek…

Bibliai elmélet szerint: magyarok = Noé fiától, „Jáfet népétől” vagy „Kus népétől” származnak. A korabeli keresztény irányultságú krónikák ezt hirdetik, érthető célzattal. De ez már a hit és legendák világa, nem igazolják tudományos eredmények…

Gravetti elmélet szerint: magyarok, a közép-európai gravetti népesség leszármazottai. Ezt a feltételezést az ősi genetikai jellemzők, epi-gravetti kultúrák emlékei, és az urál-altáji nyelvek hasonlósága erősíti. Viszont szemben áll a „hivatalos történelmi” felfogásokkal.

E kérdések megválaszolásához segítséget nyújthatnak az ó- és középkori iratok. Többségük ma már interneten is elérhető. Mivel a magyarokat régen több-különböző néven illették, ezért sok gondolatébresztő adat gyűjthető ki. Ezeket valós időrendbe gyűjtve, a tudományos kutatások eredményeivel összehasonlítva… könnyebben eligazodhatunk az elképzelések rengetegében.

Források értelmezése

A Kárpát-medencei magyarság eredetéről többféle elmélet (vagyis: elképzelés) olvasható. Közös jellemzőjük, hogy a rendelkezésre álló adatokból célirányosan válogatnak. Gondosan kerülgetve a feltételezésnek ellentmondó tényeket! Motiváltságuk is különböző. Egyesek, hozzásimulnak a „hivatalos” szellemi-politikai igényekhez. Mások, a célirányosan válogatott tényekből magasztos „hőstörténetet” próbálnak kerekíteni. Némelyeknél, a hit és (rög)eszme legyőzte a tényeket.

A korabeli dokumentumokból és a rendelkezésre álló tényekből a valóság viszonylag pontosan „kihámozható”, ha a tényeket egy „csokorba szedve”, azokat összességükben vizsgáljuk. Nem feledve, hogy és „köznép” és a „rajta uralkodók” eredete-kultúrája-történelme különbözik. Ezért, célszerű a korabeli „uralkodói megrendelésre készült” krónikák adatait egyeztetni a korabeli utazók és ellenfelek tudósításaival is, figyelemmel a néphagyományokra és mítoszokra.

Kárpát-medence helyi népessége - mint más népesség - élt, dolgozott, szolgált, túlélt. Uralkodó elitje gyakran idegen nyelvű-népű hódítóként jött. Portyázó csapatként, nomád rátelepülőként, alárendelt népeket elő- és utóvédként használva. A hódítók seregei a vezetőik hatalmát és saját népességüket védték, szolgaként tekintve a helyi népességre.

Gyakran, a kis létszámú elit beolvadt a helyi többségbe, átvéve nyelvüket, keverve kultúrájukat. Ahogy ez történt, amikor az idegen vezetői réteg… beolvadt a köznépbe, ahogy:
- keleti gót… az itáliai népességbe…
- nyugati gót… az ibériai helyiekbe…
- dunai bolgár… az al-dunai menti szlávságba…
- varég… a megszállt keleti szláv-ugorságba…
- normann… a britanniai kevert népességekbe…
Ez történhetett a Kárpát-medencei hun, avar, bolgár, türk, kabar stb. vezetői réteg esetében is.

Időnként, az idegen hódítók viselkedése váltott ki belső villongásokat (dinasztián belüli viszály, vezetők lázadása, elnyomás), ami gyakran felkeléshez és külső beavatkozásához, néha a vezetői réteg lecserélődéséhez vezetett. Ahogy a Kárpát-medencében is, amikor a győztesek elkergették előző uraikat (hunokat, bolgárokat, idegen erőket, uralkodók kegyenceit, erőszakos hittérítőket).

Korabeli források szerint az idegen hódítók magukkal hozták saját népességük egy részét is. Ezek létszáma nem lehetett jelentős, hiszen a Kárpát-medence területének legfeljebb ötöde volt alkalmas nagyobb számú nomád-legeltető népesség és lovas-íjász katonaság eltartására.

Ezért, az uralkodó réteg gyakran rákényszerült „zsákmányszerző „kalandozásra”, hogy pótolja a hiányzó javakat. De az ilyen hadjáratok gyengítették a katonai erőt, ami kihatott a belső hatalmi erőviszonyra, lehetővé elősegítve a törzsek és vezetői rétegek rangsorának megváltozását.

Magyarok neve

A Kárpát-medencei magyarokat a korabeli források többféleképp nevezték. Különbözőségük ellenére valójában két korabeli (ougor és madzsar) alapmegnevezésre vezethetők vissza. Íme:

Ougor (ugor) ószláv változat = a Kárpátok-Urál közti ligetes-sztyeppei övezetben élő akkori ősi népességet és területét jelölte. Ez a megnevezés többféle formában rögzítődött: ougor, ogur, ouggros ugor. vgor, vugor, yugor, iuggor, uhor. Innen származtatható Magyarország némely elnevezése: Оугриѧ (ószláv), Угрия (rusz), Ουγγαρία (görög), Угорщина (ukrán).

Ungar = keresztény környezetben az „ougor” megnevezés latin átírása. Például: ungor, unigur, ungur, ungar, ungher, unkar, ungarus. Ezért Magyarország neve több nyelven: Ungai (észt), Ungārija (lett), Ungarn (német, dán, feröeri, norvég), Unkari (finn), Uŋgár (lapp), Ungreti (grúz), Ungheria (olasz), Ungaria (román, moldáv, szicíliai), stb…

Hungar = az ungar szó frank kiejtés és karoling-latin írásmód szerinti módosulása, úgymint: h’ongar, hongar, hungar, hongrois. Az így formálódó hungarus kifejezés vált később általánossá: a nyugati keresztény kultúrkörben. E hatásra Magyarország neve több népnél is hasonlóan alakult, pl.: Hungaria (latin, albán, baszk, breton), Hungaría (spanyol), Hongarije (holland, fríz), Hungria (portugál), Hungary (angol), Hongrie (francia), stb.

Venger = az északi-archaikus latin írásmód eredménye abból a korból, amikor még a V betű jelölte az U hangot is. Ezért, egyes forrásokban az „ugor” vagy „unger” szót sajátosan írták, például: vgor, vgar, vger, vnger, vengar. Ahol a szó kiejtése is gondot okozott, ott a vegr, vegnr, venger, vienhr megjelölés honosodott meg. E népeknél ebből eredeztethető több helynév, valamint Magyarország neve, például: Węgry (lengyel), Vengrija (litván, orosz), Vegrüja (belorusz). Vengri (csuvas) stb.

Üngürüsz, hüngürüsz = az „ungarus” és „hungarus” megnevezés törökös kiejtése, sajátos arab átírással az oszmán birodalmi iratokban (.ng.r.s, h.ng.r.s.). Így jelölték a „Hungariai Királyságot” a három részre szakadása előtt. Mint az akkori magyar királyi pecséteken is.

Madzsar (magiar) ótörök változat = a IX. századi arab leírások eredetileg így csak a magyar törzseket és lakhelyeiket jelölték e néven, Majd, a Pannoniába költözött „hungarus” népességet nevezték így az arab-török iratokban. Későbbi forrásokban már szélesebb körben is használták: településnévként, tartomány vagy ország (illetve ott lakók) megnevezésére (Madzsar-i Bozorg). Gyakori írásváltozatok: madzsar, madzar, madjar, madar, majar, magiar, mahar. Arab-perzsa-oszmán hatásra (a 11. századtól) a „madzsar” fokozatosan megnevezés elterjedt európai környezetben is. A magyar (magiar) név törzsnevet rejthet: megyer, mescser, mozsar, mejra.

Kezdetben, a „magyar” nevet csak a Hungar Királyság magyar nyelvű népességének etnikai megkülönböztetésére használták. Később, a 16. században három részre szakadt Magyarország oszmán birodalmi részét nevezték Madzsarisztan-nak (a teljes országot jelző hüngürüsz, helyett).

Innen eredeztethető Magyarország későbbi neve, például: Maďarsko (cseh, szlovák), Mađarska (szerb), Madžarska (szlovén), Мадьяр Му (madjar mi = komi), Macaristan (török, azerbajdzsán, krími tatár, kaukázusi kurd), Мажарстан (mazsarisztan = kirgiz), Маҗарстан (macarstan = tatár), المجر (al-Maǧar = arab), مجارستان (Majārestān = perzsa).

* * *

Magyar bevonulások

Krónikák és korabeli tudósítások időrendjéből egyértelműen kitűnik, hogy a Kárpát-medencei magyarság „honfoglalása” nem egyszeri alkalom volt, mint ahogy „az iskolákban tanítják”. Hanem, több hullámban, esetenként eltérő irányokból érkezett a Kárpát-medencébe.

Régi lengyel hagyományok (lásd: Nagy Lengyel Krónika) szerint a vengerek: a Kárpátok északi oldalán élt, az ugorokkal rokon népesség, Pannoniából származnak, ahonnan a Visztula és Wkra környékére vándoroltak. Ahonnan, a skandináv és germán népek nyomására fokozatosan keletre vándoroltak, majd egy részük - a hunokhoz csatlakozva [részben] - visszatértek Pannoniába.

Korabeli leírások szerint az ugorok: az Ugor-hegyek (Kárpátok), és a Don-Oka vonal között éltek. Ahonnan, kényszerből nyugatra (Kárpát-medencébe, Ugor-földre), északabbra (Jugriába), keletre (Volgán túlra, Nagy-Magyarba) és délre (Azovi-tengerhez) költöztek. Az ószláv krónikák fehér és fekete (Ugra-folyótól nyugatra és keletre élő) ugorokról tudósítanak. Adatok szerint, a 14. században még éltek magyar nyelvű népek a Don-forrásvidékén és a Káma folyómentén.

Korabeli tudósítások szerint a magyarok: a Don-Volga-Kaukázus háromszögben élő, ugorokkal (jugorokkal) rokon népesség. Akik, az ottani Madzsar nevű területről kapták nevüket, vagy őt adták nevüket ennek a településnek. Akik - külső népek nyomására - részben nyugatra (Kárpát-medencébe, Madzsariába) és a Volga mentén északabbra költöztek. Több korabeli tudósítás szerint még a 13. században is éltek magyarok a Kuma-folyó környékén (Kum-magyaria).

Tények és adatok

Települési adatok, vagyis a Kárpát-medencébe vándorló magyarság régi lakhelyeinek elnevezése és elhelyezkedése nemcsak korabeli krónikákban leírt vándorlási útvonalakhoz illeszkednek, hanem a nyelvi és genetikai térképekhez is.

Venger helynevek gyakoriak: Kárpátok északi oldalán, Odera-, Visztula-Bug-Narew folyó-vidék erdős-mocsaras hátságain. Jól illeszkedve az i.e. 10 ezer körüli Szvideri kultúra térhódításához, amely a Kárpát-medencei epigravetti műveltség egyik utóda.

Ugor névből eredő helynevek az Urál-hegységtől a Kárpát-medencéig olyan sávot formálnak, mint az utolsó jégkorszak jéghatár-vonala. Nem a sztyeppei, hanem erdős-ligetes helyeken.

Magyar névből származó helynevek két vonulatot alkotnak. Az északi sávban jól mutatják az ugorok kelet-nyugati irányú vonulását. A déli „vonal” szegényes, de illeszkedik a kimmer, szkíta, hun-ugor, volgai bolgár és türk-magyar nyugati irányú sztyeppei határvonalhoz.

Nyelvi adatok szerint a magyar nyelv erősen ragozó és kissé mássalhangzós. Toldalékozó jellege az ősi nyelvekre jellemző. Az igekötők és ragok jelentős száma is önálló-zárt fejlődésre utal. Valamint az, hogy ezek aránya-száma a Kárpát-medencétől távolodva fokozatosan csökken (még a rokonnak tartott nyelvekben is). Töretlen fejlődésére mutat a jövevényszavakat is átölelő magánhangzó harmónia is. A nyelvtani nemek, jelző-ragozás és létige hiánya, valamint a magánhangzó illeszkedés, a számnevek utáni egyes szám és a tárgy ragozása: urál-altáji logikai-szerkezeti sajátosság. Ez, az ősi (i.e. 10 e. körüli) nyelvek jellegzetessége lehetett.

Genetikai adatok igazolják, hogy a Kárpátok környékén élő (felvidéki magyar, szlovák, vend, dél-lengyel, ruszin, nyugat-ukrán, csángó) népesség genetikai [Y-DNS] összetétele nagyon hasonló. Jelentősen különbözve a környezetükben élő más népességek genetikai jellemzőitől.

Kárpát-medencében az ősi európai markereik aránya magas (közel 85 %). Ezen belül a kelet-európai R1a marker aránya jelentős (> 55 %). Viszont, az ázsiai markerek aránya alacsony (<1 %). E tények kétségessé teszik a Kárpátok népességének uráli-szibériai származását. De még az onnan származó népekkel való jelentősebb keveredésüket is. Egyéb jellemzőik [mtDNS markerek] és a korabeli tudósítások is arra utalnak, hogy a Kárpátok népességeknek már i.e. 6-8 ezer körül a „Krím-Balti vonaltól nyugatra kellett élniük”.

Mondaköri adatok arra utalnak, hogy a Kárpát-medence népessége szoros kapcsolatban állt más területek lakóival. Példa erre a Csodaszarvas-monda, amelyet legtöbb Kárpát-medencébe áramló nép a sajátjának tekintett. Ahogy, a Fekete-tenger melléki kimmerek, bolgárok és hun-ugorok; Jugriából Meotishoz vándorló ugorok; onnan keletebbre vándorló kazah-madjarok; valamint a Kárpátok és Urál közti erdős-sztyeppei sávban élő ugorok. Ez a tény is alátámasztja azokat a korabeli tudósításokat, miszerint a Kárpátok-Urál-Kaukázus háromszögben jelentős számú ugor-magyar-bolgár népesség élt együtt (i.sz. 6-9. századig). Nem lehet véletlen, hogy a szkíta szarvas-ábrázolások területi elhelyezkedése jól lefedi a régi venger-ugor-magyar-bolgár rokonnépek sztyeppei lakhelyének területeit.

Gazdaságföldrajzi adatok szerint a Kárpát-medence (kb. 330 ezer km2) területének legfeljebb 15 %-a volt alkalmas legeltetéses, feltört ugaros vagy sztyeppei életmódra. 2-3 ezer évvel ezelőtt ez a terület legfeljebb 200 ezer fő földművelő-állattenyésztő számára adhatott biztos megélhetést (3-4 fő/km2). A 10 % körüli folyami-tavi-mocsaras terület legfeljebb az halászatra, pákászatra, ártéri gazdálkodásra volt alkalmas, kb. 40 ezer fő ellátására (1-1,5 fő/km2). A többi terület erdő és nehezen élhető hegyvidék, amely talán 20-30 ezer vadászó-gyűjtögetőnek (0,05-0,1 fő/km2) nyújthatott megélhetést. Számolhatunk még néhány tízezer érc-, fa- és más nyersanyag kitermelővel, feldolgozóval, szállítóval, hatalmi adminisztrációval és őrséggel. Vagyis, az akkori Kárpát-medence legfeljebb 300 ezer főt tudott eltartani.

Időszámítási zavarok

Több kutató jogosan kételkedik a régi krónikák időrendjében, mert a konkrét eseményekhez kapcsolt dátumok gyakran ellentmondásosak. Ennek okai: pontatlan átvételek és számítások, másolási hibák, események utólagos hallomásos-rögzítése, esetenként tudatos hamisítás. De időnként ez zavar csak látszólagos, ha az eltérést különböző időszámítások keveredése okozza.

Bizánctól keletre a római, keresztény, iszlám és szaka időszámítások váltakozása (átváltása) okoz „meglepetéseket”. Nyugati krónikáknál a többféle időszámítások „tologathatják” az események időpontját. Akár 284-311 évvel, amennyi elegendő volt a „kitalált középkor” megszületéséhez.

Íme, néhány kora középkori időszámítás „eltolódás” a mai időszámításhoz viszonyítva:
bizánci: +5509; ó-rusz: +5508; óbolgár: +5504; alexandriai: +5493;
zsidó: +3760; ó-ind: +3102; örmény: +2496; ó-kínai: +2397;
ógörög: +775; római: +753; babiloni: +747; buddhista: +545;
Nagy Sándor-féle: +322; szelekuida: +311; pártus: +247; szaka: +57;
diokléciánusz-i: -284; örmény: -551; iszlám: -662; stb…
Mindezt bonyolítva azzal, hogy a helyi vagy vallási időszámítások ettől néhány évvel eltérhettek.

A hun-magyar vonulás időpontját a krónikák a 373-451. közötti évekre teszik. Kézai Simon a 700. évet jelöli meg. Ez feltehetően szelekuida időszámítás, ami átszámítva: a 388. évnek felel meg. Ez az időpont már jól illeszkedik a többi krónikai tudósításhoz és a tényekhez.

A krónikák szerint az avar-magyar bevonulás 622-630. között történt. Itt is érzékelhetők bizonyos „időpont-szórások”, de ezek mértéke nem okoz nagyobb zavart.

A magyarok második szkítiai kivonulására Kálti Márk a 600 vagy 677. évet jelöli meg, ami a latin iratú dátum egyértelműen hiányos másolás (CDD helyett CD). Ezt egyértelműen bizonyítja, hogy a krónika ez az eseményt: Konstantin császár és Zakariás pápa idejére teszi, vagyis 741-751. közöttre. Ami viszont jól illeszkedik a többi krónikákban megjelölt 744. évhez.

A türk-kabar, magyar és fekete ugor honfoglalás idejét a krónikák többsége 889-898. közötti időre teszi. Az ennél korábbi időpontok többféleképpen értelmezhetők, mert utalhatnak:
- a Kárpát-medencei bevonulást megelőző nyugati portyázásokra;
- Kárpát-medence megszállását előkészítő felderítésekre;
- Tiszántúl és/vagy Erdély elfoglalására;
- Pannónia (Dunántúl) megszállására.

Eseménykrónika időrendje

Az események időrendbe állítása ezek után nem okoz különösebb gondot. Az időrendi eltérések sem jelentősek, mert a korabeli tudósításoknál nem ritka eltérések könnyen korrigálhatók.

Szkíta-magyar bevonulás (Fekete-tenger partvidék → Duna-Dnyeszter mente):

- neurik éltek a Tiszánál, (Herodotosz, Caius Plinius Secundus)
- agathyrsik élnek a Marosnál (Herodotosz, Caius Plinius Secundus)
i.e. 7. század: - Kárpát-medencébe menekülnek a bevonultak a kimmerek (Herodotosz)
i.e. 7. század: - Kárpát-medencébe bevonulnak a szkíták (Herodotosz)
i.e. 5. század: - Pannoniába kisebb méd-szigünna csoport telepedik meg (Herodotosz)

Szarmata-magyar bevonulás (Don-vidék → Duna torkolat → Duna-Tisza-köz):

1. század: - egy Ungar nevű vezetésével szarmaták Pannoniába vonultak (P. Ransanus)
1. század: - szarmaták vonulnak Kárpát-medence és Visztula mellé (ravennai Anonymus)

Hun-magyar bevonulás (Fekete-tenger partvidék → Duna-mente → Erdély → Pannonia):

- jugorok egy része Meotishoz költözött (M. Miechowita, J. Reytenfels, S. Neugebauer)
- meótiszi jugorok a hunokkal Pannóniába vonulnak (M. Miechowita)
373. - hunok elfoglalják a Tisza-környékét (Bonfini)
373. - hun-magyarok és kaukázusiak Tiszántúlon egyesülnek (Mahmud tercümán)
373. - magyarok, vagyis a hunok 1. bevonulása Pannoniába (Kálti Márk)
380. - madzsarok a hunokkal elfoglalják Pannoniát (Mahmud tercümán)
388. - hunok, vagy magyarok 1. bejövetele Pannoniába (Kézai S.)
401. - hunok, akiket magyaroknak neveznek, elfoglalják Pannoniát (Bonfini, Thuróczy)
417. - hunok az elfoglalt Pannóniát Hungaria-nak nevezik (Paulus Orosius)
450. - vengerek visszatérnek származási helyükre, Pannoniába (Nagy Lengyel Krónika)
451. - hunok bevonulása Pannoniába (Anonymus)

Hun-magyarok részleges kivonulás (Erdély → Balkán → Fekete-tenger partvidék):

454. - hunok Pannoniából Erdélybe és a Duna-delta környékére vonulnak (Herodotosz)
454. - utigurok Attila halála után visszavonulnak Szkítiába (Procopius Caesarea)
454. - hunok Erdélybe és Görögországba vonulnak (Kézai S., Kálti M., Bonfini)
445. - hunok Pannoniából Szarmatiába vonulnak, ahonnan kivonultak (P. Ransanus)
445. - üngürüszök Pannoniából Erdélybe és Görögországba vonulnak (Mahmud tercümán)
445. - magyarok Magzsarisztánból Erdélybe, majd Nagy Sztyeppére vonulnak (Madzsar Tarihi)

Bolgár-magyar terjeszkedés (Meotis → Krím → Dnyeszter → Al-Duna):

465.- magyarok vonulnak Krímbe, elfoglalják Kercs városát (J. E. Tunmann)
467. - magyarok és bolgárok elfoglalják a Don-Dnyeszter közét (J. E. Tunmann)
469. - magyarok és bolgárok a hunokat a Duna nyugati oldalára szorítják (J. E. Tunmann)

Avar-magyar bevonulás (Volga → Fekete-tenger partvidék→ Duna-mente → Pannonia):

- bizonyos szláv népesség élt a Duna-mellékén és Pannoniában (Nesztor-krónika)
- ugorok éltek Kijev környékén (Nesztor-krónika)
560. - magyarok és bolgárok elismerik a varok és hunok [avarok] uralmát (J. E. Tunmann)
615. (622.) - kazáriai bolgárok elfoglalják a Duna mentét (Nesztor-krónika)
621. (628.) - fehér ugorok vonulnak a Kárpát-medencébe (Nesztor-krónika)
630. - ugorokat a királyukról abaroknak nevezték el (Szent Izidor krónikája)
631. - belháborúban győztes avarok Pannoniából kiűzik a bolgárokat (Fredegar krónika)
782. - avar és yugur küldöttek Pannoniából Nagy Károly elé járultak (Korai Metzi Évkönyv)

Magyarok ismételt kivonulása Szkítiából (Don → Fekete-tenger partvidék→ Kárpát-medence)

- jugorok a szamojédek szomszédságában éltek [Káma-Vicsega köze] (Nesztor-krónika)
679. - magyarok és bolgárok kénytelenek elfogadni a kazár uralmat (J. E. Tunmann)
743-751. között hunok vagy magyarok 2. vonulásának kezdete (Kálti M.)
744. - magyarok ismét felkerekednek Pannónia felé (Túróczy)
744. - magyarok Szkítiából visszaindulnak Pannoniába (Bonfini)
744. - üngürüszök kivonulása Szkítiából (Mahmud tercümán)
744. - madzsarok kivonulnak a Nagy-Sztyeppéről (Madzsar Tarihi)

Ugor-magyar bevonulás (Szuzdal → Kijev → Halics → Tisza, Erdély):

- ugorok a karéliaiak, lettek és litvánok környékén éltek (Nesztor-krónika)
- ugorok éltek a Kárpátoknál is [Ugor hegyek = Kárpátok] (Nesztor-krónika)
872. - hunok, vagy magyarok 2. bejövetelének kezdete, Pannoniába (Kézai Simon)
884. - magyarok Szuzdalon és Kijeven át Pannoniába jöttek (Anonymus)
889. - magyarok (ugorok) bevonulása (Zágrábi és Váradi krónika)
891. - fekete ugorok (ouggorok) Kijevnél, Kárpát-medencébe vonulnak (Nesztor-Krónika)
892. - hongroisok (más népekkel) elpusztítják Moraviát (Fuldai évkönyv)
897. - ugorok, murómák és dunai bolgárok éltek a Duna mentén (Rogozsszki Krónikás)
903. - magyarok elfoglalják a Kárpát-medence keleti részét (Anonymus)

Doni-magyar bevonulás (Fekete-tenger partvidék → Erdély → Tisza, Felvidék, Pannonia):

- magyarok éltek a Fekete-tenger környékén (Ibn-Dasta, magyar és török krónikák)
855. (862.) - kazárok adót szednek a szeverjánoktól és vljaticsoktól (Nesztor-Krónika)
879. - magyarok és bolgárok egy része elmenekül a kazároktól (J. E. Tunmann)
882. - magyarok és bolgárok egy részét a besenyők kiűzik a Krím félszigetről (J. E. Tunmann)
882. - türkök a besenyők elől nyugatra és Irán felé vonulnak (VII. Konstantin)
882. - magyarok a besenyők elől a Dnyeper nyugati oldalára költöznek (J. E. Tunmann)
882. - ugorok az Al-Duna mentén (Metód-legenda)
888. - agarének először hatolnak be a Duna forrásvidékére (Nagy Szent Galleni Évkönyv)
889. - ungarok a Doni mocsarakból Pannoniába jöttek (Szent Bertin Évkönyv)
889. - ungarok elfoglalják a pannonok és avarok pusztáit (Regino prümi apát)
894. - magyarok Nagy-Moráviába vonulnak (J. E. Tunmann)
895. - ugorok a bolgárok földjére támadnak, bizánci kérésre (Nesztor-Krónika)

Meótiszi-magyar bevonulás (Fekete-tenger partvidék → Al-Duna → Erdély, Pannonia):

- türkök Kazáriához közel éltek (VII. Konstantin)
- türkök Etel Küzübe költöznek, kis részük Perzsia felé vonul (VII. Konstantin)
894. - türkök [Árpád fia vezetésével] támadják a bolgárokat, bizánci kérésre (VII. Konstantin)
895. - görögök békét kötöttek avarokkal, akiket ungaroknak neveznek (Fuldai Évkönyv)
895. - görögök kibékülnek a bolgárokkal, akik a besenyőkkel szövetkeznek (VII. Konstantin)
895. - türköket megtámadják a besenyők, bolgár kérésre (VII. Konstantin)
895. - ugorokat megtámadják a besenyők, bolgár kérésre (Nesztor-Krónika)
896. - Árpád-féle türk-kazárok Tisza-Maros-Körös-Temes vidéke költöznek (VII. Konstantin)

Kárpáti népességek

Kárpáti népesség őse:
Kárpátok-Krím közötti sávban élt Szeleta-, keleti- és epigravetti kultúra népessége (i.e. 40-12. e). A paleolit „Vénusz-szobrok” Duna-Don közötti alkotóinak leszármazottai.

Helyi-kárpáti népesség:
Kárpát-medence mindenkori magyar-sajátosságú lakossága. Ezt a népességet, a helyi ősi epigravettiek (krími-kárpáti) maradványai, valamint a velük összeolvadó bevándorlók és visszatérők alkotják. Vagyis a közös-helyi kultúrateremtők és a beolvadó jövevények.

Északi-kárpáti népesség:
Kárpát-medencét északi irányban elhagyó „kárpátiak”. Akik, a Balti-tenger felé, az Odera-Dvina-Vicsegda sávban telepedtek le (vegierek, balti ugorok). Valamint azok, akik belőlük kiválva idővel keletebbre vándoroltak (jugorok, karéliaiak).

Keleti-kárpáti népesség:
Kárpát-medence keleti oldalán élő magyar sajátosságú népek. Kárpát-medencét keleti-délkeleti irányban elhagyó „helyi-kárpátiak”, valamint az északabbra vonuló „meótisi-kárpátiak”. Ők, akik a Kárpátok-Volga közti sztyeppe-erdő határ közelében telepedtek le (fehér és fekete ugorok, mozsarok, mescserek, dnyeperi-doni ugorok, urogok, bolgár-ugorok).

Meotisi-kárpáti népesség:
Az ősi epigravetti (krími-kárpáti) népességekből kiszakadó, a Meotis környékén [Don-Volga-Kaukázus háromszögbe] élő népességek. Azok magyar-jellegű csoportok, akik egymással szövetkezve-keveredve, részben visszatértek a Kárpát-medencébe. Akik részben csatlakoztak „északi- és „keleti kárpáti” népességekhez, elvándoroltak vagy beolvadtak a helyi népességbe.

Őstörténet időrendje

I.e. 200-40 ezer között:
Modern ember (Homo sapiens sapiens) kialakulása Afrikában. Szétvándorlás más földrészekre. Európa megközelítése Kis-Ázsia felöl (akkor még zárt balkáni földszoroson át).

I.e. 40-20 ezer között:
Modern ember elterjedése Európában [R1 Y-DNS haplocsoport]. Hasonló életmód, kőeszközök, és Vénus-figurák Pireneusoktól a Bajkál-tóig. Kárpát-medence benépesülése („helyi-kárpáti”).

I.e. 20-10 ezer között:
Jéghatár előretörésével egyes területek elszigetelődnek. Népességek közötti genetikai különbségek erősödnek. Kárpát-medencei „helyi-kárpáti” és dnyeszter-menti „kelet-kárpáti” népességek kultúrája hasonló, mivel a Duna-mente és Fekete-tenger melléke – az északabbi eljegesedési határ miatt - átjárható maradt. [Epigravetti kultúra]

I.e. 10-8 ezer között:
Jéghatár visszaszorulásával a Balti-tenger szabaddá válik. Kárpát-medencei és Dnyeszter-menti kárpátiak egy része helyben marad. Többségük északabbra vonul, sajátos műveltséget alakít ki az Odera és Berezina-folyó között [Szvideri kultúra].

I.e. 8-6 ezer között:
Kárpát-medencében élő „helyi-kárpáti” népesség részben letelepedett, életmódot folytat. A Kárpát-medencéből északabbra vonult „északi-kárpáti” népesség egy része keletre húzódik. Ebből formálódnak egyes ÉK-európai műveltségek [Kunda, Meman kultúra].

I.e. 6-5,5 ezer között:
Kis-Ázsiából származó földművelő népek a Duna-vonalán elérik a Kárpát-medencét. Dél-Dunántúlon egy részük letelepszik. A „helyi- és keleti-kárpáti” népesség fejlődése új irányt vesz. Alföld délkeleti részén, Erdélyben és Moldvában sajátos műveltség és kiegészítő jellegű mezőgazdálkodás alakul ki [Körös-Sztarcevo kultúra]. „Északi-kárpáti” népek fokozatosan kelet felé terjeszkednek. „Északi-kárpáti” népek egy része a Finn-öbölig hatol [Neman kultúra].

I.e. 5,5-5 ezer között:
Kis-ázsiai bevándorló népességek birtokába veszik a kevésbé lakott sztyeppéket, valamint a Kárpátok és Dnyeper közti területeket. A „helyi-kárpáti” népesség egy része Kárpát-medence északi és keleti részén önálló kultúrát alakít [Bükki kultúra, keleti vonaldíszes kerámia kultúra]. „Keleti-kárpátiak” a keleti erdős, folyó-menti területeket veszik birtokba [Cucuteni-Trypillian, Bug-Dnyeszter], kapcsolatba kerülnek a „nyugati vonaldíszes kerámia kultúra” népességével. „Északi-kárpátiak” életében nincs jelentős változás [Neman kultúra].

I.e. 5-4 ezer között:
Tisza környékén önálló „helyi-kárpáti” kultúra alakul ki [Tiszai kultúra]. A helyi kárpáti és a bevándorló földművelő népességek közös műveltsége szétterjed Dunántúlon is [Lengyeli kultúra], a Kárpát-medence környékén [Tordosi kultúra]. A „keleti-kárpáti” népességeket új hatások érik. „Északi-kárpáti” népességek viszonylagos nyugalomban élnek [Neman kultúra].

I.e. 4-3 ezer között:
Dunántúli „helyi-kárpáti” és bevándorló földművelő népesség közös kultúrája a Duna mentén a Morva-medencéig kiterjed [Badeni, Péceli kultúra]. A Kárpátok és Donec közötti „keleti-kárpáti” népesség kapcsolatba kerül a keletről nyugat felé terjeszkedő kurgán [Yamna kultúra] népességekkel. Egy részük a Krím-félsziget (Meotis) mocsaras területeire szorul, ahol új kulturális hatások érik („meotisi-kárpáti” népesség).

I.e. 3-2 ezer között:
Duna mentén nyugati „harangedényes” népesség beáramlása. A „helyi kárpáti” és bevándorló népességek kultúrájának keveredése. Dunántúlon, Alföldön, Körösök mentén és Erdélyben bronzeszközök megjelenése. Havasalföldön kis-ázsiai megalitikus kultúra és magaslati növény-termesztés nyomai. „Keleti-kárpáti” népességek keleti-déli népességekkel keverednek [Costica-Ciomortan kultúra]. „Északi-kárpáti” népességeknél a régi kultúra fejlődik [Narva kultúra].

I.e. 2-1,5 ezer között:
Viszonylag nyugodt időszak jelentősebb népmozgások nélkül. Kárpát-medencében sajátos „helyi-kárpáti” kultúrák kialakulása. Duna és Tisza mellékén nagy létszámú és erődített tell-települések. A Dnyeper-Kárpátok között élő „keleti-kárpáti” népességek kedvező területein jelentős létszámú mezőgazdasági települések alakulnak ki [Cucuteni-Trypillian kultúra]. „Meotisi-kárpáti” népességeknél a pre-szkíta hatások erősödnek [Yamna kultúra]. „Északi-kárpáti” népességekre a skandináv eredetű és nyugatról kelet felé terjedő kultúra hat.

I.e. 1,5-1 ezer között:
Kelet európai nomád „halomsíros” népességek behatolása és jelentős népmozgások a Kárpát-medencében. A „helyi-kárpáti”, a „keleti-kárpáti” és a közép-európai kultúrkör keveredése [Dunai, Noua, Kurgán kultúra]. „Meotisi-kárpátiak” szkíta erőtérbe kerülnek. „Északi-kárpátiak” egy része a Volga felső vidékéről a „metotisi-kárpátiak” közelébe költözik.

I.e. 1- 0,5 ezer között:
Alföld és Erdély nagyobb részén „helyi-kárpáti” népesség [neuriak, agathyrek]. Dunántúl déli részére illír-pannon csoportok települnek. Kis-alföld környékére kelták elődei hatolnak be. Egyes „meotisi- és keleti kárpáti” csoportok a szkíták elől menekülő Krím-Don környéki kimmerekhez (más csoportok az őket meghódító szkítákhoz) csatlakozva beköltöznek a Kárpát-medencébe. Az „északi-kárpáti” is népességek kapcsolatba kerülnek a szkítákkal.

I.e. 5. és i.sz. 1. század között:
A bevándorlók és visszatérők beolvadnak a „helyi-kárpáti” lakosságba. Kelták a Kárpát-medence nagy részére kiterjesztik befolyásukat. Balaton és kis-alföld környékére észak-itáliai csoportok települnek, az ottani lakosság egységes uralom alá kerül. Dák népességek Erdély-Tisza vidékéig hatolnak. „Keleti- és meotisi kárpátiak” szarmata uralom alá kerülnek.

1. században:
Római Birodalom kiterjeszti hatalmát a Duna vonaláig, elfoglalva a kelták által uralt területeket. Szarmaták vonulnak az Alföldre és a Felvidékre. Velük együtt egyes „keleti- és északi kárpáti” csoportok is visszatérnek. Germán törzsek elérik az É-Kárpátok helyvidékét. Római nyomásra a dákok visszaszorulnak. „Meotisi-kárpátiak” pontusi, majd római uralom alá kerülnek.

2-4. században:
Északon a szarmaták a Visztula-folyóig hatolnak. Az „észak-kárpáti” [vegier] népesség szarmata uralom alá kerül. Szarmaták egy része elfoglalja az Alföldet és Erdélyt, részben délebbre (Moesiába) települnek, egyes csoportok dunántúli római provinciákat támadnak. Kárpátaljától Erdélyig gót és vandál törzsek kerülnek hatalomra. Ellenük, a Kárpát-medencei szarmaták és „helyi-kárpátiak” védőárok-rendszert építenek (Csörsz-árka). „Keleti-kárpáti”, és „meotisi-kárpáti” népcsoportok nagy része gót, majd hun fennhatóság alá kerül.

400-453. között:
Hunok bevonulása a Kárpát-medencébe. Velük együtt visszatérnek egyes „keleti- és meotisi-kárpáti” csoportok is. Csatlakozva hozzájuk a Káma-Pecsora környékéről Meotis-hoz vándorolt jugor népességek is. Ekkor térnek vissza Dunántúlra a „vegierek”, vagyis, a Visztula-folyó környéki „északi-kárpátiak”. Egyesülve a Kárpát-medencében élő „helyi-kárpáti” népességekkel. A „keleti-, és meotisi-kárpáti” csoportok egy része a Hun Birodalomba tagozódik.

453- 560. között:
Attila hun király halála után a „helyi-kárpáti” népesség részben gepida és longobárd uralom alá kerül. Egy kisebb részük Erdélyben elkülönül (kutrigurok, székelyek). Más részük a Kárpátok-Don közti területre vonul (utigurok). Elfoglalják a Krím-félszigetet, egyesülnek a „meotisi-kárpátiak” csoportjaival. A bolgárokkal közösen kiterjesztik hatalmukat a Don-Dnyeszter menti területekre, kapcsolatba kerülve (részben szövetségben) az ottani „keleti-kárpáti” népességekkel.

560-634. között:
Az avarok elfoglalják a Kárpát-medencét. „Keleti-kárpátiak” egy része (a fehér ugor) visszatér a Kárpát-medencébe. Trónviszály során kiűzik a bolgárokat. Kárpát-medencében kettős avar-kárpáti kaganátus alakul ki. „„Keleti-kárpátiak” és bolgárok az avarok uralma alá kerülnek.

635-743. között:
A „helyi-kárpátiak” együtt élnek az itteni más népességekkel. „Keleti-kárpátiak” a velük együtt élő bolgárokkal legyőzik az ottani avarokat, és meghódítják a környezetükben élő szlávokat. Egy részük a Duna-deltához vonul, megalapítva az első Dunai Bolgár Birodalmat. „Meotisi-kárpátiak” és az ott maradt bolgárok a kazárok uralma alá kerülnek.

743-881. között:
A „helyi-kárpátiak” együtt élnek a környező népességekkel. Felső-Volga környéki „északi-kárpátiak” egy része fokozatosan Szudzal felé vonul. Másik részük észak-keletre kitér a terjeszkedő ruszoktól és kazároktól. A Don-környéki „keleti és meotisi-kárpátiak” és bolgárok fokozatosan kivonulnak a kazár fennhatóság alól. Besenyők elől egy részük (a bolgárokkal) Volga-mentén északabbra vonul, saját birodalmat hoz létre. „Meotisi-kárpátiak” töredéke a Kaukázus irányába húzódik.

882-894. között:
A „helyi-kárpáti” népességek viszonylagos nyugalomban élnek szomszédjaikkal. Egyes „északi és keleti kárpáti” csoportok (fekete ugorok) Kijeven át a Kárpátokhoz vonulnak, elérik a Tiszát. „Meótiszi-kárpáti” és a Don-környéki „keleti-kárpátiak” és bolgárok (türkök, kavarok) elérik az Al-Dunát, majd Erdélyt. Egy részük a Kárpátok keleti oldalán marad, a vonulók hátvédjeként.

895-903. között:
A Kárpát-medencébe vonuló „keleti és meotisi kárpátiak” (fekete ugorok, ouggorok, türkök, kabarok, madzsarok) egyesülnek a „helyi-kárpáti” népességgel. Birtokukba veszik a Kárpát-medencét, törzsi településeket hozva létre. Csatlakozók egy részét a törzsek közé telepítik.

903-980. között:
A Kárpát-medencében határvédő gyepűrendszert építenek ki. Ezek védelmét a kabarok, a hun időből itt maradt székelyek, a szarmatáknak tartott rutének és más csatlakozó népek látják el. A stratégiai helyeket a kárpátiak vezető törzse uralja, megbízható-zsoldos népességgel. Kárpát-medence uralma megosztottá válik, helyi urak hatalma erősödik, bizánci keresztény segítséggel.

980-1000. között:
A vezérlő türk réteg ereje megrendül. Az irányítás fokozatosan a „helyi-kárpáti” népeket uraló törzs kezébe kerül. A kívül rekedt „északi-kárpáti” csoportok környezetében a bizánci, szláv és bolgár hatás erősödik. „Keleti-kárpáti” népek rusz és besenyő közelségben élnek. „Meotisi-kárpáti” népesség kazár-alán környezetben reked. Ezek egy része északra-keletre vándorol.

1000-1030. között:
A „türkök, kazárok és „fekete ugorok” befolyásának letörésével fokozatosan kialakul a magyar királyság. A Kárpát-medencén kívül rekedt maradvány „északi-kárpáti” népek (vengerek) egy része szláv uralom alá kerül, egy részük (keleti ugor, jugor) a volgai bolgárok és az Urál felé húzódik. A Don-Donyec környéken maradt „keleti-kárpáti” (ugor, mozsar, mescser) népesség megreked kazár és szláv környezetben. A maradvány „meotisi-kárpáti” népesség (déli ugor, madzsar) beszorul a Kubán és Kaukázus környékére, kisebb részük később (a külső támadások elől) Dél-Urál és a Turáni-alföld felé költözik…

A továbbiakban azok korabeli krónika- és tudósítás-részletek olvashatók, amelyek alátámasztják az eddig ismertetett feltételezéseket és következtetéseket. Szürkével kiemelve a forrást, szögletes zárójelben [pontosítás, szövegmagyarázat], pontsorozattal… jelezve a szöveg megszakítását.

* * *

KÁRPÁT-MEDENCE ŐSLAKOSSÁGA

Tények és adatok

Régészeti adatok igazolják, hogy – i.e. 9-8. ezer körül – a Kárpát-medencében élő ősi gravetti népesség döntő hányada a Kárpátok és Balti-tenger közötti területre települt. Innen (Szvideri kultúra) kelet felé terjeszkedve sajátos kultúrát hoztak létre K-Európa erdei és Balti-tenger menti övezetében valamint az Urál-hegység mentén, egészen a Krím-félszigetig.

Tárgyi emlékek igazolják, hogy Kárpátok környéke sajátos helyi kultúrával rendelkezett: Szeleta (i.e. 38-28 évezred), Kárpáti gravetti és epigravetti (i.e. 28-12 e), É-Kárpáti Szvideri (i.e. 11-8 e.), Körös-Starveco (i.e. 7-6 e). Alföldi [keleti] és Bükki (i.e. 6-5 e.), Tiszai (i.e. 5 e.), Lengyeli (i.e. 5-4 e.), Vinca-Tordos (i.e. 5-3 e.), Bádeni-Péceli (i.e. 3,6-2,8 e.) kultúra.

Embertani adatok igazolják, hogy a Kárpátok környékén (a Kárpát-medencében is) akkoriban európai jellegű népesség élt (cro-magnoni, mediterrán, északi, alpi), akiknek embertani jellemzője nem utal uráli-ázsiai származásra. Csak az uralkodó és vezető rétegnél érzékelhető jelentősebb törökös-ázsiai behatás. A mai népességek sajátosságai (vércsoport, tejcukor-érzékenység, bőr-, haj-, szemszín) is közép-kelet európai származásra utalnak.

Genetikai adatok igazolják, hogy a Kárpát-medence „honfoglalás kori” népességének döntő része (a köznép) közép-kelet-európai származású. Vagyis, elődeiknek már több ezer évvel azelőtt el kellett távolodnia Urál, Szibéria és Közép-Ázsia környékérő, és csak kis hányaduk származhatott Kaukázus és Irán környékéről. Az akkori lakosság genetikai jellemzői régen (i.e. 5. ezer előtt) itt élő, valamint a Kárpátok-Urál közötti területről ide vándorolt népességek keveredésére utal. Csak az uralkodó és vezető réteg érzékelhető esetében volt kimutatható jelentősebb közel-keleti vagy ázsiai behatás.

Néprajzi adatok erősítik, hogy a Kárpátok-környékén élő népességcsoport körében az ünnepköri népszokások (pl.: húsvéti locsolkodás, hímes tojás ajándékozása, faállítás, Szentiván) és jeles napokhoz kötődő babonák (farsang, húsvét, karácsony, regölés, György-, Mihály-, Márton-, Luca-nap stb.) hasonlóak, eltekintve a vallási és egyéb átvételek okozta eltérésektől.

Kárpáti népességek

Herodotosz Halicarnassus (görög történész, író), történeti gyűjteményében (i.e. 480. körül) ezt írja:

Úgy hallottam, Isztroson túl egy nép lakik, a méd [óiráni] viseletben járó szigünnák [szkíták]…”

Caius Plinius Secundus (görög író, polihisztor) „Naturalis Historiae” című művében (77. körül) írja:

„Taphrai-től [Herszoni földnyelvtől], a szárazföld belseje az anchetek által lakott, közöttük a Hypanis [déli-Bug] forrásvidékénél; és a neuriak [Tisza vidékéről elvándoroltak], a Borysthenes [Dnyeper] felső ágánál; úgyszintén a gelonok [oda vándorolt balkániak], thyssageták, budmik, basilidek, és az agathyrsek [Maros menti Kárpátiaiak] fejükön kékre festett hajjal. Feljebb a nomádok; és az antropophagok.”

Nagy Lengyel Krónika (készült 1273. körül) így emlékezik meg a magyarokról:

„Ve(n)gerek egy Vrka [Wkra] nevezetű folyóról kapták nevüket, amely abból a nagy tóból folyik az Északi-tengerhez, amelynél most Przemyslav város fekszik. Azután… a ve(n)gerek feleségeikkel és gyermekeikkel visszatértek a pannonok földjére, ahonnan eredtek, …”

* * *

Kimmerek és szkíták

Írásos emlékek szerint, a Kárpátoktól keletre elterülő sztyeppei vidékekre (i.e. 1 évezred körül) idegen népek vándoroltak. Ezek közül némelyek a Kárpát-medencébe is behatoltak, kiterjesztve uralmukat az ott élő őslakosságra.

Régészeti adatok alapján, e népeket „szarvasos népeknek” is nevezik. Mivel, az általuk birtokba vett területeken igen elterjedtek a szarvas-ábrázolásos leletek (pajzsdísz, ékszer, ábra). E népek legendáiban a szarvas „mint helyes utat mutató mitikus állatként” jelenik meg.

Szarvasos legendájú népek: kimmerek, szkíták, európai hunok, bolgárok, magyarok, ugorok, jugorok, baskírok, vogulok stb. Azok, amelyeket az ókori leírások a szkíták közé soroltak.

Herodotosz Halicarnassus (görög történész, író), történeti gyűjteményében (i.e. 480. körül) ezt írja:

„A szkíták földjén ma is vannak „kimmer falak”, „kimmer kikötők”,… egy Kimmeria [Krím] nevű vidék, és az úgynevezett Kimmer [Kercsi] szoros… az ázsiai nomád szkíták massagetáktól szorongva átkeltek az Araxész folyón, és a kimmerek földjére vándoroltak [Kárpátok-Kaukázus közti terület]; az a föld ugyanis, amelyet ma a szkíták laknak, valamikor a kimmereké volt. Az erős szkíta sereg közeledtének hírére a kimmerek tanácskozni kezdtek, de a vélemények megoszlottak… szétváltak, egyenlően erős felekként egymás ellen fordultak. A kimmerek népe valamennyi halottját Tyras folyó [Dnyeszter] mellé temette - sírjuk ma is látható - a temetés után kivonultak az országból, és a benyomuló szkíták elfoglalták a lakatlan földet…

Istros [Duna] … A szkíta föld (vizei) közül az első Nyugatról folyik; … Naggyá tehát ezek teszik: a … Porata … [Prut], távolabb Tiarantos [Tisza] … Araros [Arges], Naparis, és Ordéssos e két folyó között ömlik Istros [Duna] vizébe. … E folyók szkítaföldön erednek. Agathyrsek földjéről pedig a Maris [Maros] folyó egyesül vele.

A szkíták területe fűben gazdag, síksága jól öntözött… annyi a folyó, mint Egyiptomban a csatorna… azokat nevezem meg… amelyek a tengertől az ország belsejéig hajózhatók. Először, Istros [Duna] az öt ágával, majd…
… Tyras [Dnyeszter]… Hipanis [déli Bug]…
… Borisfenos [Dnyeper]… Pantikapaion [Deszna]…
… Hipakiris [Szivas-laguna, a tauroknál]…
… Herros [Dnyeper kiszáradt ága]…
… Tanais [Donyec, alsó-Don, királyi szkíták és szauromaták határa]…
… és a Sergis [Felső-Don] folyó…”

„Ravennai” Anonymus (ismeretlen pap) „Cosmographia” című földrajzi gyűjteményében (700 körül) így ír:

„… terület, amelyet Szkítiának neveznek, többnyire sík vidéket foglal magába. Nagy-Szkítiának is nevezik. … Ez a terület az északi óceán [Barrens-tenger] partvidékén a … Rimfeiski hegyek mellett terül el. Állítják, hogy e terület hosszában és széltében igen kiterjedt…

Odébb, a sík vidéken található a széltében és hosszában egyaránt rendkívüli méretű (terület), amely neve Kazária; ezek népeit… Jordanes agaciroknak nevezte. A kazárok területén számos folyó halad, nagyobb folyói között az, amely neve Kufis [Kuma]… Távolabb, az óceán [Fekete-tenger] környékének északi oldalán …

Nagy Szkítia szomszédságában található az ország, amely neve Colchia Chorcheon [Rioni-folyó völgye], Melanchlion, Bassarinon. Ez Cholchia általában sík vidék… Arrébb, az óceán felé az említett Cholchia szomszédságában található az a terület, amelyet elődeink Amazonok-nak neveztek, miután, ahogy olvastuk, leereszkedtek a Kaukázus hegyeiből…”

Szkíta-magyar rokonság

Albert Kampenze (német pap, tudós, Hanza-szövetségi tisztviselő) VII. Kelemen pápához írt levelében (1524-ben) így ír a moszkvai fejedelemség egyes alárendelt népeiről:

„Moszkoviától [Moszkvai Fejedelemségtől] északkeletre, a Vljatka és Usztjuga folyókon túl, ötszáz német mérföldre élnek a pecseriak és vogulok, szkíta néptörzsek… (rajtuk túl) az Északi-óceán partja mentén más szkíta népek élnek, úgymint: jugorok, karéliek, baskírok és cseremiszek… Mindannyian moszkoviai uralom alatt vannak, de még mindig bálványimádók.”

Andre Thevet (francia ferences pap, térképész) „Cosmographie Universelle” című művében (1575-ben) írja:

„Az Ob és Jurga folyók között elterülő terület neve Jugra, ahonnan, ahogy ezt hitelesnek tartják, onnan jöttek ki az első hunok, akiktől a magyarok származnak… valamint nem kétséges, hogy azok szkíták voltak, méghozzá északiak és nyugatról a legtávolabbiak.”

Kimmer, szkíta bevonulás… az első visszatérés?

Herodotosz (görög történész, író), történeti gyűjteményében (i.e. 480. körül) ezt írja:

„Arimaszpik [Ural környékiek] kikergették az isszedonokat [Kászpi-környéki] saját területükről, ezután az isszedónok kiszorították a szkítákat [nyugat felé], a déli tengernél élő kimmerek pedig a szkíták nyomására bal felé [Kárpátok irányába] elhagyták hazájukat…

Eszerint az ázsiai nomád szkíták a massagetáktól szorongva átkeltek az Araxész folyón, kimmerek földjére vándoroltak [Kárpátok és Kaukázus közti terület]; az a föld ugyanis, amelyet ma a szkíták laknak, valamikor a kimmereké volt.

Az erős szkíta sereg közeledtére a kimmerek tanácskoztak, … [vitában] szétváltak, egyenlően erős felekként egymás ellen fordultak. A kimmerek népe valamennyi halottját Tyras folyó [Dnyeszter] mellé temette, sírjuk ma is látható, a temetés után pedig kivonultak az országból, míg a benyomuló szkíták elfoglalták a lakatlan földet”

„… Mivel Darius [perzsa király] nem hagyott fel az üldözéssel, szkíták a haditervüknek megfelelően feladták azon törzsek területének védelmét, kik megtagadták segítségüket, mindenekelőtt a melanhlenok területét. A perzsák és szkíták inváziója megrémítette a melanchlainok-at. Majd a szkíták az androphage-ok területére csalogatták az ellenséget. Ezeket is megrémítve, visszavonultak a neurik területére [Tisza környékére]. Ezt követően, a neurikat is rémületbe ejtve, a szkíták az agathyrsik felé [Maros völgyébe] visszavonultak.

… Azonban a melanhlenok, andtophagok és neurik nem mertek ellenállni, se a szkítáknak, se a perzsáknak… rémülten menekültek tovább északabbra, lakatlan területekre. A szkíták nem hatoltak be az agathyrsik területére, mivel azok nem kívánták őket átengedni, hanem megpróbálták a perzsákat átcsalogatni a neurik földjéről, a saját földjükre.”

* * *

Szarmaták, alánok

I.sz. 250. körül, a Don-folyó környéki szarmaták szövetséget alakítottak ki a Don-Volga-Kuma folyók közt élő hasonló népességekkel. Ezt követően, a szkítákat északabbra szorítva, a szarmaták nyugat felé terjeszkedtek. Nagyobb részük a Ny-Kárpátokig [Szarmata-hegyhez], és a Visztula-folyóig [Szarmata-alföldre] vándorolt, és a Balti-tenger [Szarmata-tenger] keleti partvidékéig terjeszkedett. Egy részük beköltözött a Kárpát-medencébe.

Claudius Ptolemaiosz (római geográfus, matematikus, történész, csillagász) „Geografia” című művében felsorolja az európai Szarmatia népességét (150 körül):

 „… a Venedicus [Gdanski, litváni] öböl közelében laknak Veltae-k [Venta-folyó környékiek, vendek?], felettük Ossik [keletiek, észtek], majd tovább északra a Carbonek, … és kelet felé a Careotae [fehér horvátok] és Sali [szelik, Daugava-folyó környékiek], … alattuk a Gelonok [Dnyeper- Gyeszna-folyó közöttiek], a Hippopodek [rövidlábúak] és Melanchlaenik [Dnyeper- Donyeck-folyó közöttiek];
… ezek alatt Agathyrsi [erdőmentiek], majd Aorsi [avarok] és Pagyritae,
… majd Savari [szeverjánok],
… Borusci [Protva-Don-folyó környékiek] a Ripaeos hegyek [Urál-hegység] felé,
… majd Acibi [ny-Dvina-Dnyeper környékiek] és Nasci [Nachi-folyó mentiek],
… alattuk Vibione-k [Ny-Bug és Pripjaty-folyó között élők] és Idrae-k [?],
… Vibionek alatti határterületen Alauni [alánok] és Sturni [Styr-folyó menti],
… Alauni [alánok] és Amaxobii [Donyec menti] között van Cariotines és Sargati [fehér gúz]; …

Tanis [Don] folyó kanyarulatának közelében Ophlones [?],
… majd Tanaitae [Don-Doneck-folyó mentiek];
… akik alatt Osili [jászok] települtek egészen Rhoxolanokig [roxolán-szarmaták];
… Amaxobii [Don-menti] és a Rhoxolani között a Rheucanali és Exobygitae;
… Peucini [Pecsora-folyó menti] és Basternae [Dnyeper menti] között Carpiani [kárpáti-ak],
… akik felett a Gevini [kárpáti gelonok maradványa],
… majd Bodini [tiszai-kárpáti neurik maradványa], Basternae [Kárpátok és Dnyeper között]…
… Rhoxolanok [Azov-környéki szarmaták] között Chuni [herszoniak], és a róluk elnevezett hegyek [Krím] előterében Amadoci és Navari [alsó-Dnyeper környéki városok].”

Ammianus Marcellinus (szíriai-római történetíró) „Res Gestae” című művében (353-378. között) így ír:

„Nem messze innen fekszik Meotida [Azovi-tenger], igen nagy helyet foglalva el, …

… ezek a szélsőséges és elzárt mocsarak sok nép által lakottak, akik különböznek egymástól nyelvükben és szokásaikban: yaxamatok [Don-torkolatvidékén], meotok [Don-Kubán torkolatánál], jazigok [Duna-Tisza közében], roxolánok [Al-Dunánál], alánok [Kuma-folyó környékén], melanchlaenik [Donyeck-környékén], gelonok [ Dnyeper-Vorlska folyó környékén]; és agathyrsik [kárpátiak], akiknél gazdag drágakő lelőhelyek találhatók. ...

Ister [Duna], felduzzadva mellékfolyóitól [Duna-delta], Sauromaták mellett folyik el, kiknek területe a Tanaiszig [Don-Donyeck vonalig] terjeszkedik, elválasztva Ázsiát Európától.

E folyón túl az alánok foglalnak el mérhetetlen területet a szkíta pusztaságból. Nevük egy hegytől eredeztethető. Számos győzelemmel fokozatosan maguk alá rendelték a szomszédos népeket, és nevüket is kiterjesztették rájuk, ahogy ezt a perzsák tették.

E népek között a neurik foglalják el a középső helyet, kiknek szomszédságában magas és meredek hegygerincek [Kárpátok], melynek sziklái jéggel borítottak, északi szél által átjártak.

Mögöttük élnek a vinidek [venedik] és a rendkívül vad gelonok népessége,… Gelonokkal határosak az agathyrok, akik testüket festik és kék hajúak; az egyszerű népek itt-ott kis foltokkal [testjelekkel], a nemesek – nagyobbakkal, élénkebbekkel és többel.”

Petrus Ransanus (lucerai püspök), „Epithoma Rerum Hungaricarum” című kódexben (1492. körül) így ír a szarmaták és magyarok kapcsolatáról:

„Már említettük, hogy a hunok hazája a Riphaeus-hegyekhez [Urál-hegységhez] közelebbi [Kárpátok és Urál közti] Szarmata területek és helyek közé tartozik…

… jeleztük, hogy a szarmaták létszámának megnövekedése miatt… sok ezer elhagyta a hazáját, és a gótok seregéhez csatlakozott, akik szintén néhány évvel azelőtt hagyták el lakhelyüket…”

Jacob Reytenfels (balti utazó, diplomata) „De rebus Moschoviticis ad serenissimum magnum ducem costum tertium” című földrajzi, politikai és gazdasági leírásában (1676-ban) az alábbiakról tudósít:

„A világ teremtésének 3888. évében [mai időszámítás szerint: i.e. 88-63. körül] a bonispheni [Dnyeper-menti] szkíták Mitridates pontusi [Fekete-tenger déli partvidéke] királyt segítették a rómaiak ellenében; vagy, ahogy Appianus mondja, hogy a királyi szkíták, jazigok, koralok, trákok, valamint… Tanais [Don], Ister [Duna], Meotis-tó [Azovi-tenger] mentén élők, akik barátaik és szövetségeseik voltak. Akikhez Sztrabon hozzásorolta még a moshokat [Kubán-mentieket], kirkitokat, vagy cserkeszeket. Ezen szkíták közül… leginkább roxolánok tűntek ki.”

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művében (1777-ben) ezt írja:

„… Első ismert lakói [a Krimben] a kimmerek voltak… az összes területeik közül, amelyeket a szkíták eloroztak tőlük, egyedül csak a Krím mentén őrizték meg szabadságukat…
… i.e. mintegy 380. évvel a szkíták nagyobb részét elpusztították a szarmaták.
… időszámítás kezdete körül az alánok megszállták a félszigetet…
… a 2. században gótok vették át az alánok helyét…”

Szarmata-magyar rokonság

Petrus Ransanus (lucerai püspök), „Epithoma Rerum Hungaricarum” című kódexben (1492. körül) így ír a szarmaták és magyarok kapcsolatáról:

„… szarmaták hatalmas tömege… találva maguknak katonai dolgokban tapasztalt embert, egy Ungar nevezetűt… kivonultak szülőföldjükről. Kijöttek ők… az Európai Szarmatia valamely részéről, amelyet a szarmaták még ma is Ungariának neveznek…

Sokak szerint, akik e népek között jártak, e terület lakói ugyanazon a nyelven beszélnek, mint az ungarok [pannóniai magyarok]. Ennek hitelességét megerősíti, hogy Szarmatia uralkodója, akit Moszkóvia [Moszkvai Fejedelemség] hercegének is neveznek, a sok egyéb címe között… Ungaria hercegének is nevezik. De nem az itteni [Kárpát-medencei] Magyarország hercegének, hanem a Szarmatiai-nak [Jugoriai-nak], ahonnan a Pannóniát birtokló ungarok kivonultak.”

Szarmata, alán bevonulás… a második visszatérés?

Ammianus Marcellinus (szíriai-római történetíró) „Res Gestae” című művében (353-378. között) így ír:

„… jazigok [Duna-Tisza közében], roxolánok [Al-Dunánál], alánok [Kuma-folyó környékén],
… melanchlaenik [Donyeck-környékén], gelonok [ Dnyeper-Vorlska folyó környékén]; …
… és agathyrsik [kárpátiak], akiknél gazdag drágakő lelőhelyek találhatók.

Jordanes (gót származású történetíró) a „De origine actibusque Getarum” című munkájában (551. körül) írja:

„Ezt a Gótiát, amit elődeink Dákiának és amelyet ma Gepidiának neveznek, akkortájt az keletről a roxolánok határolták, nyugatról a jazigok, északról a szarmaták és a baszternek, délen a Duna folyó. Jazigokat és az aroxolánokat csak az Aluta [Olt] folyó választja el…

Szauromaták, kiket szarmatáknak nevezünk, és kemandrok, némelyek a hunok közül, Illyria egy részén települt le… A szkíták, szadagárok és az alánok egy része Kandak vezérükkel megkapták Kis-Szkítiát [Duna-delta] és Alsó-Moéziát [Balkán-hegység és Duna közti rész].”

„Ravennai” Anonymous (ismeretlen pap) „Cosmographia” című földrajzi gyűjteményében (700 körül) ezt írja:

„Arrébb, az óceán [Balti-tenger] környékén található a terület, melyet roxolánok, szvarikok és szarmaták [országának] neveznek. Ezen az országon folyik keresztül, többek között… a nagy folyó, amelynek neve Visztula és bővizűen ömlik az óceánba, és a folyó, melynek neve Lutta [Ludza-Narva folyóág]… E terület mögött… a Skansa-sziget [Skandináv-félsziget]… Az északi óceán [Balti-tenger] közelében, megemlítjük a Szarmaták területét is, amely Roxolánokéval határos. Úgy tartják, hogy e terület nem érhető el óceán hajózható részéről [a Földközi és Fekete-tenger felöl]. Szarmatia hegyeiből [észak-nyugat-Kárpátok] számos folyó ered, többek között egy folyó, az úgynevezett Bangis [Viadrus, mai nevén Odera] az óceánba ömlik; a másik, az úgynevezett Appion [Ipoly?], valahová a Duna (felső) részéhez folyik… Tovább, az óceán mentén e Szarmata területet érintve található a föld, amely neve Szkítia…”

* * *

HUNOK ÉS HUNUGOROK

Hunok: Belső-Ázsiából származó népcsoport. A 4. században létrehozták a Hun Birodalmat (a hozzájuk csatlakozó népességekkel). Nyugatra vonulva, a Kárpát-medencében (Dél-Alföldön) fejedelmi központot hoztak létre. Az 5. század közepén a birodalmuk felbomlott. Népességük többsége visszahúzódott a Fekete-tenger melléki sztyeppékre.

Hun-ugorok (hungarusok, hüngürüszek): a hun birodalom fennhatósága alá került magyarok és rokonnépeik. A krónikák, leírások őket különböző néven említik: utigurok (Procopius-nál), hunugurok (Jordanesnél), ugorok (Horvát krónikában), vengerek (Nagy-Lengyel krónikában), jugorok (Alessandro Guagnini-nél), magyarok (Bonfini-nél), üngürüszök, hüngürüszök és szekulik (Sebold von Pibrachnál), madzsarok és szekelek (Madzsar Tahiriban).

Zakariás rétor (jegyző, püspök, történész) történeti gyűjteményében (készült 491. körül) ezt írja:

„Saját nyelvű a Bargun föld, amely érintkezik és kiterjed a Kászpi bejáratig és tengerig, a hunok határain belül. Bejáratnál beljebb élnek a bulgárok, saját nyelvvel, pogány-barbár nép, egy városuk van; és az alánok, nekik öt városuk van.

Dadun [alán városon] kívül a hegyekben élnek, erődítményük van. Auangur [onogur?] sátorban élő nép, augar [ogur, ugor, adzsar?], szabir, burgar [balkar], kutargar [kutrigur], avar, kazar, dirmar, sirurgur [szaragur], bargasik [barszilok], kulas, abdel [agide], eftalit [fehér hun], ez a tizenhárom népesség sátrakban laknak, marhahúson és halon, vadakon és fegyverrel élnek.”

Jordanes (gót származású történetíró) a „De origine actibusque Getarum” című munkájában (551. ) ezt írja:

„A hunok ezen térségéből… két nép emelkedett ki. Egyikek az Altziagirok másikak a Sabirok… Altziagirok Herszon felé éltek… (hun népesség) a Maetisz mocsarak túlsó partján telepedett le. … A hun-ugurok [szövetséges ugorok] pedig arról ismertek, hogy nyest-bőrökkel kereskedtek. De tartottak a merészebb szomszédjaiktól… Mint népek forgószele söpörtek keresztül (hunok) a nagy mocsáron, egyszerre hullott Alpidzur, Alcildzúr, Itimar, Tuncans és Boisc, aki Szkítia azon részét szegélyezte (ahogy) az Alánok is…

„Hitvalló” Theophanes (bizánci szerzetes, krónikás) „Chronographia” című gyűjteményében (816.) ezt írja:

474. év: „Zeno nehézségben volt a hatalom átvételekor: először szaracének támadtak Mezopotámiára, hunok Trákiára, nagy kárt okozva az országnak, abban az időben, amikor a császár esztelen élvezeteknek és igazságtalan tetteknek kezdett hódolni.”

Hunok… akiket magyaroknak is neveznek

Vengerek: más néven északi ugorok. Eredetileg Kárpát-medencében élő ősi népesség. Egy részük a Kárpátok és Balti-tenger közötti területre (Szarmata-alföldre) is áttelepült, majd az 5. század elején – skandináv [viking, varéz stb.] nyomásra - a hunokhoz csatlakozva visszatértek a Kárpát-medencébe (Dunántúlra, Kisalföldre, Felvidékre).

Ugorok: más néven ungarok, hungarok, ugorok, jugorok. Kárpátoktól keletre elterjedő szkíta-szarmata területeken élő ősi népesség. Különböző népek nyomására több részre szakadtak. A Kárpátok környékén (Ugor-hegyek), Don forrásvidékén (Ugra-folyónál), Volga környékén (Volga-Káma között), Jugriában (Pecsora-folyónál), illetve az Azovi-tenger környékén telepedtek meg. Népességük egy része a hunokhoz, avarokhoz, türkökhöz csatlakozva több hullámban visszatelepült a Kárpát-medencébe.

Nagy Lengyel Krónika (készült 1273. körül) így emlékezik meg a magyarokról:

„Vengerek egy Vrka [Wkra] nevezetű folyóról kapták nevüket, amely abból a nagy tóból folyik az Északi-tengerhez, amelynél most Przemyslav város fekszik. Majd, hogy gótok a szigetekről kijöttek népeket kifosztogatni, amelyek neve Skants [Skandináv] és Gothalrik [Gotland], kezdték (a vengereket) saját településeikben elnyomni… vengerek feleségeikkel és gyermekeikkel visszatértek a pannonok földjére, ahonnan eredtek, és ott végleg letelepedtek… Pannóniába vonulva és engedelmeskedve saját uralkodójuknak [Attilának], őket vengereknek nevezték…”, ahogy a hunok, úgy a vkranok is.”

Kézai Simon (magyar krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” címen ismert krónikája (készült 1283-ban) ezt írja a hun-magyarok bevonulásáról:

„S a meotisi ingoványokba bemenvén, ott öt esztendeig mozdulatlanul maradának. … S miután azon ingoványok közt hosszasabban időztek, lőn, hogy igen erős nemzetté kezdtek növekedni és a tartomány őket béfogadni és táplálni nem bírta. … Kémeket küldvén tehát onnan Scythiába, miután Scythia országát kikémlelték, gyermekeikkel és barmaikkal azon hazába vonulának, hogy ott lakozzanak. Midőn tehát azon országba bementek, abban lakókul az alpzúrokat és pruténokat találták, kiket eltörölvén, kivervén vagy megölvén, azon országot, mint tudjuk, szomszédjaik ellenére mai napig békességesen bírják. … S emelt zászlókkal megindúlván a besenyők és fehér kunok földjén átvonulának; azután Susdaliába, Ruthéniába és a fekete kunok földére nyomulván, minden kár nélkül, és e népek ellenére, a Tisza vizéig jutának.”

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja a hun-magyar honfoglalásokról”:

„Akkor az összes kapitányok egy lélekkel, egy elhatározással kivonultak Scythiából, és először a bissusok és a fehér kumánok, majd a susdaliak, ruténok és a fekete kumánok földjére nyomultak be. Innen továbbvonulva eljutottak egészen a Tiszáig, s miután… egész közösség egyhangúan úgy határozott, hogy nem vonulnak tovább feleségeikkel és állataikkal. Mert feleségestül, igás állataikkal és sátraikkal vonultak ki szülőföldjükről.”…

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd ezer oldalas krónikájában – az akkori eltérő véleményeket is közzétéve - így ír (1497-ben) a hun-magyarok eredetéről:

„… a hunokkal voltak szomszédosak, akiket egyes évkönyvírók három törzsre osztanak: az alziagyrokra, az avarokra és a hungarokra. Az alziagyrok a Krím közelében laktak, nyaranta a mezőkön kószáltak, télire barmaikkal a Fekete-tengerhez húzódtak. A hungarok [magyarok] egykor a Maeotist lakták, aztán megváltoztatták a lakóhelyüket…

… a harcias hunok a Maeotis-mocsártól a cimmer Bosporushoz átvonulva nemcsak a gótokat kergették ki a székükből, hanem az európai Szkítiát is meghódították, az ismételten elfoglalt Alsó- és Felső-Pannóniában pihentek meg, és ezeket róluk nevezik Alsó- és Felső-Hungáriának.

… a hungarok [magyarok] rokonságban állnak a hunokkal, akik az ázsiai Szkítiában elterjedtek és a Don forrásvidékén élnek, de nem azoktól a hunoktól származnak, akik Ázsiában maradtak, hanem azoktól, akik kedvezőbb éghajlatot keresve Európába vonultak.

„A hunok, akiket aztán hungaroknak nevezünk, az üdvösség 404. évében a nagy véráldozattal meghódított Pannóniában nyugalmas otthont foglaltak és teremtettek maguknak.”

Maciej Miechowita (lengyel történész, földrajztudós) „Tractatus de duabus Sarmatis” című művének második kiegészítő részében (1521-ben) így ír:

„Végül, Jugriából, Szkítia északi széléről jöttek az ugorok, akiket később hunoknak és ungaroknak neveztek. Létszámfölényükkel megsemmisítették és elűzték a gótokat, ahogy erről Orosius tudósít VII. könyvében, de némely várost és várat nem foglaltak el. Az elűzött gótok idegen területre húzódtak, és kiszorították az alánokat, roxolánokat, ruszokat és vandálokat.

Végül megálltak a Pontus-tengernél [Fekete-tengernél], megszállták Bulgáriát, Trákiát és Konstantinápolyi birodalmat [annak részét]…

A jugorok, mikor megsokszorozódtak, a nagy folyókon átkeltek, a hagyomány szerint vadászat közben egy zerge nyomát követve, a ruszok földjére lépve és gyorsan megközelítve Pannóniát. Atillát emelve vezérüknek, súlyos terhet raktak egész Európára. …

Először is, amit megjegyzünk: hogy a jugorok nevüket a szkítiai Jugor területről kapták, ahonnan erednek, és ahonnan kivándoroltak; a csehek, lengyelek és szlávok is hunoknak nevezték őket, míg végül ők is ungaroknak nevezik őket.

Második, amit megjegyzünk: a Magyarországon a jugorok nyelve, azokéval, akik Szkítiában Jugriában élnek, egyazon nyelv, egyazon beszéd, egyazon kiejtés. Ugyanakkor, Pannóniában a vengerek (ungarok) keresztények, kulturáltabbak és minden téren sokkal gazdagabbak, míg Szkítiában a jugorok máig bálványimádók és vadabbak.

Harmadik, amit megjegyzünk: hogy Jugra, északi terület, és nincsenek olyan magas és áthatolhatatlan hegyei, mint Az Alpok Itáliában, sem mint a Szarmata-hegyek [Kárpátok].

Következésképpen, nem hihető, amit egyes történészek mondanak, hogy a hunok hatalmas és áthatolhatatlan helyekből jöttek. Jugriában, persze vannak hegyek, sűrű erdővel, de ezek nem összefüggőek, könnyen elérhető közepes nagyságú és magasságú hegyek, kövesek és sziklásak, mint mindenhol az Északi-óceán földjeinél.”

Sebold von Pibrach, ismertebb nevén: Mahmud tercümán (bajor diplomata, I. Szulejmán szultán tolmácsa) „Tarihi Üngürüsz” című krónikájában (1545-ben) így tudósít a magyarok második bevonulásáról:

„…hírmondó szavai azt bizonyítják, hogy Üngürüsz [ungarus, ugor] népe Hunor nemzetségéből származott. Mivel Hunor neve később Hüngürüszre [hungarusra] változott… Hunor egész népével apósához, a tatár kánhoz folyamodott, és őnála telepedett le. A kán is megtisztelte őt, és Adzsem szomszédságában egy egész ország fejedelemségét adományozta neki. …

Azt a vidéket pedig, Dzsiddija tartománynak nevezték. Tatár [kazár, türk] tartomány volt, mely Szamarkandtól a Fekete-tengerig terjed. ... Egy nap Adzsem országának padisahja Konsztantinije fejedelme ellen hadjáratot indított, és emiatt Dzsiddija országának uralkodójától segítséget kért. Dzsiddija fejedelme segítségül Hunor népéből, akik tatárok voltak, húszezer katonát gyűjtött össze, és Adzsem padisahjához küldte. Amikor Adzsem padisahja is Kosztantinije ellen ment, az említett Hunor népét támadás érte, mely aztán ily módon elvált Adzsem padisahjától, és Pannonija tartományába költözött.
	
Amikor abba a tartományba érkeztek, látták, hogy csodálatosan bőséges folyamai vannak nagy számban, sok gyümölcse és bő termése van annak az országnak, és az ő nyelvükön beszélnek… Ennél az oknál fogva Hunor népe megegyezéssel annak az országnak a királyához ment, alattvalójává vált; és az ország különféle helyein letelepedett. De mihelyt Hunor népe itt letelepedett, Dzsiddija tartományába Hunor népéhez (a Meotisnál maradottakhoz) és bégjeihez ügyes kémeket küldtek, azzal, hogy az ottani Hunor-bégek gyűjtsenek katonákat, és jöjjenek, ebbe a gazdag országba.”

Alessandro Guagnini (itáliai krónikás, katona) [más adatok szerint az eredeti szerző: Maciej Stryjkowski] „Sarmatiae Europeae descriptio” művében (1572-ben) a következőket írja:

„Jugra vagy Juhra, amelynek lakóit ugoroknak vagy jugriknak neveztetnek, az Északi-tenger mentén terül el; ahonnan, ahogy mondják, valamikor a magyarok megélhetésük érdekében innen vándoroltak el; mondják, áttelepültek a Maeotis-mocsarak környékére. Azután, a Duna-folyó felé vándoroltak Pannoniába és a maguk nyelvén Pannoniát Ugoriának majd Hungáriának nevezték, Attila vezetésével meghódították Ázsia és Európa sok országát.

A moszkoviaiak [Moszkvai Rusz lakói] erre nagyon büszkék, mondván, elődeik valamikor elpusztították Germániát, Itáliát és Bizáncot, és az egész világ félt tőlük. E föld lakói adót fizetnek a moszkvai nagyfejedelemnek, és ugyanazt a nyelvet beszélik, mint a hungarok.”

Andre Thevet (francia ferences pap, térképész, felfedező) „Cosmographie Universelle” című munkájában (1575-ben) az alábbiakat írja:

„Az Ob és Jurga folyók között elterülő terület neve Jugra, ahonnan, ahogy ezt hitelesnek tartják, onnan jöttek ki az első hunok, akiktől a magyarok származnak, és akik onnan a 367-ik esztendő nyarán elvándoroltak, sok szóbeszédre adva okot Franciaországban; valamint nem kétséges, hogy azok szkíták voltak, méghozzá északiak és nyugatról a legtávolabbiak.”

Jacob Reytenfels (balti utazó, diplomata) „De rebus Moschoviticis...” című földrajzi, politikai és gazdasági leírásában (1676-ban) az alábbiakról tudósít:

„Jugoria, Jugra városával, kiterjedt területet foglal magába, egészen a Tatár-tengerig elnyújtózva. Mondják, hogy arrafelé egészen a mostani időkig nem ismerték a kenyeret, azon kívül, amit a Moszkvából érkezők néha oda szállítottak. A cárnak különféle vadak prémjével fizetnek adót, amely náluk nagy bőségben lelhető. Őslakói, nagyrészt hunok és más népek maradványai, [akik] valamikor elfoglaltak sok moszkvai területet, és elsősorban Pannoniát. Megfélemlítve az egész földre, kialakították a hungar [ungar, magyar] nyelvet a saját hun nyelvükkel egyesítve. Minderre tökéletes bizonyítékul szolgál a nyelvjárás, [amely] mindmáig használatban van Jugoriában és alig különbözik a hungartól. Ezért a moszh-ok okkal dicsekszenek saját jugor beosztottaikkal, mivel tudják, hogy egykor egy kiterjedt királyság uralkodói voltak.”

Attila, a magyarok királya

Attila: az európai hunok utolsó nagy fejedelme (444-453 között). A korabeli krónikák szerint nemcsak a hunok királya volt, hanem az akkori hun birodalom területén élő ugorok, vengerek, magyarok, bolgárok uralkodója is.

Jordanes (gót származású történetíró) a „De origine actibusque Getarum” című munkájában (551. körül) írja:

„Széles folyókon átkelve, név szerint Tisia [Tisza], Tibisa [Temes] és Dricca [Drina], kiérkeztünk arra a helyre, ahol régen Vidigoia, a gótok legbátrabbika elpusztul a szarmaták álnoksága miatt. Nem messze onnan egy településre érkeztünk, ahol Attila király lakott…”

Horvát krónika (készült 1130. körül) így ír a magyarok királyairól:

„Attila ugorok királya, hallván, hogy gótok Szeciszlávra támadtak, városba vonult, meghódította és felégetett mindent, nagy részét lerombolta, majd hamarosan visszavonult királyságába…”

Duklianin (horvát? pap, krónikás) évkönyvében (1190. körül) ezt írta a magyarokról:

„Tomiszlav ellen hadsereget gyűjtött a venger [ungar, magyar] király, kit Attilának neveztek, hogy legyőzze őt. De Tomiszlav király, bátor és erős fiatalember volt, sok háborút viselt ellenük, és mindig megfutamította őket. … Fia, Szebeszlav követte apját a királyságban. Akkoriban jöttek a görögök [bizánciak] és elfoglalták Szkadart. Amikor ezt meghallotta Szebeszlav király, sok embert gyűjtött össze és táborukra rontott. És hullottak a görögök, és sokan kard által haltak meg, és sokuk fogságba esett, mások pedig futásnak eredtek.

Ez idő alatt, Attila venger király Szebeszlav földjére jött és elpusztította, feldúlta és felégette az ország egy részét majd hazament. Onnan nyugat felé vonult, de visszatérve Szevbeszlav nem találta [Attilát] ott, megkísérelte felszabadítani saját országát.”

„Két ikerfia született [Attilának], az egyiknek a Razbiva neved adta, ami latinul „ruina gentis”-t [Rua nemzetséget] jelent, a másik Vlagyimir. (Attila) 24 évet uralkodott haláláig.

Ezután a fiai uralkodtak, és mivel ikrek voltak, megosztották a királyságot, Razbiva uralta a tengermelléket, és a szerbiai Vlagyimir: feleségül vette a venger király lányát, aki fiúkat és lányokat szült neki. Majd uralkodásának 7. évében Razbiva meghalt, így Vlagyimir vette át az egész királyságot, aki uralkodásának 20-ik évében halt meg.”

Anonymus (magyar királyi jegyző, krónikás) „Gesta Hungarorum” című krónikájában (1200. körül) így írja le a magyarok akkori bevonulásait:

„Ő [Attila] az Úr megtestesülésének 454. esztendejében a szittya földről kiszállva hatalmas sereggel Pannónia földjére jött, és a rómaiakat elkergetve az országot birtokába vette.”…

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja:

Az Úr megtestesülése utáni 401., a hungarusok [magyarok] Pannoniába történt bejövetelétől számított 28. évben a hungarusok [magyarok], vagyis a hunok római szokás szerint egyetértő akarattal Bendekus fiát, Attilát – aki először csak egy volt a kapitányok közül – királyként emelték maguk fölé. Ő pedig öccsét, Budát rendelte fejedelemmé és bíróvá a Tiszától a Donig; magát a hungarusok királyának, a földkerekség rémének, Isten ostorának neveztette…

… Attila király címere, amit a pajzsán szokott viselni, egy turulféle madár volt, koronával a fején. Ezt a jelet hordozták a hungarusok a közös seregben mindig, míg őket a közösség irányította, egészen Toxun fia Geycha fejedelem idejéig.

Hun-magyar bevonulás… a harmadik visszatérés?

Nagy Lengyel Krónika (készült 1273. körül) így emlékezik meg a magyarokról:

„Azután, hogy gótok… kezdték őket (vengereket) saját településeikben elnyomni … a vengerek feleségeikkel és gyermekeikkel visszatértek a pannonok földjére, ahonnan eredtek, és ott végleg letelepedtek. … letértek a legrövidebb úrtól… veszélyes útra mentek a Teuton és Burgundi földön át, azután Lombardián keresztül a Szlavón földig, útközben városokat pusztítva és sok ember vérét ontva. Királyuk neve Tira, akit a leírásokban Attilának neveznek, Pannoniába jövet elhatározta, hogy állandó letelepedésre rendezkedik be, és, nagyszámú szláv népesség csatlakozott hozzá, akiket vkrannak és vandáloknak neveztek.”

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című krónikájában így ír (1497-ben) a hun-magyarok királyáról:

„A hunok, akiket aztán magyaroknak nevezünk, az üdvösség 404. évében a nagy véráldozattal meghódított Pannóniában nyugalmas otthont foglaltak és teremtettek maguknak. A bevonulást követő 28-ik évben, az iménti háborúban vezéreiket elveszítvén s államuk árvaságra jutván, nem tudták, mitévők legyenek; a vegyes és mérhetetlen tömeg nem nélkülözhette a vezért, de nem volt könnyű a legalkalmasabbat megtalálni. Attila volt az egyetlen, Mundzuknak… fia, Buda testvére, akiről tudták, hogy a legjobb nemzetségből származik, emellett roppant bátor és bölcs, ezért mindenki őt tartotta megfelelő királynak. Gyűlést hívnak össze, amelyre a törzsek mindenhonnan összejönnek, mindenki Attilára szavaz, és királlyá nyilvánítják.”

Sebold von Pibrach, ismertebb nevén: Mahmud tercümán (bajor diplomata, I. Szulejmán szultán tolmácsa) „Tarihi Üngürüsz” című krónikája (1545-ben) így tudósít a hun-ugorok uralkodójáról:

„… hírmondó szavai azt bizonyítják, hogy Üngürüsz [ungarus] népe Hunor nemzetségéből származott. Majd Hunor neve később Hüngürüszre [hungarusra] változott…

…Hunor Dzsiddija [Szkítia] népével nem volt igazi kapcsolatban, nem élt velük barátságban. A szomszédos országokat is megtámadta, sok országot harccal és erőszakkal leigázott, melyek megértették, hogy ellenállni nem képesek… Ők [Hunorék] pedig azon gondolkoztak, hogy saját hatalmuk alá hajtják Pannonija tartományát és a nyugati országokat. … Meneteltek… és egy nap a Tatár tartomány határára érkeztek… Miután a tatár kánt legyőzték, egy ideig nyugodtan maradtak, ott megpihentek.

De azután onnan is felkerekedtek, és is a Tiszán átkelő Hunor népe egyesült Hunornak azzal a népével, amelyik Adzsem padisahjával elfoglalták Kara Bugdan [Moldav] és Iflah [Vlah] tartományokat. Ilyen módon sokszor átkelvén [a Tiszán] Pannonijja tartományát megtámadták, és annak az országnak sok kárt és veszteséget okoztak. Végül e tájra költözött és itt telepedett le.

… Atiluszt méltónak látták a királyságra, mindnyájan meghódoltak, és engedelmességet fogadtak. Trónra és koronára érdemesnek találták, és Nazret-i Iszá (Jézus) időszámítása szerint a 387. évben Atiluszt megkoronázták, szultáni trónra ültették, és királlyá választották.”

Madzsar Tahiri című török történeti adatgyűjtemény (1740-ben) így ír a magyarok királyáról:

„A madzsar nép történelmi könyveiben meg van írva, hogy a madzsar nép a tatár [türk] népfajták közül eredő népfajt alkot. …

Íszá [Jézus] őfényessége születésének 371. évében… az említett néptörzs a sztyeppről felkerekedett azzal a céllal, hogy a nyugati országokba vándorol. Az Itil folyó [Donec] és Ten [Don] folyó között elterülő tágas pusztaságon, mely Dest-i Kipcsak [Kipcsak Sztyepp] néven ismeretes, felütötte sátrait, és egy évig az említett területen nomadizált. Azután az említett nép, mely tízszer százezer lelket számlált, átkelt a Ten [Don-Donyec] folyón, és behatolt Avrupa országaiba… Nyolc évig tartott ez az állapot.

Széltében-hosszában portyáztak és zsákmányoltak. Ezenközben szerfölött megtetszett nekik Avrupa éghajlata, vize, levegője, s ezért elhatározták, hogy a Pannonija nevű tartományt, melyet ma Üngürüsznek [ungarusnak, hungasusnak] vagy Madzsarisztánnak hívnak, hazájukul választják. Ebben az országban telepedtek le, és alapítottak maguknak hazát….

Az említett ország sokféle nép lakóhelye volt. A fenti madzsar foglalás következtében nagy részük elhagyta az országot, és a járhatatlan hegységekben keresvén menedéket szétszóródott. [Jézus] Születés 416. esztendejében az említett hercegüknek, Attilának királyi címet adományoztak, és így ő lett a madzsar néptörzs első királya.”

Hunok részleges kivonulása… Erdélybe, Szkítiába…

Herodotosz Halicarnassus (görög történész, író), történeti gyűjteményében (i.e. 480. körül) ezt írja:

„Attila fiait [Attila halála után]… sürgették, hogy a népeket egyenlően osszák ki egymás közt, és a harcos királyokat a népeikkel osszák szét, mint családi birtokot. Végül, megannyi elkeseredett összecsapás után, váratlanul a gepidák győzedelmeskedtek… Amikor Ellac-ot megölték, megmaradt testvérei a Pontus-tenger partvidékére menekültek, amerre a gótok előzőleg éltek… Ernak, Attila kisebbik fia a követőivel úgy döntött, hogy Kis-Szkítia [Duna-delta] távolabbi területére költöznek,… [mások] Dáciába, a Duna-mentére.”

Procopius Caesarea (bizánci történetíró) a háborúkról írt művében (készült 556. körül) ezt írja:

„Utigurok [Attila halála után] a vezetőikkel együtt úgy határoztak, hogy visszatérnek hazájukba, és később fogják majd ezt a területet egyedül meghódítani. Úgy döntöttek, hogy a gótok a torkolat egyik oldalán maradnak, ahol éppen vannak… továbbiakban az utigurokkal barátságban és szövetségben élnek, egyenlőként és egyforma jogokkal.”

Kézai Simon (magyar krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” címen ismert krónikája (készült 1283-ban) ezt írja a hunok kivonulásáról:

„Mivel pedig a józanabb rész Csabával, az idegen nemzet pedig Aladárral tart vala, azért mind ketten kezdének uralkodni [Attila halála után].
Csaba hadát úgy legyőzik és szétverik, hogy Ethele fiaiból és a húnokból igen kevesen maradnak… Csaba tehát 15 ezer húnnal Görögországba Honoriushoz futa, s bár az ott kivánta marasztalni,… (ott) nem marada, hanem visszatére Scythiába atyafiaihoz és rokonaihoz.

Maradt volt még a húnokból 3 ezer ember, kik a krimhildi csatából futással menekűltek, kik is félvén a nyugoti nemzetektől… Árpád idejéig a Sziklamezőn maradtak… s ott magokat nem húnoknak hanem székelyeknek nevezték.”

Petrus Ransanus (lucerai püspök), „Epithoma Rerum Hungaricarum” című kódexben (1492. körül) így ír a szarmaták és magyarok kapcsolatáról:

„… visszatért [Attila fia] Szarmatia azon területére, ahonnan… kivonult ez a nép…”

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja a „honfoglalásokról”:

„A hunok bölcsebbik része Csabához húzott, Detre pedig, valamint az idegen népek kisszámú hunnal, Aladár-hoz; így mindketten uralomra léptek.
Attila halála után tehát fiai és a hunok egymást öldösték le… alig 15 ezren maradtak meg Csaba emberei közül; … Csaba 13 évig maradt Honoriusnál Görögországban, s a Scythiába való visszatérése… egy évig tartott.

Hunok közül vagy 3 ezer férfi maradt életben… s mert féltek a nyugati népek váratlan támadásától, … bevonultak Erdeelewbe [Erdőelvéve, Erdélybe]. De nem magyaroknak, hanem… székelyeknek hívták magukat.”

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd ezer oldalas krónikájában – eltérő véleményeket is közzétéve - így ír (1497-ben) a magyarokról:

„Mindazáltal fiai, Csaba és Aladár, vagy – mint mások mondják – Ernák és Durik, a többi fejedelemmel együtt gondoskodnak [Attila] temetéséről. … Attila halála után meghasonlás támadván…[Durik] kénytelen a hunokkal együtt Szkítiába visszahúzódni.

Ernák … Kis-Szkítia külső szélén választott székhelyet. Rokonai… a part menti Dáciát szerezték meg, a hunok egy része Macedóniába és Görögországba távozott…

Aladár és a germánok egypár hunnal meg Attila seregének némi maradványaival megmaradtak Pannóniában... a hunok nem űzettek ki teljesen Pannóniákból… hanem eltávoztak Dácia távolabbi részére, amelyet Erdélynek nevezünk.”

Sebold von Pibrach, ismertebb nevén: Mahmud tercümán (bajor diplomata, I. Szulejmán szultán tolmácsa) „Tarihi Üngürüsz” című krónikájában (1545-ben) így ír hun-magyarok részleges kivonulásáról:

„Amikor [Attila] a király eltávozott ebből a világból, Kaba és Aladorinusz nevű fiai a szultanátus miatt azonnal ellenségekké és ellenfelekké váltak… [üngürüszök] Kabát ismerték el uruknak...

Aladorinuszhoz pedig, … az összes nimcse [germán] bég és nép hozzája pártolt. Végül a nimcse sereg győzött, és Kaba serege legyőzetve futásnak eredt.

A Rúm [Bizánci] tartományban 13 évig éltek… Végül is Szidijja tartományához közel eső helyre érve megtelepedtek. … Mivel Kaba vereséget szenvedett és elmenekült, Pannonija tartománya a nimcse pártiaké lett.

Mivel a trón és a korona Aladorinuszt illette volna… ezért őt [kárpótlásul] Erdel tartománya bánjává nevezték ki. Abban az időben, az ő népét szikulinak hívták.”

Madzsar Tahiri című török történeti adatgyűjtemény (1740-ben) így ír a magyarok királyáról:

„[Attila] Két fia, Csaba és Aladár között a királyság öröklése miatt viszály támadt, és a madzsar nép két pártra szakadt… A két királyfi pártja között végül is harcra került a sor.

A madzsar nép többsége elpusztult… Csaba királyfi seregéből az öldöklés után mintegy 15 ezer madzsar maradt, akik elhagyták Madzsarisztánt, és visszatértek ősi hazájukba, a Nagy Sztyeppre.

Aladár királyfi pedig a csatában elesett, seregének maradványai, az öldöklés után mintegy 3 ezer madzsar… Erdel országának egy részébe húzódott, és letelepedett. Azután a madzsar nevüket is megváltoztatták, és a szekel nevet vették fel.”

* * *

BOLGÁROK ÉS MAGYAROK

Bolgárok (bulgárok): a Volga-folyó keleti partján élő, hunokkal szövetséges népcsoport. A Hun Birodalom felbomlása után avar fennhatóság alá kerültek. A 6-7. században egy részük a Kárpát-medencébe költözött. Településeik szerint: dunai bolgárok, onogur bolgárok [Kaukázus-Volga-Don-Dnyeper köztiek], volgai bolgárok [Volga és Káma környékiek].

Bolgár-magyarok: bolgárokkal együtt élő, azokkal szövetséges ugorok. Például: utigurok [Don-torkolati ugorok, hun-ugorok], Don-menti magyarok [mescserek], Volga-menti magyarok [miserek, mozarok, jugorok], Kuma-menti magyarok [szavárd-magyarok].

Priszkosz (bizánci diplomata, történész) „Historici Graeci Minores” című (470. körüli) művében olvashatjuk:

„Ez idő tájt [463-ban] a szaragurok [Dnyeper-Don közti bolgárok], urogok [Don-Volga közti ugorok?] és onogurok [Kubán-Don közti bolgárok] követeket küldtek a keleti rómaiakhoz, azok a törzsek, amelyeket szülőföldjük elhagyására kényszerültek a szabirok [Kaukázusnál élő csoport] ellenséges támadásai miatt; akiket az avarok kergettek el, mivel őket az óceán partján élők kiszorították…

Hasonlóképpen, a hazájukból elkergetet szaragurok, terület keresése közben megközelítették az unnokat-akatírokat, és több csatában összecsapva legyőzték ezt a törzset, majd a rómaiakhoz mentek, hogy elnyerjék hozzájárulásukat.”

Zakariás rétor (jegyző, püspök, történész) történeti gyűjteményében (készült 491. körül) ezt írja:

„Saját nyelvű a Bargun föld, amely érintkezik és kiterjed a Kászpi bejáratig és tengerig, a hunok határain belül. A bejáratnál beljebb élnek a bulgárok, saját nyelvvel, pogány és barbár nép, egy városuk van; és az alánok, nekik öt városuk van. Dadun kívül a hegyekben élnek, erődítményük van. Auangur [onogur?] sátorban élő nép, augar [ogur, ugor, adzsar?], szabir, burgar [balkar], kutargar [kutrigur]; avar, kazar, dirmar, sirurgur [szaragur], bargasik [barszilok], kulas, abdel [agide], eftalit [fehér hun], ez a tizenhárom népesség sátrakban laknak, marhahúson és halon, (elejtett) vadakon és fegyverrel élnek.”

Procopius Caesarea (bizánci történetíró) a háborúkról írt művében (készült 556. körül) ezt írja:

„Szabirok a hunok egyik törzse, közel Kaukázushoz… errefelé élnek más hun törzsek… Meotis-mocsáron és a Tanaison túl… éltek a Kutrigur-hunok… Az itt élő hunokat régen kimmereknek nevezték [Krím vagy Kum-folyó környéki ugor/jugor népesség], és egy uralkodó állt felettük… ezeket ma utiguroknak és kutriguroknak [Duna-torkolati népesség] nevezik. És a kimmerek váratlanul rátörtek a síkságon élő gótokra, sokat közülük leöltek, a többi elmenekült…

Kutrigurok a mocsár [Duna-delta] nyugati oldalán maradtak… utigurok egyedül hódították meg a területet… Bár minden évben kapnak a császártól drága ajándékot, átkeltek az Ister-folyón [a Dunán]… tartományokat támadva zaklatták a rómaiak ellenfeleit és szövetségeseit.”

„Hitvalló” Theophanes (bizánci szerzetes krónikás) „Chronographia” című gyűjteményében (816.) írja:

513/514. év: „Ebben az évben Vitalian elfoglalta egész Trákiát, Szkítiát és Moeziát, maga mellett tudva a hunokat és bulgárokat… elfoglalta Anhialt és Odissopolt, fogságba ejtve Kirillt, Trákia parancsnokát, és fosztogatva Bizáncig hatolt.”

516/517. év: … a hunok, úgynevezett szavirok, átkeltek a Kászpi-kapun, rárontottak Armeniára, kifosztották Kappadokiát, Galatát, és Pontust, majdnem elérve Evhaniyát.”

527/528. év: „Ez évben a császárhoz eljött a hunok uralkodója Boszporusz környékéről, név szerint Gord, kereszténnyé lett és megvilágosodott… A hunok, megdühődtek, szövetkeztek bátyjával és megölték Gordát, bátyját Maugerist emelték uralkodóvá.”

539/540. év: „Trákiában tartós béke lett, mivel a hunok többet nem mertek átkelni a Dunán. A bulgár uralkodó a foglyokat Armeniába és Lazykába küldte…”

625/626. év: „(Khosrow) elküldte Sarvarost maradék seregével Konstantinápoly ellen, azért, hogy szövetséget kössön a nyugati hunokkal, akiket neveznek avaroknak a bulgárokkal, szlávoknak és gepidáknak, és hogy ők a város ellen menjenek és elfoglalják azt. Ezt hallván az uralkodó… szövetségbe hívta a keleti türköket, akiket kazároknak neveznek.

679/680. év: „Ebben az évben a bolgár népesség Trákiára támadt. De előtte szólni kell az unnogundurok-ról, bulgárról és kortagokról...

… Batbajan… az ősei földjén maradt;
… Kotrag, átkelve a Tanaison… vele szemben…
… [többi három közül] az egyik alárendelte magát… az avarok kagánjának az Avar Pannoniában…
… másik elérve Penthapolt… Ravennánál keresztény uralom alá került…
… harmadik a Dnyeperen és Dnyeszteren átkelve, elérve a kiszögelést [al-Duna]… letelepedtek… bevehetetlen… elöl mocsár… többi oldalon folyók…

Miután szétváltak… Berziliából, az Első Szarmatiából… a kazár nép… lett uralkodó a Fekete-tenger mentén… hűbéressé téve Batbajant…

Nyesztornak tulajdonított (1118. körüli) kijevi „Elmúlt idők krónika” így tudósít:

„Amikor a szláv nép, ahogy említettük, a Dunánál élt, szkíták jöttek, a kazártól, úgynevezett bolgárok, és Duna mentén megállapodtak, és a szlávok földjén betelepülők lettek.

Abu-Ali-Ahmed Ben Omar Ibn-Dasta (szaszanida vezér) így ír (913. körül) művében:

„A bolgároknak három csoportja van: első csoport az úgynevezett Bersula (berszil, volgai bolgár), a másik Esegel (székely?), és a harmadik Bulgaria (dunai bolgárok); életmód tekintetében mind a hárman egyazon szinten állnak.”

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd ezer oldalas krónikájában eltérő véleményeket is közzétéve így ír (1497-ben) a magyarok eredetéről:

„A bolgárok ugyanis a Fekete-tenger fölött laktak, majd kellemesebb székhelyet keresve elfoglalták a két Mysiát; először a hunokkal voltak szomszédosak, akiket egyes évkönyvírók három törzsre osztanak: az alziagyrokra, az avarokra és a magyarokra.

Abbasgulu Bakikhanov (azerbajdzsán történész, cári ezredes) kaukázusi topográfiai leírásában írja (1822.):

„Baján, a csecsenföldi falu neve a híres avar Baján kán nevétől ered. … Jelenleg Kazikumuk [Kumukh, Dagesztánban] és némely környező területén a lakosság három ágra oszlik: kacha, medche és kumuk.

Feltételezhető, hogy a kachik a szlávok, hunok, avarok és kazárok maradványai; a medche, a mechche szóból következtetve arab eredetű, a kumukh a régi kamakok maradványa.”

Bolgár-magyar együttélés

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művégen (1777-ben) így ír erről:

… 375-ben a gótokat eltávolították [Krím-félszigetről] a hunok;
… 464-ben, a hun birodalom szétesése után, végül a magyarok jöttek ide [Krímbe].
… 465-ben elfoglalták a magyarok [Kercs városát]
… Innen a bulgárokkal együtt elfoglalták a Don és Dnyeszter közti területet.

Majd, egy részük visszatért Ázsiába és a Kercsi-félszigeten élő gótokat arra kényszerítették, hogy vonuljanak át a Tama-félsziget oldalára, ott nekik helyet adva letelepedésre. Azokat a magyarokat, akik ettől az időtől a Krím síkságain vándoroltak, aulciagri-nek vagy ulcinguri-nak nevezték.

… 469-ben kénytelenek voltak a Duna másik oldalára menekülni a magyarok és bulgárok támadásai elől. Majd szláv törzsek kezdtek ide telepedni, fokozatosan birtokba venni a területet.

…. 560-tól ezek a szlávok, ahogy a magyarok és a bulgárok, kénytelenek voltak elismerni a warok és unnok uralmát.

… Ez 635-ig tartott, amikor Kuvrat, a magyarok és bulgárok hercege, levetették ezt az igát, és meghódították a szlávokat…

… de 679-ben ezek és a többi magyarok kénytelenek voltak elfogadni a kazár uralmat.

… és bár 879-ben e két nép a nagyobb részét a kazárok legyőzték, a Dunán átkelő menekülő bulgárok mégis megtartották uralmukat Besszarábia felett…

… 882-ben a besenyők vagy kangarok a magyarokat kiűzték a Krímből és más területeikről.

A magyarok és bolgárok két szétváló ága az Or [Perekopi] földszoros oldalán maradtak; berendek vagy fekete bulgárok, és tükrök néven váltak ismerté, főleg az orosz krónikákban.

… végül 882-ben a magyarok, a besenyők által üldözve, átköltöztek innen a Dnyeperen túloldalára. Ottani tartózkodásuk rövid volt: 12 év után átvonultak Nagy-Moráviába, és a besenyők elfoglalták Besszarábiát, valamint Moldáviát Vlahiát…

Bolgár-ugor bevonulás… a negyedik visszatérés?

Fredegar krónika egyik bejegyzése (641. körül) az alábbit közli:

„Ebben az évben [631. körül] viharos viszály lángolt fel az avarok vagy hunok Pannoniai királyságában. Vitatottá vált a trón öröklése: bolgároké legyen vagy avaroké. Hadat gyűjtöttek mindketten, és ütközetre került sor. Legvégül, az avarok legyőzték a bolgárokat, akik 9 ezren voltak, és kitoloncolták őket feleségeikkel és gyermekeikkel.”

„Hitvalló” Theophanes (bizánci szerzetes, krónikás) „Chronographia” című gyűjteményében (816.) ezt írja:

„… egyik [bolgár nép] alárendelte magát… az avarok kagánjának az Avar Pannoniában…”

* * *

AVAROK ÉS MAGYAROK

Avarok: közép-ázsiai eredetű nomád népesség. A Hun Birodalom felbomlása után – azok népességének egy részét beolvasztva – a Kászpi-tengertől egész Kelet-Európára kiterjesztették hatalmukat. A 6. század közepén egy részük a Kárpát-medencébe települt, ahol a 9. század elejéig fenntartották uralmukat.

Fehér ugorok: Dnyeper-Don között élő nyugati ugorok (muromák, mozsarok), akik avar fennhatóság alá kerültek. A 7. században – a szlávok földjén át – a Kárpát-medencét elfoglalták.

Kárpát medencei avarság: a nyugati krónikák általában népcsoportot különböztetnek meg: avarokat (szarvirok, szarmaták), hunokat (ungarok, jugurok, szekelek) és bolgárokat (szkíta, unnogundur, utigur, kutrigur).

Hunok vagy avarok, akik ungarok…

Ioannes Malalas (bizánci krónikás) „Chronographia” című művében (563. körül) ezt írja:

„Azidőben [529. körül], a Boszporusz közelében tartózkodott a hunok Grod nevű vezére, csatlakozott az uralkodóhoz. Eljött Konstantinápolyba és megkeresztelkedett.”
”Azidőben [535. körül], a hun-szavírok [türkök], a Kászpi-kapun átjőve, megjelentek a római határvidékeken, rabolva az örmény földet.”
„Akkoriban [558. körül], Konstantinápolyba idegen földről [nem bizánci területről] hun népek érkeztek, úgynevezett avarok.”
„Március hónapban [562. körül] a hunok [bolgár-törökök] és szlávok fellázadtak Trákiában.

Fredegar krónika egyik bejegyzése (641. körül) az alábbit közli:

„Ebben az évben [631. körül] viharos viszály lángolt fel az avarok vagy hunok Pannoniai királyságában. Vitatottá vált a trón öröklése: bolgároké legyen vagy avaroké. Hadat gyűjtöttek mindketten, és ütközetre került sor. Legvégül, az avarok legyőzték a bolgárokat, akik 9 ezren voltak, és kitoloncolták őket feleségeikkel és gyermekeikkel.”

Paulus diakónus (lombard történész) „Historia Langobardorum” című művében (készült 787. körül) ezt írja:

„Azonban Alboin [567. körül] örök szövetségre lépett az avarokkal, akiket eredetileg hunoknak neveztek, majd saját Avar nevű királyuk következtében, ők is avaroknak neveztettek. Azután hadba lépett… amikor a gepidák sietve ellene vonultak, az avarok, a megállapodás szerint… azok földjére törtek.

„Mégis [593. körül], a hunok, akiket avaroknak is neveznek, Pannóniából behatoltak Türingiába és kétségbeesett háborút vívtak a frankokkal.”
„Ebben az időben [639. körül], a hunok vagy avarok, tudomást szerezve Lothar király [valójában Dagobert] haláláról, annak fiára Sigebertre támadtak.”

Chesneus-töredék „Fragmentum chesnii” bejegyzései (795. körül) ezt közlik:

790. év: „Károly király gyűlést tartott Würmben … és csapatának jelentős részét Bajorországba irányította a hunok tiszteletlen népe ellen.”

791. év: „Miután befejeződött a frankok, szászok és frízek nagygyűlése, azon hatalmas és elviselhetetlen sereg miatt, amit az avarok gyűjtöttek a szentegyház és a keresztény nép ellen, és úgy döntöttek, ha nem tudnak követek útján igazságot tenni, úgy Isten segítségével büntetik meg nevezett avar földet.”

Lorcshi Évkönyvek „Annales laureshamenses” bejegyzései (803. körül) így tudósítanak:

791. év: „És ebben az évben, azidőtájt, amikor a királyok általában hadba vonulnak, megindította hadseregét (Károly) … az avarok gőgös népe ellen; seregét három részre osztotta; így maga a hunok határához vonult Bajor területen át a Duna déli partja mentén; a Duna másik oldalán a másik sereg… a Dunán külföldiek hajókon, …

Amikor Károly király látta, hogy az avarok részéről senki nem mer ellenállni… bejárta a földet… felégetve és elpusztítva az országot… visszatért Bajoroszágba.”

796. év: „Ebben az évben Károly király elküldte fiát Pipint … az avarok határára; és Pipin … átkelve a Dunán, csapataival elérte azt a helyet, ahol általában az avar királyok és fejedelmek székeltek … onnan rengeteg kincset vett el és küldött el apjának…”

Frank Királyok Évkönyve „Annales Regni Francorum” (823-ig) így ír az avarokról:

782. évben: „Más egyéb elfoglaltság mellett (a frank király) fogadta és elbocsájtotta Siegfried dán király követeit, és azokat, akiket állítólag a béke kedvéért Kagán és Yugur hun fejedelmek küldtek hozzá.”

788. évben: „A hunok, felszerelve két sereget, ahogy Taszilónak ígérték, egyet elküldtek a Friuli Marchra (Frank határra), a másikat Bajor területre, de hiába…

791. évben: „A tavaszi olvadást követően…. a király … kijött Bajor földről …hogy megfizessen a hunoknak az ők tetteikért, minél gyorsabban, háborúba indulni ellenük. … Theodorik grófra bízva a sereg egy részét… azok a Duna északi partján vonultak. … Ő maga, a másik résszel… elfoglalta ugyanannak a folyónak déli oldalát,… hogy Pannoniába menjen… kiűzték a helyőrseket és lerombolták az erődítéseket… egyik a Kamb-folyó környékén,… a másik Kumeoberg-hegyen…”

805. évben: „Kis idő múlva a kagán, hunok uralkodója, népének kényszerítésére eljött a császárhoz, kérve, hogy adjon neki helyet letelepedésre Sabaria és Karnut között, mivel a szlávok gyűlölködése miatt nem tudott meglenni a régi lakóhelyén. … A császár meghallgatta kérésüket, és elrendelte, hogy ősi szokásaik szerint a kagán rendelkezhessen saját királyságában a felsőbb hatalommal. Ugyanebben az évben elküldte hadseregét Károly fiával a szlávok földjére…”

811. évben: „A császár … a birodalmának három részébe, ugyanannyi hadsereget küldött, egyet az Elbán túli linonokhoz… másodikat Pannoniába, a hunok és szlávok közti viták rendezésére …, a harmadikat a bretonokhoz… Ugyancsak Aachenbe várták azok érkezését, akik Pannoniából jöttek, kanizauk, avar fejedelem, és tudun [kormányzó], és más előkelőségek, és a Duna-menti szlávok vezérei... Mindannyian sikeresen elintézték ügyeiket, sértetlenül visszamentek.”

822. évben: „Ő maga (Pipin)… egy Frankfurt nevű helyen… nagygyűlést tartva… fogadta az ajándékokkal eléje járuló keleti szlávok követeit, mármint az abodritoktól, a szerbektől, weletektől, bohémektől [csehektől], morváktól, praedenecentektől [balkáni szlávoktól] és az avaroktól, akik Pannoniában találhatók.”

Korai Metzi Évkönyv „Annales Mettenses priores” (806. körül) így ír:

782. év: „Károly császár… megtartotta a frankok nagygyűlését… elébe járultak a szászok… a normannok… avarok követei, (akik) a kagán és yugur [ugor, ungar] kormányzók küldöttei.”

788. év: „Ebben az évben csata zajlott le a görögök és longobárdok között… Hasonlóképpen, még egy csatára került sor az avarok és a frankok között, akik úgy tűnik, Itáliában maradtak… Harmadik csata Ibozet mezején történt a bajorok és avarok között. … Negyedik csatát az avarok kezdték… a győzelem a keresztényeknél maradt. Az avarok menekülni kényszerültek…”

791. év: „Károly király… a Duna déli oldalán vonult, a szászok valamely frakokkal és nagyon sok frízzel… a Duna északi részén… elérték azt a helyet, ahol az avaroknak erődítményei voltak: a Duna északi oldalán Kaumbergnél [Bécsi erdő], másik oldalon Kamp [Kremsz] nevű helynél… Amikor az avarok látták, hogy mindkét partot hadak foglalták el… futva menekültek.”

796. év: „Erik, Friuli herceg, elküldte embereit a szláv Vanomirral Pannoniába, hogy kirabolják az avar nép székhelyét…”

799. év: „Ebben az évben az avarok népe ígéretének hitele megrendült,… és Herald gróf … harcba szállt az avarokkal”

805. év: „Kis idővel később Kagan, a hunok kormányzója, a császár elé járult, kérve, hogy adjon nekik helyet a letelepedésre Savaria és Karnunt között, mivel nem képesek maradni előző helyükön a szlávok ellenségeskedése miatt… kérve magának ősi tisztséget, amelyet kagán birtokolt a hunoknál. Császár egyetértett... hogy ősi szokás szerint ő legyen a legfőbb kagánjuk.”

Einhard (frank tudós) „Vita Karoli Magni” című Nagy Károly életrajzában (814. körül) írja:

„A szlávokkal viselt háború után, a szászokkal viseltet nem számítva, a legnagyobb háború, melyet Károly viselt, nevezetesen az avarok vagy hunok ellen vívott volt. … Maga (Nagy) Károly csak egy hadjáratot vezetett Pannóniába, a többi hadjárat vezetésével fiát Pipint bízta meg… E háború, csak a nyolcaik évben fejeződött be… Pannónia teljesen lakatlanná vált… Az összes hun nemes a háborúban [803. körül] vesztette életét, minden dicsőség kihalt.”

Sváb Évkönyv „Annales Alamannici” ilyen (903. előtt) bejegyzéseket tartalmaz:

791. évnél: „Károly király végigpusztította a hunok uradalmát.”
863. évnél: „A hunok népe a keresztény népre támadt.”

Niederaltaich-i Évkönyvek „Annales Altahenses” egyes bejegyzései (907. előtt):

791. év: „Károly legyőzi az avarokat.”
802. év: „Károly Bajoroszágba jött, és az avar követek földre borultak előtte.”
865. év: „A hunok népe felveszi a kereszténységet.”

Nagy Szent-Galleni Évkönyv „Annales Sangallenses Maiores” bejegyzései (909. előtt):

791. év: „Károly király elpusztította a hunok [avarok] uradalmát.”
863. év: „A hunok népe keresztény népre támadt.”

Corvey-i Widukind (szász bencés szerzetes, krónikaíró) „Res Gestae Saxonicarum” művében (970.) így ír:

„A tollenser-ek [Tollensesee-tó környéki szlávok] képtelenek voltak ellenállni a támadásnak és behívák ellene [Henrik ellen] az avart, akit mi ungariak-nak nevezünk, amely nép nagyon kegyetlen a harcban.”

Avar-ugor bevonulás… az ötödik visszatérés?

Andreas Bergamo (itáliai történetíró) „Historia Langobardorum” című művében (877. körül) írja:

„Longobárdok mikor ezt [568-ban] hallották, nagyon örültek. Pannóniát meg átadták barátaiknak, az avar népességnek. Miután 42 éven át birtokolták, feleségeikkel és gyermekeikkel és mindennel amijük volt, kivonultak Pannóniából… Így a longobárdok, a fliuli határon át Itáliába mentek”.

Corvey-i Widukind (szász bencés szerzetes, krónikaíró) „Res Gestae Saxonicarum” művében (970.) így ír:

„Az avarok, ahogy néhányan feltételezik, a hunok maradéka. A hunok a gótokból szakadtak ki…
Úgy történt, hogy egyszer a vadászaton ráakadtak egy szarvasra, és addig követték, amíg át nem keltek a Meotis-mocsáron, amely utat eddig minden ember járhatatlannak tartott… visszatértek … mindent elmondtak társaiknak …mindannyian felkerekedtek … De a szomszédos városok és falvak … elmenekültek … Ők … megpihenve a szomszédos törzsek lepusztított területén, áttelepedtek, végül Pannoniára.”

Nyesztornak tulajdonított (1118. körüli) kijevi „Elmúlt idők krónika” így tudósít:

„Amikor is a szláv nép, ahogy említettük, a Dunánál élt, szkíták jöttek, a kazártól, vagyis bolgárok, és Duna mentén megállapodtak, és a szlávok földjén betelepülők lettek.

Azután jöttek a fehér ugorok és elfoglalták a Szláv-földet… Ezek az ugorok Herakliosz császár idejében jelentek meg [610 körül], és háborúztak Hurszau perzsa [szaszánida] királlyal.

Akkoriban éltek avarok is, harcoltak Hurszau király ellen, majdnem el is fogták. Ezek az avarok nagy termetűek és büszke szelleműek voltak, de Isten elpusztította őket, meghaltak, egy avar sem maradt.”

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd ezer oldalas krónikájában így ír (1497-ben) az avar-magyarokról:

„… a hunok, akiket aztán magyaroknak neveztek, visszatértek a Pannóniákba. Mert – ha évkönyveiknek esetleg hihetünk – az üdvösséget követő 744., az Attila halála utáni 304. esztendőben… idején jöttek vissza. Más szerzők nagyobbrészt azt állítják, hogy az egyszer már elfoglalt Pannóniákat nem is hagyták el sosem. Ezt a longobárdoknak az előző könyvben elbeszélt háborúiból egyszerűen ki lehet következtetni, hiszen a hunok, akiket avaroknak is mondtak, Kagán király idejében ezekkel többször hosszas szövetséget tartottak, melynek vége szakadván… keményen hadakoztak.”

* * *

UNGAROK, FEKETE UGOROK

Ungarok, ugorok: Kárpátok és Urál közötti ligetes-sztyeppei területen élő, ugor nyelvű népesség [kárpáti és doni ugor, muróma, mescser, mazsar, iuggor, ouggor].

Fekete ugorok: Volga- és Káma-folyó között élő keleti ugorok [mazsarok, mescserek, jugorok egy része]. A 9. században más népek nyomására – szláv területeken át – a Kárpát-medencébe költöztek. Feltehetően szövetségben állhattak azokkal a türk és kabar törzsekkel, akik ezidőtájt ki váltak a kazár birodalomból, és a Fekete-tenger partvidéke felől közelítették a Kárpát-medencét. Ezt a vélekedést erősíti, hogy a szláv krónikák ezeket a türköket-kabarokat is ugoroknak nevezi.

Rogozsszki Krónikás néven ismert töredékek (készült 1412. körül) így emlékezik:

„Sok év elteltével szlávok telepedtek le a Duna mentén, ami most Magyar föld, és ahonnan a szlávok szétvándoroltak.”…
„A 6405. évben [897] éltek szlávok a Duna mentén, az ugorok, murómák és dunai bolgárok.”

Sváb Évkönyv „Annales Alamannici” ilyen (903. előtt) bejegyzéseket tartalmaz:

899. évnél: „Az ungarok Itáliára támadtak és háborúban legyőzték a lombardokat.”
900. évnél: „A bajorok harcoltak az ungarokkal és egy részüket leölték.”
902. évnél: „Harc Moráviában az ungarokkal…”

Szent-Bertin Évkönyv („Annales Bertiniani”) így ír (904. körül):

862. évnél: „Dánok az ő (Lajos király) országa nagy részét öldökléssel és tűzzel pusztítva zsákmányolják. De olyan ellenség is dúlja az ő országát, amelyik ezelőtt azon népek számára, akiket ungaroknak neveznek, ismeretlen volt.”

894. évnél : „Akkortájt Zwentibold, Moravia szlávságának királya ... bevégezte: röviddel fia uralomra kerülését követően, a királyság ... tönkrement az ungarok miatt.”

Niederaltaich-i Évkönyvek „Annales Altahenses” egyes bejegyzései (907. előtt):

889. év: „Ungarok kivonultak Szkítiából.”
893. év: „Jelentős csata a bajorok és ungarok között.”
899. év: „Ungarok megszállták Itáliát, és csatát nyertek.”
906. év: „Ungarok kifosztják Szászországot.”

Brunon (német püspök, misszionárius) II. Henrik német császárhoz írt levelében (1008.) így ír kijevi utazásáról:

„Fekete ugorokról azt hallottam, hogy amikor első ízben jutott el hozzájuk a Szent Péter trónjának üdvözítő követsége, azok, leszámítva a misszionáriusaink elvakultságát – Isten bocsássa meg nekik - mind megtértek és kereszténnyé váltak.”

Helmold von Bosau (szász pap, történész) „Chronicon Slavorum” című művében (1170. körül) írja:

„Az ungar nép egykor nagyon hatalmas és bátor nép volt a csatában, és félelemben tartották még a Római birodalmat is. De a hunok és dánok [vikingek] veresége után sor került az ungarok harmadik inváziójára, feldúlva és megsemmisítve az összes szomszédos országot.

Hatalmas sereget gyűjtve, felfegyverezve elfoglalták a Bajor vagy Sváb területeket, azon túl tönkretették a Rajna-menti területeket, tűzzel-vérrel borították egész Szász tartományt egészen a Brit-óceánig.”

Duklianin (horvát? pap, krónikás) évkönyvében (1190. körül) ezt írta a magyarokról:

„Csaszlav király uralkodása [927-950. között] alatt Kisz [Csiz] nevű venger [ugor, ungar, magyar] hadúr hadseregével Boszniába vonult és elpusztította és kirabolta ezt a területet. Akkor, embereket gyűjtve, a király felvonult ellene a dvinai ispánságnál a folyóhoz közel. … Aznap sok venger esett el annál a helynél, melyet Civelino-nak neveznek, ami marhabőgést jelent.”

Ugorok, jugorok vagy ungarok… akik magyarok

Salamon Neugebauer (lengyel történész) „Moscovia, hoc est, de origine, situ, regionibus, moribus, religione ac Republ. Moscoviæ commentarius” című statisztikai és földrajzi leírásában (1612-ben) megemlíti:

„Az északi tengernél elterülő Jugoria, ahonnan egykor a Meotisz-tónál hosszú ideig élő ugorok vagy magyarok, feltehetően az országuk terméketlensége miatt áttelepültek a Duna partjára, és elfoglalták Pannoniát, elsőnek adták annak a Jungária nevet, de néhány iratban ezt megváltoztatva, Ungáriának nevezték. Moszkoviaiak úgy tartják, hogy az uralmuk alatt állók [jugoriaiak] egykor leigázták Európa nagy részét. Bizonygatják, hogy a jugorok ezidáig egy nyelven beszélnek a magyarokkal.”

Erlesunda de Peer Persson (svéd utazó, követ) „Regin Muschowitici Sciographia” című művében (1615.) írja:

„Jugra fejedelemség Moszkvától 350 mérföldre észak-keletre terül el; ahol egy Jugra nevü erődítménnyel körbevett város épült. Az oroszok úgy gondolják, hogy az ugorok kivándoroltak, vagy innen származtatják magukat, majd a Meotis-tónál éltek, majd a Duna-folyónál, ahol most az igazi ugorok élnek. Az oroszok nagyon büszkék erre és azt mondják, hogy az ő uralmuk alatt állt az a nép, amely borzalmasan feldúlta és elpusztította Itáliát, Frankhont és Germániát, és ezen országok pusztulást okozták.

Manapság az e területen élő nép nem rendelkezik szántófölddel, se legelővel, hanem a pusztaságban élnek, mint a lappok, kenyér helyett vad madarak és állatok húsával táplálkoznak. … Nyelvük szinte olyan, mint az ugoroké…”

Ugor (ouggor) bevonulás… a hatodik visszatérés?

Nyesztornak tulajdonított (1118. körüli) kijevi „Elmúlt idők krónika” így tudósít:

„Sok idő múlva szlávok telepedtek le a Duna mentén, amely most Ugor és Bolgár.”…
„Avarok után jöttek a besenyők, majd Kijev mellett elvonultak a fekete ugorok, de ez már utána volt - Oleg idejében”

„6406. évben [898. körül]. Ugorok elvonultak Kijev hegye mellett, amelynek mostani neve Ugori [hegy], a Dnyeperhez érkeztek és zsákmányoltak; úgy vonultak, mint a polovecek. És keletről áthágtak a magas hegyeken, amelyek Ugor-hegyekként neveznek; és harcot vívtak az ott lakó vlahokkal [hegyi pásztornépekkel] és szlávokkal. Ezután az ugorok elűzték a vlahokat; és elfoglalták azt a földet és összetelepültek a szlávokkal, maguk alá rendelve őket; és azóta az Ugor földnek neveztetik.”…

Anonymus (magyar királyi jegyző, krónikás) „Gesta Hungarorum” című krónikájában (1200. körül) így írja le a magyarok bevonulásait:

„Az Úr megtestesülésének 884. esztendejében, amint az év szerint jegyzett krónikákban írva vagyon, a hét fejedelmi személy, akit hétmagyarnak hívnak, kijött Szcítia földjéről nyugat felé.

…az Etel folyót pogány módon tömlőn ülve úsztatták át, és sehol városba vagy emberi lakóhelyhez vezető utat nem találtak. … amíg Oroszországba nem értek azon a részen, melyet Szuszdalnak hívnak...

Miután pedig az oroszok vidékét elérték, minden ellenszegülés nélkül egész Kiev városáig hatoltak… [majd] kivonultak Kievből, s kievi oroszok vezetésével Ladomér városához értek… Álmos vezér övéivel együtt Halicsba jött, s ott pihenőhelyet választott magának és övéinek… [majd] az oroszok tanácsára és segítségével útra keltek Pannónia földjére. S így a Havas-erdőn áthaladva, a hungi részekre szálltak…

Az Úr megtestesülésének 903. esztendejében Árpád vezér elküldvén seregeit, az egész földet, mely Tisza és Bodrog közé esik Ugocsáig, minden lakójával együtt elfoglalta.”

Kézai Simon (magyar krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” címen ismert krónikája (készült 1283-ban) ezt írja a magyarok bejöveteleiről:

„Jézus Krisztus születésének 872. esztendejében jővének be ismét a húnok vagy hungarok [magyarok] Pannoniába, átkelének a besenyők, a fejér kúnok országain és Kió városán, s aztán az Ung nevezetű folyónál szállának meg, hol várat építének, melly folyótól nevezték őket a nyúgoti nemzetek hungaroknak. S miután ezen kivűl még más hat várat is alapítottak, egy ideig azon vidéken maradának. ...

Árpád tört át hadával elsősorban a ruthénok havasain s ő ütötte föl legelsőben táborát az Ung vize mellett; minthogy az ő vérsége a többi scythiai törzsek fölött azon kiváló méltósággal van fölruházva, hogy a seregnek menet közben előtte, visszavonúláskor mögötte jár. És midőn a Dunán átkelve Pannoniába béjöttek, maga Árpád azon helyt üté föl sátrait, ahol Fejérvár városa van. Az a hely vala Árpád vezér első szállása.”

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja a „honfoglalásokról”:

„Az Úr megtestesülésének 600, vagy 677. évében… a közönségesen magyaroknak nevezett hunok, latinul ungarusok, ismét bementek Pannoniába. Áthaladtak a bessusok, a fehér kumánok országán, Susdalián és a Kyonak nevezett városon, azután átkeltek a havasokon és egy olyan tartományba érkeztek, ahol rengeteg sast láttak...

Azután 3 hónap alatt leereszkedtek a hegyekből és megérkeztek Hungaria, illetve Erdelw határára – a már említett népek akarata ellenére. … Árpád közben a hét vezérrel bejött Pannoniába, de vendégként, hanem mint akik örökség jogán birtokolják a földet.”…

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd krónikájában – eltérő így ír (1497-ben) a magyarok újabb bejöveteléről:

„A hunok… elhatározzák, hogy újból kivonulnak a félreeső, kietlen Szkítiából, és fölkeresik a rokonaikat. … Átkelnek a Donon, átvonulnak a roxolánokon, a szarmatákon, a hamaxobiusokon, a tauroszkítákon. … Már átjutottak a basternák, a kunok népén, keresztülözönlöttek a besenyőkön, az albánokon, amikor… pihenésre gondoltak.

Azt mondják, hogy sok székely… elébük sietett a roxolánokhoz és a hamaxobiusokhoz, akiket most ruténoknak és russzoknak nevezünk. … A hosszú úttól elfáradva megálltak az Amadocus- és Peucinus-hegység alatt… három hónapig gyötrődtek a hegyek leküzdésével, és az istenség útmutatását követve benyomultak a Magyarország határán fekvő Erdélybe. Ez ugyan a basternáknak, peucinoknak, fehér kunoknak, besenyőknek nem tetszett, de a magyarok behatolását nem tudták megakadályozni. … A magyarok elfoglalják szinte az egész Pannóniát, és berendezkednek új helyeiken, lecsendesítik a vidéket, majd mindenfelől ellenség által bekerítve azon igyekeznek, hogy a szomszédok támadásait megfékezzék.”

Augustine Mayerberg (német diplomata, moszkvai nagykövet) „Voyage en Moscovie…” című leírásában (1663-ban) az alábbiakról tudósít:

„Jugoria, vagy Jugra, másként Juhra – nem nagy terület, Szibériával szomszédos, melynek lakói tatárok, kemény és vad életet élnek, és az idősebb Iván Vasziljevics óta elismerik Moszkva hatalmát és a Nagyhercegnek drága szőrmékben fizetnek adót. Regélik, hogy innen vándorolt ki az a nép, amely leverte és teljesen megsemmisítette az avarokat és hunokat és elfoglalta Dáciát, Pannoniát és Norikumot, ezeket hatalma alá hajtva, igen jelentős ismertségre tett szert a katonai sikerének számos példáinak fényében. … Némelyek mondják, bizonyítékul szolgál a nyelv hasonlósága… egy némettől hallottam, aki fogságban volt Szibériában és néha Jugoriába utazott, hogy a jugorok saját nyelven beszélnek, amelyet a szibériai tatárok rosszul értenek, a kinézetük szép, mert nem csúfítja el őket nagy fej, se benyomódott arc, mint a tatárokat.”

V. N. Tatishchev (orosz történész, geográfus) „Kis orosz történelem” című munkájában (1769.) ez olvasható:

„898-ban Kijev mellett vonultak az ugorok vagy magyarok, keletről és békével vonultak a vlahokhoz; azokkal csatázva, elfoglalták Pannoniát.”

Patrick Gordon (skót származású orosz cári tábornok) naplójába (1691. körül) ezt jegyezte:

„Magyarország egykor hatalmas és virágzó hatalom volt, északon Kárpátok hegyei, keleten a Fekete-tenger, nyugaton Morávia és Ausztria, délen Szerbia, Bosznia és Bolgária határolta, sőt ezek az országok valamikor a fennhatósága alá tartoztak. Jelenleg ungarok [ugorok, vengerek, magyarok] lakják, egy nép, hunok és avarok, vagy ugorok, akik a Volga-folyó közelében éltek; ez egy terület, amelyet máig Jugoriának neveznek, ezt a titulust használja a Moszkvai cár is.”

* * *

TÜRKÖK, KAZÁROK, MADZSAROK

Türk-magyarok: Don-Kubán közötti népek (utigurok, ugorok, murómák, mescserek, mazsarok, madzsarok). A 9. század elején a Kazár Kaganátusból kiválva, más törzsekkel együtt nyugatra vándorolva a Kárpát-medencébe költöztek. Ott, kiterjesztették uralmukat a Kárpát-medencei hun (ungar, venger), avar, bolgár, szláv, székely stb. népességekre.

Kavarok (kabarok): a kazár fennhatóság ellen lázadó, és a türk-magyarok törzseihez csatlakozó népesség. Feltehetően Kuma-folyó menti kabardok, esetleg magyarokkal nyugatra vonuló lázadó elszakadó-renitens (ótürk nyelven: kabar) kazárok.

Ibn-Rusta (arab földrajzi író) így ír (903. körül) a Fekete-tenger környéki területekről:

„Hatodik övezet… Kazár földön, és keresztül a Tabarisztani-tengeren [Kászpi-tengeren] a Római birodalomig [Bizáncig] és áthalad Dzsurzanon [Grúzián].

Hetedik övezet… kiterjed a Türk földre, majd átfogja a Tabarisztani-tenger északi országait…

Ami a szélső országokat illeti, amelyek e sávokon kívül terülnek el a számunkra ismert lakható területek határáig… átfogja az Alánok és Abarok [kaukázusi avarok, tatárok?] földjét.”

Abu-Ali-Ahmed Ben Omar Ibn-Dasta (szaszanida vezér) így ír (913. körül) művében:

„A besenyők és a bolgár –sz.g(k).l.ek [esegelek] földje között terül a madzsarok első határa. Ezek a magyarok - török törzs. … Földjük kiterjedt, egyik határuk eléri a Rum-tengert [Fekete-tengert], amelybe két folyó ömlik, az egyik szélesebb, mint az Dzsejguna [Amu-Darja], e két folyó között található a madzsar lakhelye is.

A magyarok területe erdőben és vízben gazdag, és talaja nedves. Sok náluk a szántóföld is. … A madzsarok tűzimádók [természethívők]. … Mondják, hogy a régi időkben a kazárok, a madzsaroktól és más szomszédjaiktól féltve területeiket, vizes árkot ástak ellenükben.”

Abu al-Zayd Balkhi (perzsa geográfus, orvos, tudós) földrajzi leírásában (921. körül) ezt írja:

„Ami az isztám területeket illeti, úgy ezek közül tőle keletre található a hindu föld, és a Perzsa-tenger, nyugaton Bizánc és a vele határosak, úgymint: Arman, Allan, Arran, Serir, Kazár, Rus, Bolgár, Szlavónia és Türk egy része; északon Szin állam és a vele szomszédos türkök országa; délre a Perzsa-tenger.

Ami Bizánc államot illeti, az hogy tőle keletre található iszlám országa; nyugatra és délre a környező tenger; északra a szomszédos Szin területek, ide soroljuk a Türk és Bizánc közöttieket, mivelhogy a szlávok és más népek Bizánc [vallási] fennhatósága alatt vannak. … Basdzsardok két törzsre oszlanak; egyik törzs Guzzia határán él, vagyis Guz-kumán – közel Bolgárhoz. Mondják, hogy közel 2000 embernyien vannak, jól védve erdőikkel, úgy hogy senki sem képes legyőzni őket. Ők a bolgárok alá tartoznak. A másik basdzsard-törzs a besenyőkkel határosak. Ők és a besenyők - türkök, és a bizánciak közelebbi szomszédjai.”

„… A Rusz egy népesség, bolgárokkal szomszédos, a szlávokkal szomszédos szim(n)ek között. A türkök egy része elvándorolt saját területéről és a Kazárok és Bizánc közti területet foglalta el, őket badzsnakoknak nevezik. … Ami a Kazárokat illeti, ez az [ott élő] emberek törzsének neve; fővárosuk neve Itil, amelyet egy folyóról kapta nevét, amely azon [a városon] keresztülfolyva a Kazár-tengerbe ömlik.”

Türkök vagy ugorok, akik magyarok…

Bíborbanszületett Konstantin (bizánci császár, tudós) írásának tulajdonított „De Administrando Imperio” című tudományos műve (952. körül) ekképp ír a magyarokról:

„A türkök népe régen Kazáriához közel szerzett magának lakóhelyet, azon a helyen, melyet első vajdájuk nevéről Levedíának neveznek… Ezen a helyen, az imént említett Levedíában folyik a Chidmasz folyó, melyet Chingilúsznak is neveznek. De abban az időben nem türköknek mondták őket, hanem valamilyen okból szávartü ászfalünak nevezték. A türkök hét törzsből állottak…

Együtt laktak a kazárokkal 3 esztendeig, s minden háborújukban együtt harcoltak a kazárokkal. … Besenyők pedig, akiket korábban kangarnak neveztek… kazárok ellen háborút indítván és legyőzetvén, kénytelenek voltak saját földjüket elhagyni és a türkökére letelepedni.

Amikor a türkök és az akkor kangarnak nevezett besenyők közt háború ütött ki, a türkök hadserege vereséget szenvedett és két részre szakadt. Az egyik rész kelet felé, Perzsia vidékén telepedett le, s ezeket a türkök régi nevén mostanáig szávartü ászfalünak hívják, a másik rész pedig vajdájukkal és vezérükkel, Levedivel nyugatra ment lakni, az Etel-küzü nevezetű helyekre, amely helyeken mostanában a besenyők népe lakik. …

… ahol Turkía egész szállásterülete van, azt mostanában az ott folyó folyók nevéről nevezik el. A folyók ezek: első folyó a Temes, második folyó a Tútisz, harmadik folyó a Maros, negyedik folyó a Körös, és ismét egy másik folyó a Tisza. A türkök közelében vannak keleti oldalon a bolgárok, ahol őket az Isztrosz folyó választja el, amelyet Dunának is neveznek, észak felé a besenyők, nyugatabbra a frankok, délre pedig a horvátok.”

„Leideni” Elsevier (holland kiadó) „Russia seu Moskovia…” hosszú című kiadványában ezt írja (1630-ban):

„Jugra vagy Ugra terület, amely lakosai jugri-nak vagy ugri-nak nevezik, az Északi-tenger környékén található. Azt hirdetik, hogy a hungarok, a föld terméketlensége miatt, onnan kivonultak és a Maeotis-tenger mentén telepedtek le, majd átmentek Pannoniába, amelyet mostanság Hungáriának neveznek.”

I. F. Blaramberg (orosz tábornok, térképész) „Description historique, … du Caucase” című történelmi, térképészeti statisztikai, etnográfiai és katonai leírásában (1848-ban) ezt közli:

„883-ban, Bíborbanszületett Konstantin megemlítése szerint, a kazárok közötti belső villongások idejében, kabar vagy kazár nevű három törzsük, legyőzetve saját törzstársaiktól, elrejtőztek a magyaroknál vagy ugoroknál, és kabar néven létrehozták a nyolcadik magyar törzset, megőrizve a kazár nyelvet és maguk is felvéve az ugor nyelvet. Ezek a kabarok rendkívüli bátorságukért megkapták azt a kiváltságot, hogy bármely csatában elsőnek támadhassanak az ellenségre.

Türk-ugorok bevonulása… a hetedik visszatérés?

Fuldai Évkönyv („Annales Fuldenses”) így tudósít (902. körül):

892. év: „Király magával vitte a frankokat, bajorokat, németeket, és… valamely ungarokat, és július havában bevonult Moráviába, hogy… elpusztítsa a földjüket.”

895. év: „a görögök békét kötöttek az avarokkal, akiket ungaroknak neveznek”.

900. év: „Ezidőtájt, az avarok, akiket ungaroknak neveznek, Itáliában pusztítottak… Majd visszatértek Pannoniába, azon az úton, amelyen jöttek.”

Szent-Bertin Évkönyv („Annales Bertiniani”) így ír (904. körül):

889. évnél: „Az ungarok népe... kijöttek a Szkíták királyságából és a Tanais [Don-Donyec] áradással táplált hatalmas mocsaraiból ... elűzte őket lakóhelyükről valamely Peucins nevű nép [besenyő]...

... először bevándorolták Pannonia és az avarok pusztáit [lakatlan területeit]... vadászattal és halászattal jutva napi élelemhez ... kegyetlen portyázásokkal a karantánok, morvák és bolgárok határaira törtek...”

Regino (prümi apát) „Chroniconi” című művében így tudósít az hungarokról (906. körül):

889. évnél: „Az említett (hungri) népet tehát a mondott vidékről (Szkitiából), saját lakhelyeikről kiűzték a vele szomszédos népek, akiket besenyőknek neveznek, mivel számban és vitézségben is felülmúlták őket, és mivel - mint ahogy már előbb említettük - a szülőföld nem volt elég az ottlakásra a túláradó sokaságnak.

Amazok vadsága elől megfutamodva, útra keltek tehát, búcsút mondva hazájuknak, hogy olyan földet keressenek, amelyen lakni tudnak és megtelepedhetnek. És először a pannonok és avarok pusztáit bekóborolva vadászattal és legeltetéssel [más változatban: vadászattal és halászattal] keresik meg mindennapi élelmüket. Majd a karantánok, a morvák és a bolgárok határaira törnek sűrű ellenséges támadásokkal, karddal keveseket, de nyilaikkal sok ezreket ölnek meg…”

Nagy Szent-Galleni Évkönyv „Annales Sangallenses Maiores” bejegyzései (909. előtt):

888. év: „Agarének [magyarok] először jöttek erre a területre.”
899. év: „Agarének megszállták Itáliát és csatában legyőzték a lombardokat.”
902. év: „Bajorok vendégségbe hívják az agaréneket, ott megölték királyukat Hussol-t, és sokan másokat is vele együtt.”
908. év: „A teljes bajor sereg legyőzetett az agarének által.”

Bíborbanszületett Konstantin (bizánci császár, tudós) írásának tulajdonított „De Administrando Imperio” című tudományos műve (952. körül) ekképp ír a magyarok bevonulásáról:

„Néhány év múlva a besenyők rátörtek a türkökre, és fejedelmükkel, Árpáddal együtt elűzték őket. A türkök tehát megfutamodván, földet kerestek, ahol megtelepedhetnének, s jővén, ők meg elűzték Nagy-Moravia lakóit, s megszállták azok földjét, amelyen a türkök most is mindmáig laknak. És attól fogva a türkök nem vették fel a harcot a besenyőkkel. A türköknek amaz előbb említett népéhez, amely kelet felé Perzsia vidékén telepedett le, ezek a nyugati vidéken lakó, előbb említett türkök mostanáig küldenek ügynököket, és meglátogatják őket és gyakran hoznak választ tőlük ezeknek.”

* * *

MAGYAROK ŐSHAZÁI

A magyarok őshazájáról többféle teória látott napvilágot. Ezek részben ellentmondásosak, vagy „célirányosan” kiválasztott tudósításokra alapoznak.

A „helyzet fonákja”, hogy valójában mindegyik „elképzelésnek” megvan a maga igazsága. Csak éppen az igazság egy-egy szeletét emelik ki, és abból következtetnek a magyarság egészének történelmére.

Többségük abból indul ki: a magyarok valahonnan kívülről jöttek a Kárpát-medencébe. Érthető, hiszen sokkal könnyebb egy pontra koncentrálni, mint az egészet áttekinteni. Különösen, ha az így kapott eredmény a „hivatalosan elfogadott”, „látványosan új” vagy ismertséget hozóan meghökkentő. Talán azért alkalmazzák ezt a módszert, talán azért látják „elfogadhatónak”, mert a magyarság nyelvében, kultúrájában és hagyományaiban „idegen népességnek” tűnik a környező germán-szláv környezetben. Miközben, elsikkad az a tény, hogy a környező népességek sem mindig ott voltak, ahol ma élnek. Ők is „igencsak mozogtak a történelem színpadán”.

Tudósítások, leírások az őshazákról

Joseph Ben Gorion, más néven Jossipon (dél-itáliai zsidó vallástörténész) művében (990. körüli) ezt írja:

„Togarma tíz törzset foglal magába, amelyek: Kazár, Patsinak, Alicanus, Bolgar, Ragbina, Türk, Buz, Zabuk, Ungari, Tilmats. … Mindannyian északra élnek, és területeik az ő nevüket viseli, Giti azaz Itil folyónál élnek, de az Ungar, Bolgar és Pastinak egy nagy folyónál él, a Dunánál. … Madaj, ez Azarlos [nép], akik Bursan [Komi] országban élnek.”

Kézai Simon (magyar krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” címen ismert krónikája (készült 1283-ban) ezt írja a magyarok a magyarok szkítiai országairól:

„Scythia országa egy területbe van ugyan foglalva, de uralkodásra nézve három országra, Baskar-, Dent- és Magyarországra oszlik. 108 tartománya van 108 nemzetség miatt, mennyire osztották hajdan Hunor és Mogor fiai, midőn Scythiába berontottak. Mert 108 nemzetségből áll a tiszta Magyarország, s nem többől, s ha tán hozzájok mások is csatlakoztak, azok idegenek….”

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja az őshazákról:

„Scythia összefoglaló elnevezés, de kormányzás szempontjából három területre oszlik, nevezetesen: Bascardiára, Benciára és Magoriára. 108 tartománya van, ezeken Hunor és Magor fiai osztoztak ama 108 nemzetség szerint, amely ágyékukból sarjadt egykor, amikor a Meotis mocsarai közül Scythiába jöttek.

Maciej Miechowita (lengyel történész, földrajztudós) „Tractatus de duabus Sarmatis” c. művében (1517.) írja:

„Moszkovián túl észak-keletre, Ázsia északi végén vannak népek és területek, amiket Szkítiához sorolnak, a moszkvai hercegnek alárendelve, és legelőször meghódítva Iván – a moszkvai herceg által, nevezetesen Perm, Baskird, Csermeissa, Ugra és Korelia.”… Itt imádják a napot, holdat, csillagokat, erdei vadakat, és amit kell; lakosaik saját nyelvekkel és nyelvjárásokkal rendelkeznek. A permi földön – saját nyelv, a baskíron – saját, Ugri-n – saját, és a Kareli-n is.”

Jugoria vagy Ugria

Nyesztornak tulajdonított (1118. körüli) kijevi „Elmúlt idők krónika” így tudósít:

„Jáfet részén élnek az oroszok, csúdok [észtek] és más népek: merja, muroma, vesz, mordva, független csúd, permi, pechera, jám [hámi], ugor, litván, zimigol, korsz, letgola, lívek.”…

Abu Hámid al-Garnáti (granadai utazó, történetíró) „Világos beszámoló nyugat országainak némely csodájáról” című útleírásában (1150. körül) ezt írja:

„És íme, megérkeztem Unkurija országba, és ott egy nemzetiség, melyet baskird-nak neveznek, az első azok közül, ki elhagyta a türkök országát és eljutott a frankok országába; és ők bátrak, számukat sem tudni. Országuk, amelyet Unkúrijjának hívnak, 78 városból áll, és mindegyikben számtalan erődítés, a hozzá tartozó majorságokkal, falvakkal, hegyekkel, erdőkkel, kertekkel. Azokban élnek nyugatiak, számukat se tudni… csak háború idején szolgálják a keresztényeket és nyíltan gyakorolják az iszlámot.”

Maciej Miechowita (lengyel történész, földrajztudós) „Tractatus de duabus Sarmatis” c. művében (1517.) írja:

„Végül, Jugriából, Szkítia északi széléről jöttek az ugorok, akiket később hunoknak és ungaroknak neveztek... Először is, amit megjegyzünk: hogy a jugorok nevüket a szkítiai Jugor területről kapták, ahonnan erednek, és ahonnan kivándoroltak; a csehek, lengyelek és szlávok is hunoknak nevezték őket, míg végül ők is ungaroknak nevezik őket.

Második, amit megjegyzünk: a Magyarországon a jugorok nyelve, azokéval, akik Szkítiában Jugriában élnek, egyazon nyelv, egyazon beszéd, egyazon kiejtés. Ugyanakkor, Pannóniában a vengerek (ungarok) keresztények, kulturáltabbak és minden téren sokkal gazdagabbak, míg Szkítiában a jugorok máig bálványimádók és vadabbak.

Alessandro Guagnini (itáliai krónikás, katona) [más adatok szerint az eredeti szerző: Maciej Stryjkowski] „Sarmatiae Europeae descriptio” művében (1572-ben) a következőket írja:

„Jugra vagy Juhra, amelynek lakóit ugoroknak vagy jugriknak neveztetnek, az Északi-tenger mentén terül el; ahonnan, ahogy mondják, valamikor a magyarok megélhetésük érdekében innen vándoroltak el; mondják, áttelepültek a Maeotis-mocsarak környékére. Azután, a Duna-folyó felé vándoroltak Pannoniába és a maguk nyelvén Pannoniát Ugoriának majd Hungáriának nevezték, Attila vezetésével meghódították Ázsia és Európa sok országát.

Andre Thevet (francia ferences pap, térképész, felfedező) „Cosmographie Universelle” című munkájában az alábbiakat írja (1575-ben):

„Az Ob és Jurga folyók között elterülő terület neve Jugra, ahonnan, ahogy ezt hitelesnek tartják, onnan jöttek ki az első hunok, akiktől a magyarok származnak, és akik onnan a 367-ik esztendő nyarán elvándoroltak, sok szóbeszédre adva okot Franciaországban; valamint nem kétséges, hogy azok szkíták voltak, méghozzá északiak és nyugatról a legtávolabbiak.”

Salamon Neugebauer (lengyel történész) „Moscovia, hoc est …” terjedelmes című statisztikai és földrajzi leírásában (1612-ben) megemlíti:

„Az északi tengernél elterülő Jugoria, ahonnan egykor a Meotisz-tónál hosszú ideig élő ugorok vagy magyarok, feltehetően az országuk terméketlensége miatt áttelepültek a Duna partjára, és elfoglalták Pannoniát, elsőnek adták annak a Jungária nevet, de néhány iratban ezt változtatva Ungáriának nevezték. Moszkoviaiak úgy tartják, hogy az uralmuk alatt állók egykor leigázták Európa nagy részét. Bizonygatják, hogy a jugorok ezidáig egy nyelven beszélnek a magyarokkal.

Erlesunda de Peer Persson (svéd utazó, követ) „Regin Muschowitici Sciographia” című művében (1615.) írja:

„Jugra fejedelemség Moszkvától 350 mérföldre észak-keletre terül el; ahol egy Jugra nevü erődítménnyel körbevett város épült. Az oroszok úgy gondolják, hogy az ugorok kivándoroltak, vagy innen származtatják magukat, majd a Meotis-tónál éltek, majd a Duna-folyónál, ahol most az igazi ugorok élnek.

Jacob Reytenfels (balti utazó, diplomata) „De rebus Moschoviticis...” című földrajzi, politikai és gazdasági leírásában (1676-ban) az alábbiakról tudósít:

„Jugoria, Jugra városával, kiterjedt területet foglal magába, egészen a Tatár-tengerig nyújtózva. Mondják, hogy arrafelé egészen a mostani időkig nem ismerték a kenyeret, azon kívül, amit a Moszkvából érkezők néha oda szállítottak. A cárnak különféle vadak prémjével fizetnek adót, amely náluk nagy bőségben lelhető. Őslakói, nagyrészt hunok és más népek maradványai, [akik] valamikor elfoglaltak sok moszkvai területet, és elsősorban Pannoniát. Megfélemlítve az egész földre, kialakították a hungar [ungar, magyar] nyelvet a saját hun nyelvükkel egyesítve. Minderre tökéletes bizonyítékul szolgál a nyelvjárás, [amely] mindmáig használatban van Jugoriában és alig különbözik a hungartól. Ezért a moszh-ok okkal dicsekszenek saját jugor beosztottaikkal, mivel tudják, hogy egykor egy kiterjedt királyság uralkodói voltak.”

Nagy Magyar és Volgai Bolgária

Pater Richardus (német? szerzetes, pápai megbízott) úti jelentésében (1236-ban) ezt írja:

Nagy-Bolgárország nagy és hatalmas ország, melynek gazdag városai vannak, de mindnyájan pogányok. … Ennek az országnak egyik nagy városában… a barát egy magyar nőt talált, aki a keresett földről erre a vidékre ment férjhez. Ez megmagyarázta a barátnak az utat, hogy merre menjen, s azt állította, hogy kétnapi járóföldre biztosan megtalálhatja azokat a magyarokat, akiket keresett. Így történt. Megtalálta pedig őket a nagy Etil folyó mellett...

Bármit mondott nekik a hitről vagy egyebekről, a legfigyelmesebben hallgatták, mivel teljesen magyar a nyelvük; megértették őt, és ő is azokat. A régiek hagyományaiból tudják, hogy ezek a magyarok tőlük származnak, de hogy hol vannak, nem volt tudomásuk róla. A tatár nép szomszédos velük, de ezek a tatárok, ha harcba bocsátkozva velük, nem tudták őket háborúban legyőzni, sőt az első csatában vereséget szenvedtek.

Ezért barátokká és fegyvertársakká fogadták őket, úgyhogy együttesen tizenöt tartományt teljesen elpusztítottak. Ugyanő azt is mondotta, hogy a tatárok földjén túl él egy nagy nép, minden emberi fajtánál magasabb és nagyobb, ezeknek fejük oly nagy, hogy semmi módon nem illik testükre. Ugyanez a nép a földjéről ki akar jönni, hogy mindazok ellen harcoljon, aki csak ellenáll, és elpusztítson minden országot, amelyet csak le tud igázni… Mikor tehát vissza akart térni, kitanították őt ezek a magyarok egy másik útra, amelyen gyorsabban utazhat. Megindult pedig a barát hazafelé a Szent János ünnepe előtti harmadik napon, és néhány napi pihenőt tartva az úton, vízen és szárazföldön utazva, karácsony másodnapján lépte át Magyarország kapuját, jóllehet Oroszországon és Lengyelországon át lóháton jött. Az említett Magyarországról visszatérő útján tizenöt nap alatt folyón szelte át a mordvinok országát.”

Julianus barát (magyar dominikánus szerzetes), a Nagy-Bolgárországba tett második utazásának kísérletéről (1236-ban) ezt jegyezte le a tatárokról írt levelében:

„Most pedig, amikor Oroszország végein várakoztunk, megtudtuk a való igazságot, hogy a tatárok egész serege, nyugat felé vonulva, négy részre oszlott. Az egyik rész az Etil folyó mellett Oroszország keleti végeinél Szuszdal felé közeledik; a másik rész délre már elérte Rjazany határait; ez egy másik rutén fejedelemség, melyet mindeddig nem győztek le; a harmadik rész a Don folyóval átellenben Orgenhusin várnál táborozik, ez szintén egy orosz fejedelemség. Azok a rutének, magyarok és bolgárok, akik előlük menekültek, élőszóval mesélték nekünk, hogy a tatárok arra várnak, hogy a következő télen, amikor a föld vizei és mocsarai befagynak, … Oroszországot … feldúlják, mint a … rutén földet.”

„Ismét midőn a római udvarban tartózkodtam, előttem elment Nagy-Magyarországba négy rendtársam, átkelvén Szuszdal földön, ennek az országnak a határain találkoztak némely pogány magyarral, akik a tatárok elől menekültek. … hallotta ezt az említett szuszdali, hogy római hitet prédikálják azoknak a magyaroknak, és kiűzte őket földjéről.”

Plano Carpini Johannes (itáliai ferences-rendi szerzetes, pápai követ) mongolokról (1247-ben) írt úti jelentésében a következőkről tudósít:

„Kunország szomszédosai északról, közvetlen Oroszország után a mordvinok, a bolgárok, azaz Nagy–Bolgárország, a baskírok, vagyis Nagy–Magyarország; a baskírok után a parossziták és a szamojédok; a szamojédok után, az óceán partjain, a pusztákon élnek azok, akiket kutyaképűeknek mondanak. Délről határosai az alánok, a cserkeszek, a kazárok, Görögország, Konstantinápoly és az ibérek földje, a tatok, brutachok, ez utóbbiak állítólag zsidók és a fejüket beretválják, a zíkek, grúzok és örmények földje és a törökök országa. Nyugatról Magyarország és Oroszország határolja. Kunország roppant kiterjedésű és hosszú.”

„Rubruki” Wilhelmus (francia ferences szerzetes, királyi megbízott, utazó követ) keleti útjainak leírásaiban így ír az ott talált magyarokról (1255-ben):

„Miután az Etiltől kiindulva tizenkét napot mentünk, egy nagy folyóhoz értünk, melyet Jajiknak [Urál-folyó] hívnak; északról jön a baskírok földjéről, s az említett tengerbe ömlik. A baskírok ugyanazt a nyelvet beszélik, mint a magyarok; pásztorkodnak, városaik nincsenek; országuk nyugatról Nagy Bolgárországgal érintkezik. Ettől a földtől kelet felé haladva az északi oldalon nem találni több várost, így Nagy Bolgárország az utolsó tartomány, melynek városai vannak.

Innen, Baskíria tartományából jöttek a hunok, akiket később magyaroknak neveztek, s ezért hívják Nagy–Magyarországnak. … Velük együtt jöttek a blakok, bolgárok és vandálok.

Ugyanis ebből a Nagy–Bolgárországból jöttek azok a bolgárok, akik Konstantinápolyhoz közel, a Duna túlsó partján laknak. És a baskírok mellett vannak az illakok, ami ugyanannyi, mint blak, csak a tatárok nem tudják a „b”–t kiejteni, és tőlük jöttek azok, akik most Aszen földjén vannak. Tudniillik mind a kettőt illaknak hívják, ezeket is, meg amazokat is…

… Amit a baskírok földjéről mondottam, a domonkos barátoktól tudom, akik a tatárok jövetele előtt utaztak oda. Azóta a szomszédos mohamedán bolgárok leigázták őket, és sokan közülük mohamedánná lettek. Többit a krónikákból lehet megtudni, mert bizonyos, hogy e Konstantinápolyon túli tartományok, melyeket most Bulgáriának, Blakiának, Szlavóniának neveznek, a görögök [bizánciak] tartományai voltak; Magyarország Pannónia volt.”

Rashid-al-Din Hamadani (perzsa orvos, történész) „al-Jami Tawarikh”című krónika-gyűjteményében (1310. körül) megemlíti a kelet-európai magyarokat:

„És a kán áldásos tekintete elmerengett azon, hogy Batu, Mönghe kán és Güyük kán hercegek más hercegekkel és nagy létszámú sereggel vonultak a kipcsakok [tatárok], oroszok, bular [nyugati bolgár], madzsar, baskird [volgai türk], az ászok [alsó-volgai bolgárok] területére, Szudak-ba és környékére és mindet legyőzték; és készülődtek. … Az említett öt irányba indulva, a hercegek meghódították a baskírok, madzsarok és szaszanok [alánok] területeit, megfutamították uralkodóikat, királyukat, a nyarat Tisza-folyónál töltötték.”

Régi Magyar

Abu Abdullah al-Lawati Ibn Batuta (marokkói utazó) útleírásában (említi Magyar városát.

„Többnapi utazás után elértem Azak-ot, a tengerparti városkát [Azovi-tengernél]. Itt él Muhammed szultán emírje; aki nagyon kedvesen fogadott. Innen tovább indultam al-Madzsarba, a nagy és gazdag városba: a török nőket itt különösen tisztelik, különösen a nemesek és kánok feleségeit, mivel nagyon jóindulatúak, és csador nélkül járnak.”

Muntahab at-tavarikh-i Mu’ini (ismertebb nevén „Anonymous Iskander”) kirgiz családfa történetében (1414-ben) is megemlíti a keleti magyarokat:

„Ezután Zuchi [Dzsingisz kán legidősebb fia] népe két részre osztódott.

Azok, amelyek a bal oldali szárnyhoz tartoztak, - vagyis Ulug-tag [Altáj-hegység nyugati részétől], Sekiz-yagach és Karatal [kazah folyó] széleitől egészen Tuysen [Tumen?] széléig, Jend és Barchkend szomszédságában – Nogaj leszármazottainak bízták, és Ak-Orda [fehér horda] szultánainak nevezték őket.

A jobboldali szárny – amelyhez tartozik Ibir-Sibir [Jenyiszej-folyó környéke], Rus [Moszkvai Nagyfejedelemség] Libka [Litván Nagyfejedelemség déli része, Burgasz-ig], Ukek [Volga menti hátság], Madzsar [Don-Volga-Kaukázus háromszög], Bulgar [Volga-Káma közti terület], Bashgird [Káma-Ural közti terület] és Szaraj Berke [Volga-Don könyök]. Toktaj utódaira bízták, és Kok-Orda [kék horda] szultánjainak nevezték őket.”

Qazi Ahmed ibn Mohammad Ghaffari Qazwini (perzsa udvari történész) „Nusah-és dzhehanara” néven ismert történelmi anekdota gyűjteményében (1565. körül) említést tesz a keleti magyarokról:

„Első szakasz a Kok-horda [kék-horda] uralkodóiról; hozzájuk tartozik a terület jobb szárnya, vagyis: Lika [Burgasz környéke], Ukek [Volga menti hátság középső része], Madzsar [Don-Volga-Kaukázus háromszög], Bolgar [Volga-Ural-Belaja háromszög] Kazany [Volga-Vljatka-Vicsega háromszög] (város-központokkal). Toqta kán, Kubluj fia, Ordü fia, Zochi fia ült a trónra.”

Muhammed Awabi Ak-thachi (kumyk /dagesztáni/ történész) „Derbent név”címen ismer listájában (dagesztáni krónikában, 1590. körül) felsorolja a Kaukázus környéki magyar területeket:

„Kakanhoz tartoznak: Dest-i kipcsak [kipcsak sztyeppe] Szemend városa [erődítménye] vagyis Tareha, Andzsi [Angie] azaz Endirej [település a Kumyl síkságon, Dagesztánban]; Irhan, amelynek K.lbah(k) [Kazbek?] az uradalma; Kis-Magyar (Madzsar-i Kücsek) és Nagyobb-Magyar (Madzsar-i Bozorg), Dzhulad és sherh-i [Terek környéki oszétiai] tatár.”

„… (Haszin fia) egy órán belül Endirejbe ment, amelynek központja K.lbah(k) [Kazbek?]; valamint Balkh-ba, amelyet Endriej ural; és Szurhab erődjébe, amely ma Kyzlar néven ismert, kinek uralkodója Muszhab; és Kis-Magyarba, amelyet manapság Csulmu-ként [Dülüm] ismernek. Ennek uralkodója Burtus. Megparancsolta: engedelmeskedjetek K.lbah(k)nak, Ihránnak. Ha az ellenség erős [muzulmán sereg] készüljetek Ihránba, egyesülve, és harcoljatok. De ezt tiltva van a Nagyobb-Magyar uralkodójának és a sherhi tatároknak.”

Evlija Cselebi (török világutazó, történetíró) „Seyahatname” című tíz kötetes útleírásában így ír (1640-ben) a magyarok Azovi-tenger környéki lakhelyéről:

„Hegyekben lakó Abaz törzsek [itt felsorolás következik]… (ezután)… Magyar törzs. Bejük [fejedelmük] van. Csak kétezer ˙hadra fogható) ember, de bátor férfiak.”

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művégen (1777-ben) ezt írja a magyarokról:

… 464-ben, a hun birodalom szétesése után, végül a magyarok jöttek ide [Krímbe].
… 465-ben elfoglalták a magyarok [Kercs városát]
… 882-ben a besenyők vagy kangarok a magyarokat kiűzték a Krímből és más területeikről.

A magyarok és bolgárok két szétváló ága az Or [Perekopi] földszoros oldalán maradtak.
Ők a berendek, akik fekete bulgár és türk néven váltak ismerté, különösen az orosz krónikákban.

Orosz történeti és Ókori Társaság kiadványa (1825-ben), amelyet az akkori Cári Moszkvai Egyetem hitelesített, így ír a kaukázusi magyarokról:

„A Kuma-folyó menti Madzsar [Majar] gyenge nyomai, az egykor hatalmas és népes városé, nemrég még sok törmeléket és földalatti boltozatot láttatott, de mára szinte eltemetődtek – alig kivehetően, minthogy számtalan kurgán sokasága található a folyó jobb partja mentén, bizonyítva, hogy a terület valamikor nagyon lakott volt. Nem tudni, hogy a magyarok miért tisztelik a vengerek [magyarországiak] otthonaként: mivel az eddig talált feliratok és érmék 600 évnél nem régebbiek [1220 körüliek], és általában tatár-mongol eredetűek. A Madzsar körül vándorló kalmükök ezen romokat Tsagin-Bulgarun-nak nevezik, vagyis fehér városnak, és nagyon furcsa arab eredetű történeteket mesélnek róla. Madzsar romjait neves utazók látogatták, néhányuk részletesen leírta, de szinte mindegyikük tudósítása különbözött a másikétól.

Gerber [1728-ban] tett először említést a Magzsar romjairól, mondván: „Az országban, ahol Kuma folyó Birumát körbeöleli, kellemes és szép mezők és erdők, valamint különböző városkák és falvak maradványai találhatók. Különösen (jól) kirajzolódik ott egy nagyváros romjai, gyönyörű kőházaival, amely alapján és a romok közötti díszes faragott kövekből másra nem következtethetünk, minthogy valamikor ez egy kiterjedt és dicső város lehetett. Ezt ma is Madzsarnak nevezik, így nevezik a törökök, és vengereknek (magyarországinak) a lengyelek…. Így, feltételezhetjük, hogy a Venger (Ungar) Királyság (Magyar Királyság) alapítói innen eredeztetik származásukat.”…

… Guldenstedt [1773-ban] megtudta, hogy Madzsar (város) a muszlim időszámítás szerinti VIII. században [XV. században] lakott volt, és az épületek kinézetéből megállapította, hogy lakói mohamedánok voltak, (ahogy) a nogájok [Kubán-környékiek] története szerint is.

… Egy másik helyen azt mondja (J. Reynegg, 1783-ban), hogy Madzsar lakói a mohamedán időszámítás szerinti II. század elején [722. körül], belefáradtak a szünet nélküli háborúskodásba, amelybe a Dest-i Kipcsak Kán erőltette őket, elhagyták helyüket és minden vagyonukkal nyugatra vonultak…”

Don-Magyar

Don környéke: mentén valamikor ugorok éltek (mescser, muroma, moksa), délebbre: kazárok.
Don-folyó nevei: Tan (ó-görög, csuvas), Ten (kipcsak, türk, adyge), Tin (ótörök) Danu (szkíta), Don (szláv, tatár, török), Din, Den, Dun (helyi ugor-szláv tájszólás).
Utiguria: Don környéki ugorok és bolgárok lakhelye.

Abu Sa’eed Gardizi (perzsa történész) „Zain AL-Akhbar” című gyűjteményében (1053. körül) írja:

„A bolgárok és iszkilek birtoka között, amely szintén a bolgárokhoz tartozik, található a madjar terület. Ezek a madjarok, (egyik) türk törzs… vezetőjük neve kende… a fő uralkodójuk… az ügyeket irányítja dzsula… madjarok azt teszik, amit dzsula parancsol. Hozzájuk tartozik a síkság, az egész legelővel borítva…

Hatalmuk kiterjed a Fekete-tengerhez… két folyó között laknak… télen visszatérnek a folyóhoz, ahol halászattal foglalkoznak és ezen élnek… az egyiket Etil-nek [Don vagy Volga?], a másikat Dunának nevezik. … Az a folyó, amelyik a madjar jobb oldalán van, a szlávok országa mellett folyik el és onnan a kazárok országához.”

Anonymus (magyar királyi jegyző, krónikás) „Gesta Hungarorum” című krónikájában (1200. körül) ezt írja:

Szcítia tehát igen nagy föld, melyet Dentü-mogyernak hívnak. Kelet felé határa az északi tájtól egészen a Fekete-tengerig terjed.

Mögötte [keletre] pedig ott van a Don nevű folyam nagy mocsaraival, ahol szerfölött bőven találni nyestet, úgyhogy nemcsak a nemesek és alrendűek ruházkodhatnak vele, hanem a gulyások, kanászok és juhászok szintén díszes ruházatot hordanak azon a földön.

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című majd ezer oldalas krónikájában így ír a magyarok „maradványairól” (1497-ben):

„Pius pápa… a szentséges atya tanúságra hív egy veronai polgárt, aki azt mondta, hogy amikor a Don forrásánál járt, ott magyarul beszélő népre bukkant. A mi isteni Mátyásunk [Mátyás király] szarmata [kelet-európai] kereskedőktől értesült erről, követeket és kutatókat küldött oda, hogy a rokon népet, ha lehet, átcsábítsa a folytonos háborúságtól meglehetősen elnéptelenedett Pannóniába, ami ugyan eddig nem sikerült, de ha megéri, bizonyára megvalósul.”

Patrick Gordon (skót származású orosz cári tábornok) naplójába (1691. körül) ezt jegyezte:

„Magyarország egykor hatalmas és virágzó hatalom volt, északon a Kárpátok hegyei, keleten a Fekete-tenger, nyugaton Moravia és Ausztria, délen Szerbia, Bosznia és Bolgária határolta, sőt ezek az országok valamikor a fennhatósága alá tartoztak. Jelenleg magyarok lakják, egy nép, hunok és avarok, vagy ugorok, akik a Volga-folyó közelében éltek; ez egy terület, amelyet máig Jugoriának neveznek, ezt a titulust használja a Moszkvai cár is (címei felsorolásában).”

Madzsar Tahiri című török történeti adatgyűjtemény (1740-ben) így ír a magyarok királyáról:

Az Itil [Volga] folyó és Ten [Don] folyó között elterülő tágas pusztaságon, mely Dest-i Kipcsak [Kipcsak Sztyepp] néven ismeretes, felütötte sátrait, és egy évig az említett területen nomadizált. Azután az említett nép [madzsar], mely tízszer százezer lelket számlált, átkelt a Ten-folyón, és behatolt Avrupa [Európa] országaiba.

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művégen (1777-ben) ezt írja:

„… Innen (Krímből) a bulgárokkal együtt elfoglalták a Don és Dnyeszter közti területet. Majd, egy részük visszatért Ázsiába és a Kercsi-félszigeten élő gótokat kényszerítették, hogy vonuljanak át a Tama-félsziget oldalára, ahol nekik helyet biztosítottak a letelepedésre. Azokat a magyarokat, akik ekkor Krím síkságain vándoroltak, aulciagrinek vagy ulcingurinak nevezték.”

Bereka, Belár-földje

Bereka: Berda-Dnyeper köze, Belar-földje, Keleti Nogaj
Bereka folyó: Donyec mellékfolyója
Belár: Belaja vezsa (Sarkel), vagy donyeci Belgorod. Bylar, Bolhar (volgai-bolgár városok).

Kézai Simon (krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” krónikája így ír (készült 1283-ban):

A Meotis vidéke Perzsia földjével szomszédos; egyetlen gázlót kivéve mindenfelől tenger fogja körül, folyói nincsenek, de bővelkedik füves területekben, erdőkben, halakban, madarakban és vadakban; a be- és kijárás azonban nehézkes. A meotisi mocsarak közé mentek tehát, és öt évig el nem mozdultak onnan. Mikor a hatodik esztendőben kijöttek, a pusztaságban véletlenül a Bereka-fiak feleségeire és gyermekeire bukkantak, akik férfiak nélkül sátoroztak, s éppen a kürt ünnepét ülték és zeneszóra táncot jártak. Jószágaikkal együtt gyorsan elragadták őket a Meotis ingoványaiba. A vízözön után ez volt az első zsákmány. Történt pedig, hogy ama küzdelemben ama gyermekek között az alán fejedelemnek, Dulának két leányát is elfogták, egyiküket Hunor, a másikat Magor vette feleségül. Ezektől az asszonyoktól származtak azután az összes hunok, illetve magyarok.

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja:

Meotis tartománya pedig Perzsia hazával határos s egy igen keskeny gázlón kívül mindenfelől tenger övezi körül; folyói teljességgel nincsenek, fűben, fában, madárban, halban és vadban bővelkedik. Nehéz oda bé, s onnan kimenni. S a meotisi ingoványokba bemenvén, ott öt esztendeig mozdulatlanul maradtak.

Hatodik évre tehát kimenvén véletlenül, a pusztában Belár fiainak nejeire, kik férjeik nélkül sátrakban tanyáztak, s gyermekeikre bukkantak, kiket is vagyonostól sebes nyargalva a Meotis ingoványaiba hurcoltak. Történt pedig, hogy azon gyermekek közt az alánok fejedelmének Dulának két leányát is elfogták, kiknek egyikét Hunor, másikát Mogor vette nejül. S ezen nőktől vették eredetüket minden hunok és magyarok.

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művégen (1777-ben) ezt írja:

„Kimmerek, szkíták, szarmaták (jazigok és roxolánok), gótok, hunok, magyarok és bolgárok, és leszármazottaik; türkök, bulgárok és berendek, besenyők, komanok, tatárok és velük egyidejűleg némely kananok éltek itt egymás után, és itt vándoroltak.”

Levédia

Bíborbanszületett Konstantin (bizánci császár, tudós) írásának tulajdonított „De Administrando Imperio” című tudományos műve (952. körül) így ír erről a területről:

„A türkök népe régen Kazáriához közel szerzett magának lakóhelyet, azon a helyen, melyet első vajdájuk nevéről Levediának neveznek, amely vajdát tulajdonnevén Levedinek, méltóságánál fogva pedig, miként az utána való többit is, vajdának hívták. Ezen a helyen, az imént említett Levedíában folyik a Chidmasz folyó, melyet Chingilúsznak is neveznek. De abban az időben nem türköknek mondták őket, hanem valamilyen okból szávartü ászfalünak nevezték…

Amikor a türkök és az akkor kangarnak nevezett besenyők közt háború ütött ki, a türkök hadserege vereséget szenvedett és két részre szakadt. Az egyik rész kelet felé, Perzsia vidékén telepedett le, s ezeket a türkök régi nevén mostanáig szávartü ászfalünak hívják, a másik rész pedig vajdájukkal és vezérükkel, Levedivel nyugatra ment lakni, Etelküzü nevezetű helyekre…”

Nyesztornak tulajdonított (1118. körüli) kijevi „Elmúlt idők krónika” így tudósít:

„6406. évben [898. körül]. Ugorok elvonultak Kijev hegye mellett, amelynek mostani neve Ugori [hegy], a Dnyeperhez érkeztek és zsákmányoltak; úgy vonultak, mint a polovecek.

6423. évben [915. körül]. Először jöttek besenyők Rusz földjére…

És a besenyők elvonultak a várostól [Kijevtől]; de nem lehetett a lovakat itatni: mert a besenyők a Lybedinél megálltak. És a kijeviek Szvjatoszlávhoz küldtek, ilyen üzenettel: „Herceg, te idegen földet keresel, és azért küzdesz, miközben minket majdnem rabságba vetettek besenyők, ahogy anyádat és gyermekeidet is. Ha nem jössz, és nem védesz meg minket, úgy minket rabságba vetnek. Tényleg nem sajnálod saját uradalmadat, idős anyádat, gyermekeidet?” Ezt hallva, Szvjatoszláv kiséretével lóra pattant, és visszatért Kijevbe; üdvözölte anyját és gyermekeit, és együttérzett velük abban, amit a besenyők miatt átéltek. Majd harcosokat gyűjtött, a besenyőket elkergette ki a sztyeppére, és beköszöntött a béke…

Vlagyimir is győzedelmeskedett a hadjáratban, neki is volt felesége: Rogneda, akit Lybedihez költöztetett, ahol mostanság Predszlavino települése található, és akitől négy fia született...”

Etelköz

Idegen néven: Altekuza (Bug-Duna közének régi neve). Etil-kuzu (Nagyvíz köze)

Bíborbanszületett Konstantin (bizánci császár, tudós) írásának tulajdonított „De Administrando Imperio” című tudományos műve (952. körül) így ír erről a területről:

„A besenyők helyét, amelyen abban az időben a türkök laktak, az ott levő folyók neve szerint hívták. A folyók a következők: első folyó az úgynevezett Baruch [Dnyeper], második folyó az úgynevezett Cubu [Bug], harmadik folyó az úgynevezett Trullus [Dnyeszter], negyedik folyó az úgynevezett [Brutus] Prút, ötödik folyó az úgynevezett Seretus [Szeret]. …

Amikor a türkök hadjáratra mentek, a besenyők Simeonnal a türkök ellen jöttek, családjaikat teljesen megsemmisítették és földjük őrzésére hátrahagyott türköket gonoszul kiűzték onnét. Miután pedig a türkök visszatértek, és földjüket ilyen pusztán és feldúlva találták, letelepedtek arra a földre, melyen ma is laknak, s amelyet, mint mondottuk, a folyók fenti elnevezése szerint neveznek. Azt a helyet pedig, amelyen a türkök korábban voltak, az ott keresztülmenő folyó nevéről Etelnek és Küzünek nevezik, s mostanában a besenyők lakják. A türkök pedig a besenyőktől elűzetve, elmentek és letelepedtek arra a földre, amelyen most laknak [Kárpát-medencébe]… Első fejük az Árpád nemzetségéből sorban következő fejedelem, van két másik is, a jila [gyula] és a karcha [tarkan=tárkány], akik bírói tisztséget viselnek; de van fejedelme minden törzsnek is.”

Johann Erich Tunmann (svéd történész) a krimi kánságról írt művégen (1777-ben) ezt írja erről a területről:

… Amikor ezek a világhódítók [hunok] Attila halála után elvesztették más területeiket, egy ideig e területen tartózkodtak [Dnyeszter-Duna köze], amelynek a Hunnivar nevet adták…

Miután egymás után betelepítették a kimmerek, szkíták és a szarmaták (jazigok), i.e. 506. környékén a géták szállták meg Berebiszt vezetésével. De halála után ismét hatalmukba kerítették a szarmaták, azután az alánok, gótok, hunok, antok, magyarok és bulgárok, azok maradványai a berendek, besenyők, komanok és, legvégül mongolok és tatárok.

I. F. Blaramberg (orosz tábornok, térképész) „Description historique, … du Caucase” című történelmi, térképészeti statisztikai, etnográfiai és katonai leírásában (1848-ban) ezt közli:

„Az ország, ahol akkortájt [9. században] az ugorok éltek, a Bug és Duna folyók közt terült el és Altekuzá-nak nevezték; amely a kazár területtel érintkezett, de kiterjedt nemcsak Észak-Kaukázusra, de a hegyi területek egy részére is, és elérte a Kaszpi-tenger nyugati partvidékét. Ez az utalás a kabarokról egybevág a cserkesz hagyományokkal, megerősítve, hogy valamikor a Krím-félszigeten éltek, megalapozva azt a feltevést, hogy ezek a legendák [azokról] a kabardinekről szólnak, akik kazár eredetű törzsek lehetnek, ugyanis a kozák szót - a cserkesz szótár szerint - nagyon gyakran használták a khazár vagy khozár szó helyett.”

Erdőelve

Más néven: Erdély, Erdel, Szikilia, Geobitzas (ágas föld, erdőeleje)

Herodotosz Halicarnassus (görög történész, író), történeti gyűjteményében (i.e. 480. körül) ezt írja:

„Attila fiait [Attila halála után]… sürgették, hogy a népeket egyenlően osszák ki egymás közt, és a harcos királyokat a népeikkel osszák szét, mint családi birtokot. Végül… a gepidák győzedelmeskedtek…

Amikor Ellac-ot megölték, megmaradt testvérei a Pontus-tenger partvidékére menekültek… Ernak, Attila kisebbik fia a követőivel úgy döntött, hogy Kis-Szkítia [Duna-delta] távolabbi területére költöznek,… [mások] Dáciába, a Duna-mentére.”

Anonymus (magyar királyi jegyző, krónikás) „Gesta Hungarorum” című krónikájában (1200. körül) így írja le a magyarok bevonulásait:

„…Árpád vezér és nemesei közös elhatározással sereget küldtek Mén-Marót bihari vezér ellen. Ennek a hadseregnek Ösbő meg Velek lettek a kapitányai és vezetői. Ezek a szigetről nekiindulva a homokon keresztüllovagoltak, majd a Bőd-révnél áthajóztak a Tisza folyón. Innen tovább lovagolva a Kórógy vize mellett ütöttek tábort.

Ott a székelyek, akik előbb Attila király népe voltak, Ösbőnek hírét hallva, békés szándékkal elébe jöttek, s önként kezesül adták fiaikat különféle ajándékokkal. Sőt Ösbő serege előtt első hadrendként indultak Mén-Marót ellen harcba. A székelyek fiait azonnal elküldték Árpád vezérnek, s ők maguk elöljáróban a székelyekkel Mén-Marót ellen lovagoltak. A Körös folyón a Szarvas-halomnál átúsztattak s onnan továbblovagolva a Tekerő vize mellett ütöttek tábort.”

Kézai Simon (magyar krónikaíró, pap, jegyző) „Gesta Hunnorum et Hungarorum” címen ismert krónikája (készült 1283-ban) ezt írja a magyarok bejöveteleiről:

„Maradt volt még a húnokból 3 ezer ember, kik a krimhildi csatából futással menekűltek, kik is félvén a nyugoti nemzetektől… Árpád idejéig a Sziklamezőn maradtak… s ott magokat nem húnoknak hanem székelyeknek nevezték…

Ezen székelyek ugyanis a húnok maradványai, kik midőn megtudták, hogy a magyarok Pannoniába másodszor visszajöttek, a visszatérőknek Ruthenia határszélein eléjök menének s Pannoniát együtt meghódítván abba részt nyertek, de nem a pannoniai síkon, hanem az oláhokkal együtt a határszéli hegyek közt kaptak osztályrészt. A honnan az oláhokkal összeelegyedve, mint mondják, azok betűit használják.”

Kálti Márk (magyar krónikaíró, ferences rendi szerzetes, egyházi tisztségviselő) a „Chronicon pictum” elnevezésű krónikájában (készült 1360. körül) ezt írja a „honfoglalásokról”:

„Attila halála után tehát fiai és a hunok egymást öldösték le… A hunok közül még vagy 3 ezer férfi maradt életben… s mert féltek a nyugati népek váratlan támadásától, … bevonultak Erdeelewbe [Erdélybe]. Nem magyaroknak, hanem… székelyeknek hívták magukat… Ezek a székelyek tehát a hunok maradékai, és a magyarok másik részének visszatéréséig a már említett mezőn tartózkodtak. Amikor tehát megtudták, hogy a magyarok ismét visszatérnek Pannoniába, Rutheniába elébük siettek, és együtt hódították meg a pannoniai térséget. Ennek meghódítása után azonos jogon kaptak részt belőle, de a magyarok kívánságára nem a pannon síkságon, hanem a határ menti hegyvidéken a vlachokkal együtt kapták meg a részüket.

Antonio Bonfini (itáliai költő, történetíró) „Rerum Hungaricum Decades” című krónikájában írja (1497-ben):

„Attila halála után meghasonlás támadván…[Durik] kénytelen a hunokkal együtt Szkítiába visszahúzódni. Ernák… Aladár és a germánok egypár hunnal meg Attila seregének némi maradványaival megmaradtak Pannóniában...

… a hunok nem űzettek ki teljesen Pannóniákból… hanem eltávoztak Dácia távolabbi részére, amelyet Erdélynek nevezünk.

… A hunok [magyarok] tehát öregeik ösztönzésére, az ottmaradtak levelein meg emlékeiken felbuzdulva elhatározzák, hogy újból kivonulnak a félreeső, kietlen Szkítiából, és fölkeresik a rokonaikat…

Azt mondják, hogy sok székely, aki Attilával Dácia külső, most Erdélynek nevezett területét foglalta el, és azt máig lakja, amikor meghallotta, hogy a rokonok megérkeztek, elébük sietett a roxolánokhoz és a hamaxobiusokhoz, akiket most ruténoknak és russzoknak nevezünk.

Sebold von Pibrach, ismertebb nevén: Mahmud tercümán (bajor diplomata, I. Szulejmán szultán tolmácsa) „Tarihi Üngürüsz” című krónikájában (1545-ben) ezt írja:

„Amikor [Attila] a király eltávozott ebből a világból, Kaba és Aladorinusz nevű fiai a szultanátus miatt azonnal ellenségekké és ellenfelekké váltak…

Mivelhogy Kaba vereséget szenvedett és elmenekült, Pannonija tartománya a nimcse [német-germán] pártiaké lett…

Mivel a trón és a korona Aladorinuszt illette volna… ezért őt Erdel [Erdély] tartománya bánjává nevezték ki. Abban az időben, az ő népét Szikulinak [székelyeknek] hívták…

A krónikások elbeszélése szerint [Árpádék] azzal a feltétellel vonultak az országon keresztül, hogy egyetlen embernek sem okoznak kárt vagy veszteséget. Ezzel az ígérettel Árpád fővezér egy nap onnan [a halálról] elvonult, és épségben, rendben átvonult a kán tartományán…

Amikor Árpád szerdár és a többi kapudán Erdelt elfoglalták, ott hosszú ideig éltek és uralkodtak. Közben Üngürüsz tartományát alaposan szemmel tartották, minden állapotát és tulajdonságát kifürkészték.

… Mint ahogy már elbeszéltük, Erdelben volt egy törzs, mely szikuli néven volt ismeretes.”

Madzsar Tahiri című török történeti adatgyűjtemény (1740-ben) így ír a magyarok királyáról:

„[Attila] Két fia, Csaba és Aladár között a királyság öröklése miatt viszály támadt, és a madzsar nép két pártra szakadt…

A két királyfi pártja között végül is harcra került a sor…

A madzsar nép többsége elpusztult…

Csaba királyfi seregéből az öldöklés után mintegy 15 ezer madzsar maradt, akik elhagyták Madzsarisztánt, és visszatértek ősi hazájukba, a Nagy Sztyeppre. …

Aladár királyfi pedig a csatában elesett, seregének maradványai, az öldöklés után mintegy 3 ezer madzsar… Erdel [Erdély] országának egy részébe húzódott, és letelepedett. Ezután madzsar nevüket is megváltoztatták, a szekel [székely] nevet vették fel.”

Kárpát-medence

Avaria, Ouggoria, Ungaria, Ugria, Vegria, Hungaria, Üngürüsz tartomány, Madzsaria

Bíborbanszületett Konstantin (bizánci császár, tudós) írásának tulajdonított „De Administrando Imperio” című tudományos műve (952. körül) így ír erről a területről:

„Ezek az Isztrosz folyó menti emlékek és elnevezések, ami pedig ezektől felfelé esik, ahol Turkia egész szállásterülete van, azt mostanában az ott folyó folyók nevéről nevezik el. A folyók ezek: első folyó a Timeses [Temes], második folyó a Tutes [Tytel=Bega], harmadik folyó a Moreses [Maros], negyedik folyó a Crisus [Körös], és ismét egy másik folyó a Titza [Tisza]. A türkök közelében vannak keleti oldalon a bolgárok, ahol őket az Isztrosz folyó választja el, amelyet Dunának is neveznek, észak felé a besenyők, nyugatabbra a frankok, déli irányban pedig a horvátok… Türkök élnek a Duna másik oldalán Morávia földjén, valamint a Duna és Száva folyó közötti részen.”

Nagy Lengyel Krónika (készült 1273. körül) így emlékezik meg a magyarokról:

„Vengerek egy Wrka [Wkra] nevezetű folyóról kapták nevüket, amely abból a nagy tóból folyik az Északi-tengerhez, amelynél most Przemyslav város fekszik… Azután… a vengerek feleségeikkel és gyermekeikkel visszatértek a pannonok földjére, ahonnan eredtek, és ott végleg letelepedtek…”

P. P. Svin’in (orosz történész, geográfus, író, gyűjtő) Besszarábia területének leírásakor (1830. körül) ezt írja:

„… a római hódítók részben visszaszorultak… míg a többi népek… egymást kiszorítva, elhagyva lakhelyüket és végül állandó lakhelyet választottak, név szerint: gótok Germániában, szarmaták és szlávok Illyriában, hunok vagy magyarok Pannóniában, végül a bolgárok alsó Myziában, Duna túloldalán, a mai Bulgáriában.”

* * *

Zárszó

A korabeli krónikák és tudósítások (amit a Kárpát-medencei köznép genetikai és kulturális sajátosságai is megerősítenek) arra utalnak, a magyarság nem egy adott helytől és nem a hivatalosan elfogadott „honfoglalás” időszakában vonult Árpád vezetésével a Kárpát-medencébe. Hanem, hogy több hullámban, különböző területekről és eltérő időszakokban érkeztek mai lakhelyükre. Arra, hogy a magyarok azért maradhattak fenn nyelvükben és kultúrájukban, mert a Kárpát-medence népességében „Ők voltak többségben”. Ez tény!

A magyarság származás-történetében az alapvető kérdés nem az, hogy történelmi időkben honnan és mikor jöttek Kárpát-medencébe. Mert ez már a „második utáni felvonás” a magyarság történetében. Hanem a lényeg: az „első és második felvonás”. Vagyis: mielőtt a krónikák és tudósítások a „honfoglalásokról vagy visszatérésekről írnak”: azelőtt hol voltak, hogy kerültek oda: ahonnan visszatértek a Kárpát-medencébe.

A keleti gótok eljutottak Skandináviából a Fekete-tengerig, majd onnan a Balkánra. Oda, ahonnan több tudós szerint több ezer évvel előtte északra vándoroltak. Hasonlóan, a magyarok egykor a Kárpát-medencében éltek, onnan részben eljutottak a Volga-Urál közti területekig, és a Fekete-tenger partvidékére, ahonnan a többségük több hullámban visszatért a Kárpát-medencébe.

Sokak számára azért elfogadhatatlan a finnugor származás-elmélet, mert a genetikai hasonlóságok nem meggyőzőek. Viszont, a finnugornak nevezett népek nyelvében egyértelműen kimutatható bizonyos nyelvrokonság. A tényeket másképp értékelve - vagyis „talpára állítva” - a finnugor népek kapcsolata érthetőbbé válik.

A korabeli tudósítások arra utalnak, hogy nem a magyarok szakadtak ki a finnugor nyelvi közösségből, hanem: a Kárpát-medencéből északabbra és keletre vándorló kárpáti (gravetti) népességből szakadtak le a nyelvrokonaiknak tartott népességek. Akik nem tértek vissza a Kárpát-medencébe, hanem keveredtek más népességekkel. Ezt a nyelvet beszélő népességek arányai, az idegen nyelvi hatások, genetikai-kulturális adatok és a helynevek elterjedései is igazolják.

Megjegyzendő, hogy „nyelvrokonság” gyakran távol áll a genetikai és származási rokonságtól. Ugyanis, gyakori a nyelv-átvétel (lásd, a régi gyarmati területeket). Volt, ahol a hódítók kötelezővé tették saját nyelvüket (amelyet a köznép nyelve idővel átformált). Volt, ahol a hódítók feloldódtak a helyi népességben, átvéve az alárendeltek nyelvét (azt gazdagítva saját szavaikkal). Arra is találunk példát, hogy egy népcsoport – elszakadva népétől – megőrzi saját nyelvét.

Arról sem feledkezhetünk meg, hogy egy nép történelme: gyakran eltér az uralkodói réteg „hivatalos történetírásától”. Ezért, igencsak kétségesek azok a teóriák, amelyek a köznép eredetét az uralmat megszerző réteg eredetéhez próbálja igazítani. Ez olyan téves következtetés, mintha valaki a magyarság germán eredetét próbálná igazolni arra hivatkozva: hogy része voltunk a Habsburg birodalomnak, és voltak Habsburg uralkodóink… tehát = „germánok vagyunk”.

Ha sikerül feltárni a tényeket és azokat tárgyilagosan értékelni, akkor: végre tudatosíthatnánk önmagunkban, hogy nem másodrendű jövevények vagyunk Európában. Hanem, régebb óta itthon vagyunk, mint szomszédjaink! És nem lehettünk „primitívek vagy életképtelenek”, ha a magyarság még ma is itt él a Kárpát-medencében. Miközben „nagy népek” és „látványos birodalmak” tűntek el. Hiszen, éppen a mai létünk bizonyítja életképességünket.

Ne „ácsingózzunk” tehát kihalt „látványos” vérvonalak vagy letűnt birodalmak „rokonságai” után… hanem bízzunk önmagunkban!

Vége