A Répacsősz

Tündérmese 

Átdolgozta: 
Zigány Árpád

Révai Testvérek Irodalmi Intézet Részvénytársaság 
Budapest

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2013
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5406-68-3 (online)
MEK-12256

TARTALOM
Répacsősz megjelenése a földön.
Miként kapja nevét Répacsősz az emberektől.
Répacsősz és az uzsorás.
Répacsősz és a postásfiu.
Répacsősz vidám akasztása.
Répacsősz és az üveges.
Répacsősz büntet és jutalmaz.
Répacsősz és a patkoló kovács.
Répacsősz és János gazda.
A póruljárt Szarvas ügyész ur.
Répacsősz, a gazdag paraszt meg a fia.
Répacsősz és a szegény kis lány.
A két pupos és a Répacsősz.
A Répacsősz a bírák előtt.

Répacsősz megjelenése a földön.
Kedves gyermekeim, nagyon nagyon régen, mikor a Kárpátok dus erdőségeiben még csak vadállatok hemzsegtek és ember kezétől irtatlan volt a vadon, ott fenn a nagy hegyekben igen apró emberkék éltek, a kik nem is emberek voltak, csak formájukra hasonlók, hanem apró törpék voltak és élvezték háboritatlan szabadságukat. Hát milyen emberek voltak ezek a törpék? Egy rendes nagyságu embernek körülbelül a térdéig értek volna és bár ilyen aprók voltak, nagy szakálluk volt és negyven-ötven éveseknek látszottak e kis manók. Családjuk, gyermekük nem volt és azt is mondják róluk, hogy halhatatlanok voltak és csak egyedül a tündérek és manók legfőbb urának, az Uristennek állott hatalmában elpusztitani őket. Pajkos, ördöngős, ravasz kis legények voltak ezek, de szorgalmasak és jószivüek.
Egész nap lenn a hegyek gyomrában dolgoztak. Apró talyigákban hordta egy csapat a nemes fémeket, érczeket és vasat, mások ismét drágaköveket bányásztak és azután voltak olyanok is, kik mind e felgyülemlett anyagot és kincset feldolgozták. Azután néha jókedvükben az emberekhez juttatták e sok szép dolgot, de rendesen sok minden pajkosságot kellett a megajándékozott embereknek ezért eltürniök.
Nagy rakonczátlanságuk legfőbb oka az volt, hogy nem rendezett törvények szerint éltek, hanem kiki a maga kedve szerint cselekedett és ezért nem tudták felelősségre vonni egyiket sem. Pedig hát, édes gyermekeim, a féktelen szabadság épp a szabadságot öli meg és ezért kell engedelmeskedni mindazoknak, kik bennünket a jóra és tisztességesre kényszeritenek.
Egyszer, a munkából hazatérve, a manóknak igen-igen jókedvük kerekedett és mint rendesen, megint valami csintalanságon törték a fejüket, a mivel a völgyben lakó embereket megbosszantsák. Hát egyszerre egyikük ötletére hatalmas kőzáport zuditottak a rónaságon lakók nyakába, elpusztitva egész vetésüket és főleg a szép répaföldeket, a melyekből azok a szegény emberek nagyrészt éltek. Óriás jajveszékelés támadt lenn e kár miatt, de akkor a törpék kavicsok helyett egyszerre arannyal kezdtek dobálózni részint kárpótlásul, részint mert a tréfa igy még mulatságosabbnak igérkezett. Tényleg az elébb még siránkozó emberek most őrült kapzsisággal és örömkiáltással vetették magukat a pénz után és nem egy ember verte be a másiknak a fejét, csak azért, hogy az aranyhoz juthasson. Borzasztó érdekes volt a bolondul futkosó és kapkodó, verekedő embereket látni s a törpék szörnyen jól mulattak. Hanem egyszerre elsötétült az ég, nagy vihar keletkezett, az emberek hazafutottak és az óriási szél felkapta a sok-sok répát, felvitte a magasba és egyszerre fenn a hegytetőn a törpékre zuditotta, ugy hogy kék zöld foltok maradtak rajtuk a nagy répák ütései nyomán.
Egyszerre csak a nagy felhőből egy hatalmas fő gomolygott elő és mennydörgésszerü hangon rivallt rá a holtra rémült manókra.
- Hatalmas szellem vagyok, kit a szellemek leghatalmasabbika küld, hogy felettetek és e hegy felett, meg az egész környéken uralkodjam! Megparancsolta, hogy szoktassalak benneteket törvénytiszteletre, tisztességtudásra és pajkosságtok megfékezésére. Mától fogva alattvalóim vagytok és irántam engedelmességre vagytok kötelezve. Alkalomadtán jutalmazza és büntesse a manók serege az embereket és incselkedjenek velük és ijesszék őket, mert ez igy illik a tündérvilágban, de csak okkal és móddal, mivel csufot üzni az emberekből nem lehet többé! Ez a kivánságom és most induljatok le szállásotokra. A mai répapusztitásért különben még feleltek!
Szomorkodva és meglepődve tértek le a hegy mélyébe a törpécskék és titokzatosan sugtak össze.
- Érdekes ez, mi elpusztitottuk ugyan a répavetést, de arannyal fizettünk. Ez meg vissza répákkal fizet és fájlalja, hogy elpusztitottuk a földeket. Akárcsak valami répacsősz!
Ezen a csufnéven azután a kis manók sokat nevettek és azóta a hegyek szellemén rajta maradt maguk között a csufnév: Répacsősz.

Miként kapja nevét Répacsősz az emberektől.
Hogy a hegyek szellemének valami más neve is volt a Répacsőszön kivül, arról alig tud valamit a hir. Ezt a nevet is gunyból aggatták rá alattvalói, a hunczut kis törpék. Sőt a hegyi szellem előtt ki sem merték ejteni, mert az szörnyen haragudott érte.
Az emberek, lenn a völgyben igen soká semmit sem tudtak Répacsőszről. Amaz emlékezetes napon látták a nagy vihart, egy hatalmas gomolygó felhő is elvonult a fejük felett, de ki gondolt volna arra, hogy itt egy szellem fogja megkezdeni uralkodását. Répacsősz nem is mutatkozott az emberek között és nem is törődött velük. Elég gondot okozott neki az, hogy törpéi féktelenül rakonczátlan hadát rendre és fegyelemre szoktassa, ugy, hogy néhány év már elmult, de Répacsősz ki sem mozdult birodalma székhelyéről, a hegy mélyéből.
Egyszer azonban évek multán kedve szottyant kivülről is megnézni a világot.
Persze ezt a maga való alakjában nem tehette, hisz halálos rémülettel szöktek volna meg előle az emberek, ha felhőkig érő óriás alakjában megjelenik. Meg akarta ismerni az embereket, közelükbe akart férkőzni.
Valami szegény szénégető alakját varázsolta magára és igy indult tanulmányutjára. A mint igy ment, mendegélt, hát látja, a mint egy munkásasszony éktelenül püföli az urát, üti, veri és szidja, a hogy csak a száján kifért.
No Répacsősznek ez cseppet sem tetszett és rohanvást menekült erről a helyről, gondolván rá, hogy mégis milyen jó, hogy a szellemeknek és tündéreknek nincsen házastársuk, legalább az ilyen gyengédségek eltürésére nincsenek rákényszeritve.
A mint tovább ment, hát látja, hogy két öregebb ember verekszik és öklözi egymást, mintha fizetnének érte. No, ez sem tetszett. Megy még tovább, ott egy ember szidja a feleségét. Ez sem tetszett neki. Még tovább ment, hát egy csapat engedetlen és neveletlen gyereket talált, a kik szegényes gunyáját kezdték csufolni. Nahát, nagy keserüség ült a szivére, hogy ennyire csalódott az emberekben és még a gyerekeket is ily elvetemülteknek találta. Felült egy felhőre és néhány mérföldön átröpült. Egyszerre csak látja, hogy egy pompás kert közepén vidám lánykák járnak körbe és csengő dalokat énekelnek. Nosza, elgyönyörködött szépségükben, jókedvükben, de különösen egy lányka vonta magára a figyelmét, egy gyönyörüszép szőkeség, a ki ugy látszik, legelőkelőbb volt köztük, mert mind körülte járta a tánczot és tisztelettel beszélt hozzá.
- Hej, - gondolta Répacsősz, - ez már mégis más, mint az a vén szatyor, a ki előbb az urát gyömöszkölte, ilyen feleséget biz én is szeretnék és ezzel egy pillangó gyönyörü, szines mezébe öltözötten, széles nagy szárnyakon a szép lányka elé ereszkedett, a ki nem volt más, mint a földi birodalom fejedelmének a lánykája.
Nosza a lánykák utána ugrottak a pillangónak, de legelsőnek a herczegnő ért oda és meg akarta ragadni. De ebben a pillanatban a hatalmas pille meglengette szárnyait és hajrá elszállt a herczegkisasszonnyal. Egyenest felszállt a felhőkön tul, ott letette, azután emberi alakot öltve igy szólt:
- Én e hegyek szelleme vagyok és téged akarlak kis feleségemmé tenni. Ime itt a palotád, (és keze egy intésére diszes palota támadt), törpéim urnőjükként tisztelnek téged és mindig szolgálatodra állnak, (és máris ott hajlongott a törpék serege), kincsekben pedig duskálhatsz itten, (és megnyilt a hegy és töméntelen kincs látszott), nos szólj, akarsz-e velem maradni.
Dehogy akart a herczegkisasszony, dehogy is akart, sirt is néhány napig, de végre látszólag belenyugodott, hanem arra kérte az óriást, hogy barátnőit legalább adja vissza. Erre az óriás kiment a répaföldre, behozott tizenkét répát és azt mondta a herczegkisasszonynak, dobbantson háromszor és ime a tizenkét répából, tizenkét gyönyörü hajadon lett. De egy nagy szomoruság volt ebben, a répakisasszonyok három nap alatt elfonnyadtak, elszáradtak, meghaltak, aszott répákká lettek. Igy minden harmadnap uj barátnői voltak a herczegnőnek s őt ez is elszomoritotta, mert mire összebarátkoztak, a kis barátnők sorra meghaltak.
De ekkor eszébe jutott valami a herczegnőnek.
Az elfonnyadt répákat összegyüjtötte szépen, azután pántlikával mindegyikre rá kötött egy levelet, melyben megirta, hogy az óriás elrabolta, merre van a lakása, hogyan él és hogy jöjjenek érte. Azt is odairta még, hogyha megtalálják e levelet és érte jönnek, gyujtsanak est idején nagy tüzet a völgyben és akkor ő eléjök fog sietni. Ezeket a répákat azután teljes erejéből elhajitotta és valóban néhányat a völgy lakói meg is találtak.
A rablás hire messze járt és a fejedelem annak igérte lányát, ki megszabaditja. Egy fiatal herczeg a szomszéd birodalomból meghallotta ezt és mert ismerte is a herczegkisasszonyt, elhatározta, hogy megmenti. Megérkezett az országba és azonnal felgyujttatta az esti tüzeket, hogy a herczegkisasszony lássa, hogy jönnek érte. A herczegkisasszony meg is látta, mert minden este az ablaknál gubbasztott és lesett ki a sötétbe.
Mikor a tüzet meglátta, cselhez folyamodott, hogy megszabaduljon a hegyi szellemtől. Répacsősz mindennap kérdezte, faggatta a herczeglánykát, hogy mikor lesz már a felesége, mikor kérhetik frigyükre Isten áldását. A lányka mindezideig nem adott erre feleletet. De ezen az estén igy szólt:
- Nem bánom, feleséged leszek akkor, ha megürült majd répafölded és ha az egész termés végigszolgált már engem. Eredj hát és számold meg répáidat, hogy tudjam meddig tart még, mig megülhetjük az esküvőt. De pontosan tudd meg a számukat, mint a hogy a jó csősz ismeri kertje termését. Mert, ha csak eggyel is tévednél, rögtön szabadon kell engedned engem. Áll az alku?
- Áll, - felelte a szellem és rohant a répaföldre számlálni a répákat, miközben mormogta: „Mint a jó csősz, a jó répacsősz.” És számolt, számolt; egyszer mikor már végigszámlálta, belefogott másodszor és azután harmadszor. És mind a háromszor pontosan ugyanaz jött ki, háromszor háromszázharminczhárom répája volt, tehát összesen kilenczszázkilenczvenkilencz. Bosszankodott kissé, hogy még igen soká kell várnia, de mégis örült, hogy ő lett a nyertes és rohant megmondani mindezt a herczegkisasszonynak.
Hát mi történt? Borzasztó dolog. A herczegnőt nem találta sehol sem. Biz az megszökött.
Mikor tudniillik a hegyi szellem neki állt számolgatni, a herczegnő óvatosan kisurrant a palotából és neki vágott a meredek rengetegnek. De a segitség már egészen fenn, a csucshoz közel járt. Meg is akarták támadni a hegyi fejedelmet, de a herczeglány nem engedte szerencsére, hisz mindnyájukat izzé-porrá zuzta volna az óriás. Hanem igenis óvatosan és sietve leereszkedtek, azután a herczeg felkapta lovára a herczegnőt és kiséretével vágtatni kezdett, ahogy csak birt, hogy kiérjen a hegyi szellem hatásköréből, birodalmából.
Répacsősz, mikor észrevette a szökést, irtózatos haragra gyult. Ujra felöltötte óriás alakját, egy csapással pozdorjává törte a palotát és óriás sziklákat görgetett a völgybe. Azután széttekintett és észrevette, hogy a herczegnőt gyors lovakon viszik a határ felé.
Hirtelen felhővé változott és utánuk iramodott és már-már nyomukban járt és jaj, már-már elérte őket. Hanem épp abban a pillanatban, mikor odaért, a herczeg átugratott egy kis patakocskán, mely a határ volt és melyen a szellem átlépni nem tudott. Szörnyü dühében nem tehetett mást, minthogy jégveréssel és sürü záporral sujtotta az országot. Hanem a másik partról el kellett szenvednie, hogy átkiáltsanak neki:
- Nos, pontosan számláltad meg a répákat, kedves, jó, ostoba Répacsősz, Répacsősz, Répacsősz?
Borzasztó mód szégyelte magát Répacsősz, hogy egy fiatal lányka igy lóvá tette, de most már az emberek között is rajtaragadt a név, melynek hallatára mindenki nevetésre fakadt: Répacsősz!

Répacsősz és az uzsorás.
Egy kicsi kunyhóban, egy nagy hegy lábánál szegény özvegyasszony lakott négy árva gyermekével. Az urát sziklaomlás pusztitotta el egy kőbányában.
Szegény, szorgalmas emberek voltak, csendesek, jámborak és becsületesek Az ember reggeltől estig verejtékes munkával kereste kenyerét a kőbányában, az asszony pedig csekély háztartása körül szorgoskodott. Délre szerény, izletes ebédet készitett férjének és azt meleg kendőkbe burkolva vitte el naponként dél idején az urának.
Igy ment ez napról napra, de ők nem zugolódtak, mert hát a mindennapi eledelük megvolt, szerették egymást és nagy örömük tellett a gyermekeikben. Volt egy anyakecskéjük, ez tejet adott, szép fehér házinyulakat is tenyésztettek s ezeknek a szapora állatkáknak a pecsenyéje olykor ünnepnapon igen izlett a családnak. Azután meg vasárnaponkint, a pihenés napján a béke, családi boldogság szerény életüknek sok-sok szenvedését is kárpótolta.
Igy élt ez a szegény hattagu család, mint nem egy ilyen a világon. Bizony a szegénység nem a legnagyobb átok, csak béke és megelégedés járjon nyomában vigaszképpen és hit és remény járjon előtte jövő gyanánt.
Nem messze e szegény emberek kunyhajától lakott egy magános szegény ember. Toldott-foldott ruhában járt, hosszu őszbevegyült csapzott szakálla volt és favágással foglalkozott. Hát találjátok ki gyerekek, ki volt ez? Bizony a hegyi szellem, a Répacsősz volt ez, a ki még mindig dohogott, duzzogott, hogy az emberek becsapták, megcsufolták s csak nagyritkán, egészen titokban kereste fel őket.
Igy jutott a mi embereink közelébe is és megtetszett neki istenfélő, megelégedett életük s hogy néha hallotta az asszony reménykedéseit és fohászait egy szebb jövőre, szivesen segitett volna nekik, bár még mindig haragudott mindarra, a mi emberi, a rajta esett csufság miatt.
Meg óhajtotta ismerni az embert közelebbről, bizalmasabban - az asszonyban nem tudott bizni - és szivesen határozta el, mikor már jobban megismerte, hogy segiteni fog rajta.
De erre már nem volt alkalma. Néhány nap mulva félelmes dübörgés hallatszott a kőbányából, ijedt futkosás támadt az emberek között, sirás, jajgatás töltötte be a vidéket és a kőtörő felesége épp az ebéddel akart férjéhez sietni, mikor szomoru emberek hozták targonczán a holttetemét.
A szegény asszony négy árva gyermekével segitség, támasz nélkül maradt.
A hegyi szellem nagyon megsajnálta a szegény embert, de rajta már nem segithetett, hanem igenis az árváin, elhatározta, hogy segiteni fog. Hanem az asszonyt ez időtől fogva alig látta, pedig arra ugyancsak ráfért volna a támogatás. Télidő közeledett, egyik gyermeke beteg volt és munkát ő alig vállalhatott, mert a beteg gyermeken kivül pólyásbabáját is gondoznia kellett. Ilyen szomoru volt most az ő élete és bizony, bizony nagyon sok ilyen szegény asszony van, a kit a legnagyobb nyomorba, szenvedésbe sodor a véletlen, a sors. Lassan-lassan eluszott az a kis pénz, a mit megtakaritott, kis földjét is lassan elzálogositotta, már csak a háza maradt meg. A tél közelgett, tenni kellett valamit és különben sem volt már pénz a háznál, az élelem pedig pár nap mulva elfogyni látszott.
Ekkor jött hozzá egy ember. Ez is ott lakott a környéken és gunyosan Véreskezü Jószivűnek hivták. Jószivűnek azért, mert a hol szükölködő embereket látott, ott termett és felajánlotta segitségét és Véreskezűnek azért, mert tizszeres kamattal hajtotta be az adósságot és nem egy embert kergetett kapzsiságával a halálba.
Véreskezü Jószivü felajánlotta a segitségét. Öt pengőt kölcsönzött az asszonynak, de tiz pengőről kért váltót. Mit volt mit tenni, az asszony, szegény belement az uzsorába. Kis ideig tengődött ebből a szerény összegből és le tudta csititani éhező gyermekeit, ha maga néha nem is evett és a kicsinyeknek juttatta a saját falatját is, hanem épp a legszükösebb időben, leghidegebb télben jött Jószivü behajtani az adósságot. Az asszonyt kinzó gondok gyötörték, honnan vegyen pénzt, de nem tudott magán segiteni. Nem sok pénz az a tiz pengő, de vagyon annak, a kinek kell és nincsen.
Mondta Jószivünek, hogy nincs pénze, ne bántsa érte.
- Sebaj - mondta ez - gondoltam én erre is és hogy ne mondd, hogy nincs jó szivem, hát ime kölcsönzök neked a tiz pengő adósságod hegyibe még öt pengőt. Csak egy szerény kikötésem van, hogy adsz egy irást, melyben ötven pengő adósságot ismersz el.
Az özvegy sirva könyörgött, hogy ne legyen ilyen kegyetlen, de erre még Jószivü sértődött meg és igy a szerencsétlen asszony öt pengőért ötvenről adott a Véreskezünek levelet.
Mult az idő és a határnapra bizony nem volt meg az ötven pengő.
- Jól van - mondta a Jószivü, - ha azt akarod, hogy haladékot adjak, irsz egy uj váltót,  melyben hetven pengő adósságot ismersz el.
És a szegény özvegynek ezt is el kellett ismernie.
Jött a fizetés napja és a pénz nem volt meg. Jószivü most már nem adott halasztást és ment a biróhoz. A biró kénytelen-kelletlen megitélte neki a pert és hát az asszony házát, kertjét, butorát, mindenét de még a kecskéjét is dobra verték. Csak épp annyit hagytak neki, hogy fekhelyet készitsen magának és gyermekeinek, de azt sem a házban, hanem Isten tudja, tán a szabad ég alatt. De hát a Véreskezü akarta a jószivüt adni és megengedte az asszonynak, hogy még nyolcz napig lakhat a házában.
Az özvegy kiment ura sirjához és zokogva panaszolta nagy keservét. A nagy sirásra odakerült Répacsősz is, a ki most erdőkerülőnek látszott. Megkérdte az asszonyt, hogy miért sir és mikor ez panaszkodni kezdett, megismerte az ő kőtörőjének az özvegyét.
- El akarja tehát adni házadat az az uzsorás? - mondta - Jó, erigy érte. Kunyhómban fenn egy idegen ül, ki házat akar itt a környéken, hova kószálásai, vadászgatásai közben be-betérhet. Az uzsorástól azonnal megveszi a házat és azután a te gondjaidra bizza. Mondd meg annak a Véreskezünek, hogy az adósságlevelet is hozza magával!
Nemsokára jött az özvegy a Jószivüvel.
- Eladod hát a házat?
- Eladom. Háromszáz pengő az ára, mondta az uzsorás.
- Mindjárt itt lesz a vevő, szólt a Répacsősz és néhány percz mulva egy óriás állott a megijedt két ember előtt.
- Te vagy az eladó? - dörgött a Véreskezüre az óriás, - hát háromszáz pengő az ára? És nem mondanád, hogyan jutottál hozzá?
Ijedten hebegett, hátrált a Jószivü és legszivesebben már elszökött volna onnan, féltette az irháját, de a hegyi szellem, mert hát ő volt az óriás, eléje állt.
- Ez a ház régi tulajdonom - bökte ki végre a reszkető és e hazugság módfelett feldühitette Répacsőszt.
- Gazember vagy, nem a tulajdonod, hanem ettől a szegény asszonytól uzsoráztad ki tiz pengőért és most háromszázat kérsz érte. De sebaj, még drágábban fizetek, ide a váltóval!
Remegve, mint levél remeg a szélben, adta oda az adóslevelet Jószivü és már tartotta is a markát a pénzért. Ez a szemtelenség annyira felbőszitette Répacsőszt, hogy dühében felkapta, fejét és lábát megkapva, derekát összetörte és azután meglóbálva a nyakánál, elhajitotta a felhők közé, hogy csak három napi röpülés után pottyant le valahol tul a tengereken, halottan, elmálva.
A megrémült asszonynak oda adta Répacsősz az adósságlevelet és eltünt, de nemsokára az erdőkerülő formájában megint visszatért és igy szólt:
- Ne rémüldözz és ne csodálkozz, édes lányom, itt az adósságlevél, most a házad örökre tied marad, hanem mielőtt hazamennél, szedj itt az ut szélén ebből a gólyalábszerü sárga virágból és főzz gyermekeidnek a patakvizében teát, attól elmulik éhség és szomjuság, sőt vidám is lesz tőle az ember.
Ezzel eltünt.
Az asszony pedig roskadásig teliszedte kötényét a jóillatu, sárga virággal, hazament, azután vizet meritett egy nagy fazékba és néhány szál virágot főzni kezdett, a gyerekek már ugyis ételért siránkoztak. Hát a mint keverné, hát a mint keverné, egyszerre csak igen sulyosnak érzi a teavizet, belenéz, hát uramisten! majd, hogy el nem sikoltotta magát. Mit gondoltok gyerekek, mit látott? Minden virág helyén egy valódi arany tallér, az egész lábas csupa arannyal volt tele. Sietve megtömte az egész nagy mosófazekát virággal, leöntötte patakvizzel és tüzre tette. Mérhetetlen nagy vagyonra tett igy szert.
Bizony igaza volt a titokzatos idegennek, ettől a teától elmult az éhség, el a szomjuság, sőt jókedvük is kerekedett. Igy segitett Répacsősz a jámbor kőtörő árváin.

Répacsősz és a postásfiu.
Régente nem ugy volt az utazással, mint ma. Régente nem ült fel az ember egy nagy prüszkölő vaskigyóra, a hogy a vonatot szokták nevezni és nem lehetett egy-kettőre az ország egyik széléből a másikon. Bizony bajos dolog volt az utazás. Bécstől Pestig négy-öt napig is eltartott, Erdélyből pedig néha két hétig is kocsizott az ember.
Kocsin mentek az utazók. Társzekereken, a módosabbak fogatokon, de legelterjedtebb a postakocsin való utazás volt. A postakocsiban négyen-öten elfértek és a bakon egy postásfiu ült, a kinek kürt lógott az oldalán és azon trarázott uthosszant. Ezzel a kocsival mentek egyuttal a csomagok és levelek is.
Egyszer Répacsősz meghallotta a postásfiu tülkölését és kiváncsian jött elő a hegy gyomrában levő lakásából, hogy meglássa, mi az. Különösen a postásfiu trombitálása meg éneke tetszett, mert hát törpe emberkéi a hegyi birodalomban nem igen értettek sem a muzsikához, sem a daloláshoz.
Valahányszor meghallotta messziről a postástrombita hangját, feljött a hegyi utra és azután egy nagy szikla mögül gyönyörködött és néha jól elmulatott a vig postásfiun, de meg az utasokon is. Egészen eltanulta már a postásfiu énekét:
Jön a posta, trara, trara,
Hoz örömet,
Szép levelet
Trara, trara,
Reczepiczére
Szép lánycsók kéne
Trara, trara,
Itt van a posta, trara-tratratratra.
Egyszerre azután kedve szottyant a hegyi szellemnek, hogy maga is végigélvez egy ilyen utazást. Szegény paraszttá változtatta a külsejét és kilépve a sürüből odaszólt a postásfiunak:
- Kérem szépen, tekintetes postásfiu ur, van még egy hely a kocsidon számomra?
- Akár kettő is, ha egymagad együltedben két helyet tudsz elfoglalni! - kiáltotta a jókedvü postásfiu, megállitva a lovakat és megvárta, a mig az uj utas beszállt. Azután közibe csörditett, aztán hajrá, neki indult a négy ló és majd sürü erdőségben, majd magas kopár sziklák között, máskor meg ismét lapállyá szélesedő fensikon vezetett az utjuk.
Nagyszerü utazás volt ez és a hegyi szellem kitünően mulatott. Utitársai egy anya és két igen kedves leánykája, meg egy pohos, kövér bérlő voltak, a kinek egy nagy pénzestáska lógott az oldalán.
A két lányka oly kedvesen beszélgetett, oly vidáman eltréfálkozott, hogy a hegyiszellemnek annyira megtetszettek, hogy szinte elfeledte azt a megszégyenitést, a mit ugyancsak egy ilyen kedves lánykától, a herczegkisasszonytól kellett elszenvednie. Hanem a bérlő, ez a hájfejü pénzeszsák folyton hümmögött, meg krákogott, meg türelmetlenkedett.
- Csapj közéjük fiam, szólt a kocsisnak, alig czammog ez a négy gebe, a kecske hogy döfje meg. Nógasd ezeket az állatokat, hogy végre kijussunk ebből a hegységből. Attól félek mindig, hogy azok az apró manók egyszerre csak előttünk teremnek és valami csufot tesznek velünk, vagy elcsenik a pénzestáskámat. Hallatlanul komisz népség ez a törpéké!
A hegyi szellem csak hallgatott, de a vastag ur ügye már ezzel el is volt intézve.
- Manók? Erdei manók? Törpék? Kik azok? Rossz szellemek? - kérdezték ijedten a lánykák.
- Komisz népség, mondom, - szólt a bérlő, - kiállhatatlanul pajkosak, ravaszok és kárörvendők. A legnagyobb gazember a fejedelmük, valami Répacsősznek csufolt óriás, a ki hallatlanul otromba egy fráter. Majd kecskévé változik, majd pillangóvá, majd mint fergeteg pusztit és még sok ilyet tesz. Minap is egy jószivü embert, Jószivünek hivták, kifosztott, azután megfogta a nyakánál fogva és ugy elhajitotta, hogy csak háromnapi járóföldön találtak rá elmállott tetemére. A vagyonát azután valami tékozló, jóféle asszonynak adta oda. Hallatlan egy komisz fráter ez a Répacsősz.
- És miért hivják Répacsősznek ezt az óriást?
Erre azután a kövér iszonyumód gunyosan előadta az elrablott herczegkisasszony és a répák történetét és azt a csufságot, még erősen kiszinezve, a mi a hegyi szellemen esett. A szellem már majdnem megpukkadt a dühtől, de még nyugodtan maradt.
- Ha én a herczegkisasszony helyén lettem volna, bizony nem szöktem volna meg - mondta az egyik lányka, - mert ugy látszik, a szellem igen előzékeny és jószivü, csak rosszul ismerik.
Ez nagyon jólesett a hegy fel nem ismert fejedelmének és maga is megszólalt.
- Bizony ugy van, az óriás nem rossz ember és csak a csalókkal, uzsorásokkal és mindazokkal, kik szidalmazzák és bántják, érezteti hatalmát. Jó embereknek ellenben támogatója.
- Mit ért ahhoz egy paraszt! - szólt fitymálva és durván a kövér bérlő, de ezzel vége is szakadt a beszélgetésnek, mert a lánykák többé nem szóltak a goromba emberhez, nekik is rosszul esvén a goromba sértés.
Most azután, hogy a hájfejü nem tudott már miről prézsmitálni, rászólt a kocsisra.
- Hát hallod-e, fogsz-e valamivel gyorsabban hajtani? Hisz igy holnap se érünk ki ebből az átkozott rengetegből. Üsd azt a gebét, nem apád, hadd fusson, a mig a szussza tart, eleget zabál érte! Mennydergetős mennykőbe is, majd odaütnék én ennek a négy lusta jószágnak, csak rajtam állna!
- De hegynek megyünk, nem adhatják ki a lelküket ezek a szegény párák - mentegetőzött a postásfiu. Erre egyszerre a hegyi szellem felemelte a kezét, a többieknek ez fel sem tünt, - azután egy szögletes vonást irt le a levegőben és ebben a pillanatban az egyik ló kificzamodott lábbal terült el. Nem lehetett tovább menni. Nosza káromkodott a hájhasu bérlő.
- Most hivd a te Répacsősz barátodat, hogy segitsen, hiszen te, ugy látom, jóbarátságban vagy vele - mondta dühösen a parasztruhás szellemnek.
- Azonnal szolgálatodra áll, mondá ez és beorditott az erdőbe: hegyek szelleme, kificzamodott a lovunk lába, más lovat kérünk! Holdrió!
Az utasok alig vették észre és a paraszt helyén már egy óriás állott. Nyakon csipte a megrémült bérlőt és rádörgött.
- Ugye, hogy a hegyi szellem segit a bajbajutott jámborokon. Ime, ez anya és három lánya nem jutna tovább, ha csak három lóval kéne folytatni az utat, tehát segitek rajtuk és mars, állj be a hámba és huzzál egy ló helyett.
Bárhogy kapálózott a nagyfejü bérlő, Répacsősz befogta és azután maga ült fel a bakra.
- „Gyi te ne, gyi te”! - kiáltott a Répacsősz és nyakába csörditett a kövér bérlőnek, a ki átkozódva és szuszogva kénytelen volt együtt futni a három lóval. És, hogy még jobban megkinozza a dühöngőt, hát a lovaknak uj erőt és könnyü futást varázsolt a lábaiba, hogy azok egész könnyedén és igen gyorsan futottak.
Mikor azután a bérlő kiáltozásai türhetetlenekké váltak és vége-hossza nem akart szakadni átkozódásainak, Répacsősz hirtelen valóságos lóvá varázsolta és igy hajtott tovább.
Eképpen értek rendeltetésük helyére, hol a volt bérlő pénzestáskáját Répacsősz a postásfiunak ajándékozta, a lánykának pedig, a ki olyan jószivünek mutatkozott az uton, egy drága gyöngyfüzért adott ajándékba.
Hogy a bérlőnek visszaadta-e emberi alakját, arról nem tudunk. A postásfiu ma is áldja Répacsősz emlékét.

Répacsősz vidám akasztása.
Egyszer, hogy Répacsősznek ismét kedve szottyant szétnézni az emberek között és egy erdőn át sietett a völgybe, hát az országutról siralmas jajveszéklést hall. És ime látja, hogy egy házaló ütöget valami husánggal egy fiatal, derék legényt.
A legény tudniillik elaludt az uton és a házaló ugy találta utközben s mert remélte, hogy pénz van a fiatal legénynél és látta, hogy senki sincs a környéken, elhatározta, hogy agyonüti és kirabolja a legényt. Fogott hát egy husángot, fejbe kólintotta a legényt, de elvétette az ütést és a legény felébredt.
Most azután a legény nagyokat kiáltott segitségért, de nemsokára megfordult a sor, mert, hogy birokra kelt a házalóval és kicsavarintotta kezéből a bunkót, ő kezdte verni a házalót, hogy az óbégatott, mint a vadszamár, ha égő tapló esik a fülébe. Azután még jól meg is rugdosta a fiatal legény a félig ájult házalót és belelökte a pocsolyás árokba.
Répacsősz ezen nagyokat kaczagott és hogy messzebb ért a legény, melléje szegődött egy vadász alakjában és békésen érkeztek a legközelebbi faluba, hol megpihentek.
Ott, a hol a házaló maradt összetörött csontokkal abajgatva, egy uraság hajtatott el kocsin és meghallva a sulyos nyögéseket, leszállt a kocsiról és felvette a sebesültet, a ki most ugy adta elő a dolgot, mintha őt támadták volna meg és rabolták volna ki.
Benn a városban ugyanezt mondta el, leirta a fiatal legényt ugy, hogy mikor az a város kapujához érkezett, hát a rendőrség emberei mindjárt nyakon csipték és vitték a dutyiba. A szegény fiu hiába tiltakozott, semmi sem használt és mikor azt merte vallani, hogy nem ő támadta meg a házalót, hanem az rontott ő reá álmában, megrögzött gonosztevőnek minősitették és rövid tárgyalás után kötél általi halálra itélték.
A fiatal legény sokat busult, hogy ártatlanul és ily fiatalon kell meghalnia, de mitsem használt ez, a végóra mindinkább közelgett.
Utolsó éjszakán a kivégzés előtt éppen virrasztott szomorun, hát egyszerre csak megzörren az ablakrács, megereszkednek a pántok és a vadász, kivel az uton találkozott, bemászik.
- Ime, szabad az út, siess, hogy minél előbb tul légy a városon és itt egy zacskó arany. Ne kérdezz sokat, hanem menj! - mondá a legénynek a vadász, mert hisz kitalálhatja mindenki, hogy ő volt az, Répacsősz.
A fiatal megmenekült szerencsésen és ekkor helyreállitotta Répacsősz az ablakrácsot és felvette a fiunak alakját, hogy tán az édesanyja sem tudta volna őket megkülönböztetni.
Még az éjszaka folyamán hangosan és jókedvüen dalolni kezdett a czellájában, hogy birák, papok, ügyészek, őrök megbotránkozva hallgatták, miképpen vigad egy halálraitélt.
Másnap, hogy a bitóhoz indultak, ismét csak hiába csititották. Kaczagott, tréfált, énekelt és a kivégzéshez egybegyült embertömeg egyik-másik tagjával incselkedni kezdett, megkérdezvén, hogy nem akarna-e vele együtt lógni, mit üzen a másvilágra, nem gondolja-e, hogy inkább a birót kéne felkötni, mit ad, ha kinyujtja a nyelvét akasztás közben és a többi.
Ezen mindenki megbotránkozott és örültek, hogy ilyen megátalkodott gazembert végre utólér az igazságszolgáltatás sujtó keze.
Felálltak. Felolvasták az itéletet. A dobok megperdültek és a hóhér nyakába vetette az állitólag halálraitéltnek a kötelet, elrántotta alóla a zsámolyt, hogy az függve maradt.
De egyszerre a függő test elkezdett himbálózni, azután pedig öltögette a nyelvét, kaczagni, sőt dalolni kezdett. A kötél ugy látszott, hogy mindinkább megnyulik és az akasztott széles körivben, mint a mikor az ember ostort forgat a feje felett, ugy a test is elkezdett körben keringeni. Közben dalolt és kaczagott.
Az emberek megdermedve nézték ezt a csodát, de az akasztott egyre kiáltotta: ugy-e vidám ez az akasztás! és folyton keringett felettük, mig végre az embertömeg szélére ért, hol szörnyen megijedve állt az álnok házaló. Mikor az akasztott ezt meglátta, hirtelen leereszkedett egy kissé, megkapta a gazembert és az emberek a következő perczben meglepetten vették észre, hogy a hurokban a házaló feje szorul és hogy a lendület lassulni kezdett és végre megállt, az akasztófán pedig a házaló kihült, megkékült teteme lógott.
Répacsősz pedig eltünt nyomtalanul.

Répacsősz és az üveges.
Egyszer kiment a rengeteg erdőbe Répacsősz sétálni, de elfáradván, egy kis délutáni alvásra lefeküdt. Egyszerre csak borzasztó kiabálás veri fel édes álmából. Nézi, hogy mi az, hát látja, hogy lejebb a réten egy asszony négy gyerekével füvet szed, az ötödik meg, a legapróbb iszonyuan ordit.
Nosza dühösen odaindult és egy szénégető alakját véve fel, megkérdezte az asszonyt, miért bőg ugy ez a gyerek.
- Ó, jó uram, - felelte az asszony - éhes szegényke. Nincs egy harapás kenyér a kamránkban, nincs semmi, semmi ehető. Ez a kicsi még nem tudja, hogy a sirás rajta mit sem segit. A nagyobbak, fájdalom, türni kénytelenek a nyomort hallgatagon.
És még igy panaszolta nagy baját a szegény asszony, hát Répacsősz szive megesett rajta és erre az egyik zsebéből egyszerre csak egy nagy czipót és egy nagy darab szalonnát huzott elő. Mint az éhes kis farkasok, ugy vetették magukat a gyerekek az ételre és teli szájjal majszolták a kenyeret meg a szalonnát, közben felvidulva viczczes mókákat üztek egymással, meg a szénégető formáju szellemmel is. A legkisebb, a melyik olyan éktelenül orditott az előbb, most megelégült, ragyogó szemekkel bámulta Répacsőszt, hogy ez valósággal megszerette és nagyokat mulatott a kicsi szalonnától zsiros pofácskáján.
Annyira tetszett neki ez a gyerek, hogy meg akarta venni az asszonytól, de hát az nem ment.
Az asszony ugy szerette a gyereket, mint az életét, de meg félt is az ura verésétől, ha ilyen ostobaságot el talál követni.
- Hát téged az urad meg szokott verni? - kérdezte a szellem.
- Nem szokott éppen, de ha nagyon rosszkedvü, vagy, ha kissé, sokat ivott, hát beledönget néhányat a hátamba. De azért jó ember és szeret engem meg a gyerekeket, csak hát igaz, kissé többször iszik és többet, mint kéne.
Megsajnálta a szegény asszonyt Répacsősz és elhatározta, hogy megsegiti. Most egyelőre csak azt tanácsolta neki, hogy a mi füvet szedtek, azt öntsék ki és szedjenek a közeli bokorból, - melyet mutatott nekik, - a mennyit csak birnak, attól ugy meghiznak a kecskék és olyan jó tejet adnak, hogy legalább a legsulyosabb gondoktól megszabaditják a szegény asszonyt.
Erre azután elment Répacsősz és az asszony meg is fogadta tanácsát. Estére ugyan öt gyerekével vacsora nélkül feküdt le, de délután jóllaktak és remélték, hogy a gazda, az üveges, ki a vásáron volt, - hoz majd pénzt haza. Előbb még a kecskéket is megetették.
Az üveges körülbelül reggel felé indult el a vásárról egy nagy hegyen keresztül, de már kissé pityókosan. Hát, a mint megy a hegyi uton, talál egy üveg kitünő pálinkát. Biztosan valami utazó felejtette ott és az üveges első dolga volt, hogy megkóstolja. Nagyon, de nagyon izlett, hogy nem is tudta letenni az üveget és ugy szépen kortyonként az egészet kiitta.
Hanem, a mikor felkelt, borzasztó dolog történt vele. Mintha tűz emésztette volna a belsejét, olyan égést érzett és pokoli kinok gyötörték. Tántorgott, a szeme elsötétült, a feje szörnyen fájt és a görcsös fájdalom összehuzta. Az égés nem csillapult belsejében és egyszerre tényleg láng csapott ki a száján.
Menni próbált, de megbotlott és kosarastól, üvegestől kezdett gurulni lefelé a hegyről. Orditott, jajgatott, de mit sem használt, mind sebesebben gurult és mind véresebbre ütötte magát, mig végre a hegy lábánál folydogáló patakba pottyant, hol égető fájdalma is alábbhagyott és sebei is megenyhültek, de azért annyira össze volt törve, hogy tán másnap is ottfekszik még, ha a közeli molnár és fia ki nem huzzák. Erre hazavitték és ágyba fektették.
Volt otthon nagy jajveszékelés. Pénzt az üveges nem hozott, mert a mi keveset keresett, azt elitta és még a gurulás közben az edény is összetört. Az asszony kiment hát az istállóba, hogy tán egy kis kecsketejjel csillapitsa éhségüket, hát nagy rémületére a kecskék mind végignyujtózva, felpuffadva, holtan feküdtek.
Nem merte ezt megmondani férjének és neki állt legnagyobbik fiával, a tizéves Bandival eltakaritani a döglött állatokat. Hát a mint a kis gödölyét felemelik, az olyan nehéz, mintha vasból volna és a belsejében csörög valami. Felvágják a hasát, hát csodák csodája, töméntelen arany gurul ki belőle. Hamarosan felvágták az anyakecskének és a bakkecskének is a hasát, hát egész vagyon tárult a szemük elé. Az a sok csodálatos fü, mind arannyá változott. Mikor az örvendező üvegesné elmondta az ujságot az urának, az nem akarta elhinni előbb, de azután frissiben kiugrott az ágyból és rohant nézni a csodát.
Az asszony elmondta az idegen szénégetővel való találkozását és ekkor az üvegesnek is eszébe jutott, hogy egy szénégetővel találkozott. De bizony most már rá sem gondolt az italra az üveges, mert tudta, hogy a balesete büntetés volt és jóravaló gazda lett belőle. Hanem mind a ketten tudták, hogy ez Répacsősz műve és hálát adtak neki.
Szerencséjüknek elterjedt a hire és most már sokan keresték a hegyek közt az áldott jótevőt, de biz az elrejtőzött, mert ő csak azok előtt jelent meg, a kik igazán megérdemelték.

Répacsősz büntet és jutalmaz.
Sok időkkel rá azután, hogy Répacsősz nem volt az emberek között, elhatározta, hogy ismét lelátogat a földre megtudni, milyenek az emberek és hogyan vélekednek róla. De feltette magában, mert igen jókedvü volt, hogy csunyán megtréfálja azokat, a kik rosszat beszélnek róla, viszont a jámbor embereket, elhatározta, hogy meg fogja segiteni.
Egy vándorlegény alakját öltötte fel és utazásközben beállitott egy suszter-majszterhoz, a hol mindjárt inasként ott is marasztották. A hegyi szellem bámulatosan szorgalmas és ügyes legénynek bizonyult és a mestere nagyon megbecsülte. Igaz, hogy piszkos és ragadós mesterség volt a czipőcsirizelés, foltozás meg a többi, de a majszter olyan jóizü történetekkel üzte el az egyhanguság unalmát, hogy észre sem vették, milyen gyorsan mulik az idő. Jószivü, becsületes emberek voltak, jámborok és vallásosak. Nem voltak nagyon jómódban, mégis a majszterné olyan izletes ételeket főzött, ha szerényen is, hogy csak ugy csurgott a nyála a nyolcz gyereknek, meg a suszter-legényeknek.
Egy este hatalmas vihar keletkezett a hegyekben és ugy látszott, hogy lefelé száll a zápor a völgybe. Ekkor a suszter-majszter igy szólt a gyerekeihez.
- Most csendesen legyetek gyerekek. A hegyek szelleme fog nektek muzsikálni. - És rászólt a kalapáló Répacsőszre: - Te is légy csendben és hallgasd a vihart. Ez a legfenségesebb zene. És, ha az esőcseppek az ablakon kopognak, az a kiséret hozzá. Ezt senki emberfia sem tudja utána csinálni. A hegyi szellem érti a módját a maga mulattatásának!
Ebben a pillanatban feltárult az ablak és egyszerre csak esőviz helyett töméntelen ezüst gurult be az ablakon, hogy nem volt már hely a szobában, a hol nem feküdt volna garmadában az ezüst. De a jámbor susztercsalád még magához sem tért az ijedtségtől, majd csodálkozástól, mikor egyszerre csak az inas hatalmasan növekedni kezdett, majd nagyokat kaczagva eltünt. Most már tudták, ki volt az inas és a majszter boldogan emlékezett előkelő vendégére.
Ezután egy molnárlegény alakjában folytatta utját Répacsősz. Egy szélmalom előtt épp pipázva ácsorgott a molnár. Megkérdezte, nincsen-e legényre szüksége.
- Hogyne, hogyne volna szükségem, de olyanra, a ki sokat dolgozik és keveset eszik. Ebben a nyomoruságos időben, bizony kevéssel be kell érni. Maholnap, már enni sem lehet tisztességesen, olyan komisz az idő és az üzlet.
- Na te ugyan hiába siránkozol, mert hájas hasadon nem látszik meg, hogy éhezel - gondolta a Répacsősz, de nem ezt mondta, hanem hogy szivesen beáll ide, mert ő bizony kisétü ember.
Ennek a molnár nagyon megörült és rögtön fel is fogadta.
A legény most másnap elkezdett dolgozni és a parasztok nem győzték elég gyorsan hordani a buzájukat, oly gyorsan őrölte lisztté a malom. A molnárnak egész nap semmit sem kellett tennie, mert a molnárlegény keze alatt ugy müködött a malom, mintha megbabonázták volna.
De mikor a legény be akarta kötözni a zsákok száját, a kapzsi molnár dühösen rárivallt.
- Csak nem akarod szinültig megtölteni ezeknek az ostoba parasztoknak a zsákját. Szedj le néhány maroknyit és vidd a titkos kamarába, mert szegény marad az a molnár, a ki nem ért ügyesen a markoláshoz.
De a mikor az ebéd ideje elérkezett, vagy elküldte valahová a legényt a molnár és igy nem adott neki enni, vagy ha otthon maradt, bár maga zsiros falatokat evett, a legénynek csak az étel maradékát adta. De a legény mindezt békésen türte és annál szorgalmasabban dolgozott, sőt ha szélcsend állt be és nem forgott a szélmalom, hatalmas erejével maga hozta mozgásba. Hálából azután ezért a gazdája szidta, korholta, verte és egész nap lusta jószágnak, fajankónak, nagyétünek csufolta.
Várj csak várj, - gondolta a molnárlegény, - majd megfizetek én neked, csak megteljék a pénzes ládád és a titkos kamra.
Egyszer azután, hogy a titkos kamrába egy szemernyi sem fért már és egészen megtelt a pénzes láda, megparancsolta a molnár, hogy a titkos kamrában felgyülemlett lisztet vigye a legény a városba és adja ott el.
- Várhatod - gondolta a molnárlegény, de igy szólt a molnárnak, a ki nyitott ablaknál épp a pénzét számolgatta kéjes örömmel:
- Jó lenne tán becsukni az ablakot. És a kamrát is beszögezni, mert valami hideg szelet érzek a hegyek felől és ugy sejtem, nagy vihar lesz.
A molnár nagyokat nevetett ezen, mert ő maga semmit sem érzett és hogy a legény megint kérte, gunyolódva igy felelt:
- Tán az ördöngős Répacsősz viharától félsz? No attól ne tarts. Annak az ostoba fuvákolása első sorban ide sem ér, de meg azután még az ellen a tökfilkó ellen elég erős az én malmom!
Hanem ebben a pillanatban óriási vihar kerekedett, a szél végigseperte a szobát és azután a nyitott ablakon ucczu kivitte a pénzt, aranyat, ezüstöt és papirbankót, a lisztes kamra ajtaját felszakitotta és szétvitte, mint egy nagy felhőt a sok lisztet, hogy az egész környék olyan fehér lett, mintha hó boritotta volna.
A molnár sirt, jajveszékelt, de ekkor egyszerre felvette igazi alakját a hegyek szelleme és jóizüen kaczagva hagyta ott a gonosz és kapzsi molnárt. Csak most tudta meg ez, ki is volt az ő vendége.

Répacsősz és a patkoló kovács.
Ha hosszu idők multán a hegyek szellemének kedve kerekedett kibujni hegyi birodalmából és letérni a völgybe, mindig valami hunczutságon törte a fejét, a mit az emberek között elkövethet. Ebben az egyben nem igen különbözött törpéitől, csakhogy sohasem tulzott és méltatlanul sem bánt senkivel.
De azért legjobb tréfái közé tartozott a siető utasok kocsija előtt egy nagy hársfát, vagy fenyőfát ledönteni, vagy nehéz négylovas szekerek elől kidönteni egy-egy lovat, vagy elszakitani az istrángokat és más ilyen alkalmatlan tréfák kimondhatatlan örömöket szereztek neki.
De azért módjával és ott, a hol szükség volt rá, bizony jót is tett az emberekkel és nem egy áldotta hálásan emlékét.
Egyszer ismét valami tréfára áhitozva, kibujt föld alatt levő lakásából és neki indult a hegynek. Hát egyszerre csak nagy messziről éneket hall. Nosza siet közelebb, hogy jobban hallja, mert bizony zenéhez ritkán jutott és nagyon szerette, de bizony el is ment a kedve tőle, mikor közelebbről hallotta. Valami borizü hang dalolt igy:
Répacsősz merre jársz?
Jőjj elő a mélyből!
Répacsősz mire vársz?
Adj a hegy kincséből
Nagy vagyont,
Sok vagyont!
Mert ha hallasz és nem jösz,
Nem hiszlek el Répacsősz.
Csak azt hiszem, a mit látok,
Hozz egy nehéz pénzeszsákot!
Hahaha, hahaha, Répacsősz!
Ez egy gunydal volt, melyet az emberek költöttek róla és rakonczátlan gyerekek, meg jókedvü legények énekelgettek, de bezzeg attól óvakodtak, hogy a hegyek között szólitsák igy ebben a gunyos versben a gunynevén, melyért oly nagyon haragudott.
Dühös is volt most Répacsősz és igen nagyon meg akarta büntetni azt, a ki igy megcsufolta. De azután meggondolta és elhatározta, hogy inkább majd mulat azon a legényen, a ki ilyen kedves dalokkal mulattatja őt.
Természetes alakjában tehát, hogy majd a felhőket ütötte fejével és hatalmas szakálla lengett a levegőben, egy óriás dorongot kapva kezébe az éneklő elé lépett és mennydörgésszerü hangon reárivallt.
- Te vagy az a vakmerő ficzkó, ki a hegyek szellemét tiltott csúfnevén szólitottad? Tudod-e, hogy ezért az otrombaságért kitekerem a nyakadat és lehajitalak e völgybe?
- Ó jaj, ne tegye azt, - könyörgött a megtámadott, - ó jaj, kedves Hegyi Szellem ur, ne tessék engem bántani, kezit csókolom, én igazán semmi rosszat sem akartam és azt sem tudtam, hogy Ön a világon van! Azt hittem, hogy Ön csak a mesékben él és ezt a dalocskát, csak ugy tréfából énekeltem.
- Én meg majd csak ugy tréfából csavarintok egyet a nyakadon, - felelte Répacsősz és megragadva a kovács kabátja gallérját, elkezdte rázni a szerencsétlent, a ki ugy nyögött, mintha már halálán lett volna.
De Répacsősznek most már eszeágában sem volt megölni a szerencsétlen flótást.
- Azt hitted hát, hogy csak a mesékben élek, - kérdezte azután, hogy ugy megrázta, mint egy szilvafát, - hogyan képzelted akkor, hogy a hegy kincseiből hozzak sokat neked, tömött pénzeszsákot? Ezt is csak ugy mesének képzelted?
- Tulajdonképen ezt is, - felelte ravaszul a fiu, - dehát ha már Önnek, kérem szépen Hegyi Szellem ur, tényleg élni tetszik, hát végeredményben azt sem bánnám, ha a pénzeszsákot magával hozta volna. Tessék kérem szépen elhinni nekem, azt sokkal szivesebben venném, mint a nyakam kitekerését meg a lehajigálást.
A hegyi szellem ezen jól mulatott, de szigoruan felelte:
- Igen, hát a pénzt szivesebben vennéd. És ha igazán elengedem a büntetésed és egy halom ezüstöt juttatok neked, mit csinálsz majd a pénzzel?
- Na hát ilyet igazán csak egy, majd azt mondtam, ostoba szellem kérdezhet. Hogy mit csinálnék a pénzzel? Kérem szépen, hogyan lehet ilyet egyáltalán kérdezni? Legelső sorban szegre akasztanám a mesterségem, mert az komisz és piszkos, tudniillik patkoló kovács vagyok, azután vennék egy szép korcsmát vagy pálinkás boltot, azon vagyont lehet keresni és megnősülnék.
- Patkoló kovács vagy tehát?
- Igenis kérem, Szellem ur, eddig lópatkókat kovácsoltam, de most meg akarom kisérteni a magam szerencséjét kovácsolni.
- Jól van, nem bánom, én segitlek hozzá, - mondta a hegyi szellem, de látszott, hogy valami hunczutságon töri az eszét, - de miután nekem készpénzem nincs, jer velem és kovácsolj magadnak annyit, a mennyit csak elbirsz.
- Nehéz dolog a pénzkovácsolás? - kérdezte patkoló.
- Embere válogatja, - felelte a Répacsősz.
Ezzel azután elindultak és nemsokára egy nagy szakadékhoz értek, hol az óriás öles lépésekkel egész könnyedén haladt lefelé. Bezzeg a szegény patkoló kovácsnak nagyon nehezére esett az út és sokat jajgatott, mert a hegyes és durva sziklákon kapaszkodva térde, keze egész sebes lett és minél lejebb haladt, annál fárasztóbb, meredekebb és sziklásabb volt az út. Végezetül, mint egy épitett fal, olyan meredek volt a lejárat és az agyoncsigázott legény már nem is akart tovább menni.
- Csak előre, - mondta a szellem, - a szerencséhez az út nem bársonyos pázsitokon át vezet és a pénzeszsákok nem jönnek az ember elé. Pihenj kissé, az én mühelyem már közel van ide.
A szerencsevadász tehát pihent egy kissé, azután ujra elindult. Egy félórai út után, mely azonban oly hosszunak tünt, mintha legalább is félnapig tartott volna, megérkeztek.
Rövid pihenő után az óriás az üllő elé állt és megtüzesitvén egy rud ezüstöt a legnagyobb könnyedséggel verte sorra az ezüst pengőket. Azután odaállitotta a kovácsot az üllő elé, hogy most ő dolgozzon, de megmondta, ha rosszul csinálja dolgát, olyan nyakleveseket kap, hogy csak ugy kong majd tőle a feje. Ez pedig, részint a félelemtől, részint pedig a szikrázó ezüstben gyönyörködve, mindjárt az első alkalommal eltévesztette a dolgát, mire akkora pofot kapott a bal képére, hogy a szeme versenyt szikrázott az ezüsttel. Végre azután az óriás beleunt a folytonos pofozkodásba és kivette a legény kezéből az ezüstöt és a fogót és a legénnyel csak az ezüst lapitását végeztette. De még igy is akkora baraczkokat nyomott a fejére, hogy az majd betört és ugy bele-belesuhintott a nyaka közé, hogy egy lónak is elég lett volna. De a kapzsi legény rendületlenül dolgozott. A sziklákon felsebzett kezéből csak ugy csurgott a piros vér. Mikor aztán már nem ment tovább, ájultan összeesett. Hanem a szellem segitett rajta. Sebeit bekente gyógyitó irral és valami italt adott, a mitől magához tért. Azután igy szólt Répacsősz:
- Itt vannak zsákok, válassz közülök és tömd tele ezekkel az ezüst tallérokkal. De csak egy zsákkal vigy magaddal.
Ezzel a szellem eltünt.
A legény pedig kikereste a legnagyobb zsákot, teli tömte a hogy csak birta, de még igy is fájó szivvel kellett háromszáz ezüst pengőt otthagynia. Összetörötten, fáradtan indult utnak, dehát azért volt patkoló kovács, hogy fáradtan bár, de elvigye a terhet.
Mikor nagynehezen a feljárathoz ért, majdnem sirva fakadt. Hogyan kusszon ő fel ezen az ördöngős uton, hiszen mind a két keze tele van és különben is halálosan fáradt. De a pénzkongás ujra erőt adott neki és ingét széjjelszakitva, hátára kötözte a nehéz zsákot és a fárasztó, nehéz uton halálosan kinlódva kuszni kezdett.
Bizony nem ért volna fel elevenen, hanem visszapottyant volna, ha a hegyi szellem titokban láthatatlanul nem segélyezi. De igy lassan-lassan mind feljebb ért.
Egyszerre, mikor már csak egynéhány lépés választotta el a meredek szélétől, érezte, hogy a zsák igen megkönnyebbül. Hát a mint felér, sürü csörrenéseket hall és hogy ijedten megfordul, hát látja, mint gurul vissza a mélybe a sok szép pengő tallér. A zsákban csak egyetlen egy maradt és egy czédula mellette, melyre ez volt irva:
„E tallér egy napi munkádért jár. Többet, te gonosz naplopó, ki nem becsülöd meg tisztes mesterségedet, nem érdemelsz. A hegyi szellem pedig azt üzeni neked, meg a többi magadhoz hasonlónak, hogy ok nélkül és megtorlatlanul, nem hagy gunyt üzni magából.”
Bárhogy átkozódott is a szerencsétlen szerencsekovács, bizony a baján már alig segithetett és igy szomoruan kellett tovább ballagnia, de még soká hallatszott a hegyi szellem gunyos kaczagása.

Répacsősz és János gazda.
Ha a hegyi szellemre néha rájött a bolondóra, hát olyanokat követett el, hogy minden embernek, a kinek dolga akadt vele, szitokra nyilt a szája.
Nemcsak megtréfált csunyán egy s más embert, de károkat is okozott nekik és örvendezve látta, a mint más mérgeskedik. Persze, azért megválogatta, hogy kivel üzze játékait. Istenes, jámbor emberekre ilyenkor ügyet sem vetett, hanem kiválogatta a hamis, gonosz, rosszmáju, sunyi embereket és azokra indult vadászni. De néha-néha ártatlanok is szenvedtek tréfái miatt, mert volt nem egy, a kit félreismert.
Máskor azonban elfogta a jótéteményekre való vágyakozás és ki akarta pótolni azt a sok hunczutságot, a mit elkövetett.
Nem sokkal azután, hogy a patkoló kovácsot olyan csunyán megtréfálta, elhatározta, hogy egy szegény, becsületes embert meg fog segiteni, nehogy azt higyjék róla, hogy csak gonoszságokon jár mindig az esze.
A Tiszán tul lakott egy leszegényedett parasztgazda, Jánosnak hivták. Hát megfogadta Répacsősz, hogy ezt megsegiti. Mert János gazda nem volt ám mindig szegény ember. Volt neki háza, földje, marhája, pénze, de biz a sors mostohán bánt vele, tüzvészt, zivatart, betegséget és uzsorásokat küldött a nyakára ugy, hogy mindenét elvesztette. Nagy nyomoruságban tengődött négy gyermekével a mások szolgálatában és alig remélte, hogy a közel jövőben segithet magán.
Egyszer azután a felesége tanácsára elhatározta, hogy ellátogat tul a dunai rokonaihoz, azok vagyonos emberek, hátha megsegitik majd. Száz forintra lett volna csak szüksége és mindjárt megcsinálhatta volna vele a szerencséjét. El is indult nagy reményekkel a szivében, vándorolt fáradhatatlanul négy napon keresztül, mig végre megérkezett. Épp ebéd előtt érkezett meg és a rokonok nagy álmélkodással fogadták. Még meg is korholták, hogy mit keres ő ilyenkor, a hét közepén náluk, mikor minden jóravaló gazdaember otthon a földjén, a háza körül munkálkodik. Erre azután János gazda elpanaszolta nagy nyomoruságát és kérte a rokonokat, hogy segitsenek rajta. Csak száz forintra volna szüksége, kamatostul visszafizeti, de tegyék meg a kérését.
No csak ez kellett nekik. Majd ők kölcsönöznek egy tönkrement embernek, a ki elherdálta szép földjét, uzsorások kezére játszotta a vagyonát és koldusbotra juttatta a családját? Nem, mondták, ilyen embernek ők nem kölcsönöznek. Ki áll jót érte, hogy visszakapják a pénzt?
János gazda most már nagy szomoruan, de sietve hagyta el a szivtelen embereket és nem tudta, hogy mitévő legyen ebben a nagy nyomoruságban. Igy, a mint már két napja vándorolt, egyszerre csak egy nagy hegyhez ért és a nagy hegyen egy nagy erdőségbe, ott pedig egy vén fához, a hol letelepedett.
- Istenem, Istenem, most már csak te segithetsz rajtam, - mondta, - most már csak te tudod, kitől kapok én száz forintot.
És a mint igy buslakodik, egyszerre felkiált.
- Hopp, megvan. Azaz, hogy nincs még meg, de megpróbáljuk! Meglátom, igaz-e a sok história a Répacsősszel.
És erre mind a négy égitáj felé elkezdett kiáltani.
- Répacsősz! - Répacsősz! - Répacsősz! - Répacsősz!
És a mint igy kiáltotta, egyszerre csak, mintha megdördült volna valami mögötte, hangokat hallott és egyben egy hatalmas ütés érte a tarkóján.
- Te féreg! Hogy merészkedel ezen az átkozott csufnéven szólitani engem birodalmam kellős közepén? Eltapossalak tán, mint valami gilisztát?
A paraszt megijedt ugyan, de nem vesztette el a lélekjelenlétét, hanem azért tisztességtudóan igy felelt:
- Nem bánom, kérem szépen, ha el is tetszik engem taposni, tessék ha megérdemlem, csak arra kérem a nagyságos szellem urat, hogy a feleségemről meg a négy éhes gyermekemről gondoskodjék!
Ezzel azután feltápászkodott, mert a szellem oly erővel csapott a nyakába, hogy elterült elébb a földön.
- Bocsánatot kérek, - mondta tovább, - de nem volt szerencsém eddig ismerni és nem tudtam a tisztességesebbik nevét, hát igy bátorkodtam hivni.
- És mit akarsz, hogy hivtál, - kérdé most már békülékenyebben a szellem.
János gazda erre kipakkolta egész keserüségét. Olyan meginditóan tudott beszélni, hogy a szellemnek két könnycsepp gördült ki a szeméből és ez a két könnycsepp akkora volt, hogy legördülve a földre záporesővé változott.
Elmondta hát János gazda egész nyomorusága történetét. Mint égett el a háza, mind döglöttek meg sorra az egész nyáj, mind a marhája, hogyan verte el a jég a termését és végül, mint betegedett meg előbb a családja, azután ő, hogy nem maradt kenyérkereső. Azt is elmondta, hogy a lelketlen rokonok hogyan adták ki az utját és hogy száz forint mennyire megsegitené. Végül Répacsőszt kérte meg, hogy adjon néki száz pengőt.
A szellem igen sajnálkozott, de a szivtelen rokonokra igen-igen haragudott. Igy szólt hát János gazdához.
- Jó, hát segitek rajtad, de mivel biztositasz arról, hogy visszakapom a száz forintot?
- Ha neked a szavam nem elég, más biztositékot nem adhatok - mondta János gazda.
- Jó, jó, de már eleget csalódtam az emberek igéretében. Dehát téged sajnállak és segitek is majd rajtad. Jer utánam.
És ezzel elindult befelé a rengetegbe, utat csinálva János gazdának is a sürü bozótok között, melyek mögöttük bezárultak ugy, hogy senki se láthatta, hogy itt járt valaki. Azután egy sziklauthoz értek, mely lefelé vezetett a mélybe. Mentek, mentek és mind sötétebb lett körülöttük. Végül valóságos éjszaka vette őket körül. János gazda csak ment előre, de nem látott egy szemernyit sem. Annyit érzett, ha kinyujtotta a karját, hogy sziklák között haladnak és lejtősen visz az út. Már-már félni kezdett, azt hitte, hogy a szellem valami csalafintaságot követ el ellene, de végre megkönnyebbülten lélegzett fel, világosságot vett észre és valóban nemsokára a folyosónak a végére értek.
Nagy tűz lobogott itt és körös-körül halomba hevert a sok ezüst. Zsákszámra volt itt pénz és más egyéb kincs, az egyik sarokban pedig az a néhány száz pengő, melyet a nemrégiben póruljárt szerencsekovács hagyott itt.
- Itt van a pénz, válassz! Számlálj ki belőle száz pengőt, de eggyel se többet, ott van egy kis zsák és azután viheted. De előbb erre a papirra adj irást róla, hogy száz ezüstforintot kaptál kölcsön és hogy három év mulva az illő kamatokkal együtt visszafizeted.
János gazda megirta az adósságlevelet és azután nagy boldogan elindult. Nem is volt az út olyan hosszu, mint a milyennek idejövet látszott, hanem a mikor kiért a napfényre, ugy nézett körül, mint a ki álmából ébredt. Tapogatta magát, meg a zacskó pénzt és szinte nem is merte elhinni, hogy mindez valóság, hogy ő most nem álmodik.
Hazaérve a felesége örömrepesve fogadta, mikor megtudta, hogy pénzt hoz a férje. Kérdezte, hogy kitől kapta, a rokonoktól-e? János gazda persze nem árulta el, hogy Répacsősz segitett rajta és ráhagyta, hogy a rokonoktól.
- Az isten fizesse meg nekik, a mit velünk tettek - kiáltott fel az asszony és ezután minden nap a gyerekeivel együtt fohászkodtak, hogy isten fizesse meg a rokonoknak azt, a mit velük tettek.
- No akkor szépen megfizeti nekik - gondolta János gazda, de nem szólt erről egy szót sem. Hanem vett a pénzen bérbe egy kis házat, egy kis földet és néhány barmot is vett.
De mintha az Isten különösen kiszemelte volna János gazdát, földje volt a legtermékenyebb, marhái a legszaporábbak, háza a legboldogabb. Egy esztendő elmultával már megvásárolta volt a házat is, a földet is, de még uj földekkel is gyarapitotta a vagyonát és mert dolgos, szorgalmas, becsületes ember volt, rövidesen ő lett faluja legelső polgára és harmadévre a falubeliek nagyon megtisztelték, megválasztották községi birónak.
Mikor azután a három esztendő lejárt, igy szólt János gazda a feleségéhez:
- No, anyjuk, pakold fel a gyerekeket, csomagolj be elemózsiát, oszt el fogunk menni az adósságot kifizetni.
- Ugy, ugy - mondta az asszony - erről nem szabad megfeledkezni. Ha már olyan jók voltak a rokonaink, hogy segitettek, mi se legyünk méltatlanok a jóságukra, az Isten is fizesse meg nekik, a mi jót velünk tettek.
Erre azután felpakolt az egész család, János gazda a kis zacskót megtömte száz ezüsttel, meg a kamatokkal, a mik dukáltak érte és ezzel elindultak.
Egyszerre csak Répacsősz nagy hegyéhez értek. Itt, mikor az erdőbe értek, János gazda leültette őket a pázsitra és meghagyta, hogy várjanak rá. Megkereste, hogy körülbelül merre lehet az út Répacsőszhöz és elindult. De mikor a sziklauthoz ért, egy hatalmas kőtömb feküdt az uton, mely az egész bejárást elzárta. Hát biz itt nem lehetett bemenni. Elkezdett kopogni a sziklán, kopogott, kopogott, de bizony semmi válasz sem érkezett.
- Halló, halló szellem - kiáltotta - elhoztam az adósságomat a kamatokkal.
De nem kapott feleletet.
Visszament hát a családjához és bizony bosszankodott. Mikor azután a felesége megkérdezte, hogy mi történt, amiért olyan lehangolt, elmondotta János gazda, hogy bizony nem a rokonok segitettek rajta, hanem Répacsősz és ma járt le az adóssága, ő pedig nem tud fizetni, mert nem találta a hitelezőjét. Nagyon bosszankodott, mert attól félt, hogy Répacsősz még azt hiszi, hogy nem akar fizetni. Odament az erdő szélére is János gazda és hangosan kiáltotta:
- Szellem, fizetni jöttem!
Hát egyszerre csak repül egy darab papir épp János keze közé. Mit gondoltok mi volt ráirva. Bizony a János gazda adósságlevele volt azzal a felirással, hogy KIFIZETVE! Nosza volt öröm, most már látták, hogy Répacsősz tudta szándékukat és igy hálálta meg.
Erre azután fogták magukat és most már csak azért is, hogy a kőszivü rokonokat megbosszantsák szerencséjükkel, elmentek azokhoz látogatóba. De furcsa meglepetés érte őket. A régi lakásban uj emberek laktak és valahol a falu végén egy ócska putriban tengődtek a valaha gazdag rokonok.
- Hej, hej - gondolta János gazda - ezeknek ugyancsak megfizetett az Isten!
De mert nem volt rossz ember se János gazda, se a felesége, azt a pénzt, a mit kamatok fejében kellett volna fizetni Répacsősznek, vagy huszonöt forintot, azt a szerencsétlenül járt rokonaiknak adták, a kiket ez a kevés pénz bizony váratlanul megsegitett.
János gazda ezután visszaindult falujába a családjával és Répacsősz emlékét áldva, tán még ma is élnek, ha meg nem haltak.

A póruljárt Szarvas ügyész ur.
Hosszu ideig nem mutatkozott megint a földön Répacsősz, mikor egyszer ismét kedve szottyant az emberek megtréfálására. Egy szegény zarándok kámzsáját ölté magára és annak képében indult utnak.
Amint igy ment, mendegélt, hát jött vele szemben egy uri hintó négy fekete lóval, a bakon aranypaszomántos kocsissal, a kocsiban egy potrohos, felfujt urral és egy kiaszott vékony asszonynyal, a kik mind nagy gőgösen hajtottak az uton, csak egy fiatal legény ült kedélyesen és mosolyogva, szintén aranyzsinóros ruhában ugyan, a kocsi mögötti ülőn.
A bakon a kocsis olyan peczkesen hajtotta a négy lovat, mintha csontot nyelt volna és az akadályozná, hogy meghajlitsa a derekát, a kocsiban ülők pedig egyszerüen nem voltak hajlandók tudomásul venni, hogy más ember is van rajtuk kivül a világon.
Mikor a zarándokhoz közelebb érkeztek, odaszólt a kocsisnak a kövér ur:
- Hallod-e, kérdezd meg ezt a csavargót, meddig tart még, a mig a városba érünk.
A kocsis erre az ostorával odacsörditett a zarándok orra alá.
- Hé, te semmiházi, mennyire van ide a város?
A hegyi szellemet kissé meglepte ez a durva érdeklődés és igy szólt:
- Semmivel sem tart tovább innen oda, mint onnan ide.
- Ne tréfálj, mert a nyakadba csörditek. Az uram kérdezteti, mennyire van innen a város!
- Megmondtam már. Ha pedig az urad akar valamit, szóljon maga, nem kopik el tőle a szája. Magad pedig ne lóbálódz azzal az ostorral, mert orron ütlek, hogy uborka lesz belőle.
Volt erre nagy szörnyüködés. Az ur a kocsiban majd megpukkadt a dühtől, csak a legény, a kocsi mögött, az mulatott igen jól ezen az eseten.
- Hogy merészkedel igy beszélni - rikácsolta a kövér ember. - Tudod-e, kivel állasz szemközt?
- Nem tudom én, de nem is vagyok rá kiváncsi. Nem én állitottam meg kendteket. Ez a paraszt itt - és ezzel egy hosszu bottal oldalba bökte a kocsist, - az orrom alá suhogtatott az ostorával.
- Na hát hallatlan, - kiáltott az ur, - azt mondja nekem „kend”! Tudod-e szemtelen, hogy Szarvas ügyésszel állasz szemközt?
- Engedelmet, az nem látszik meg az uron. A homlokán se, mert az sima, a hasán se, mert nem minden hájas ember ügyész. De, hogyha az urnak nem tetszik szólni, ott van mellette a ténsasszony, az is szólhat.
- Mit? Még hogy ténsasszony? Én - sivákolta a sovány asszony, - énnekem, a nemes és nagyságos Nády lánynak? Semmirekelő te, hogy merészkedtél ilyet mondani? Üss a nyaka közé János - kiáltotta a kocsisnak - hadd tanuljon tisztességet ez a kámzsás vén paraszt!
A kocsis épp felkapta az ostort, de erre már egy szempillantás alatt felkapta a botját a zarándok is és orron ütötte a kocsist, hogy annak ugy felpuffadt az orra, mintha egy nagy uborka lett volna, azután fejen ütötte a kövér urat, a kinek két szép szarvas agancs bujt ki erre a homlokán, végül pedig derékon csapta a sovány Nády nemesasszonyt, hogy az egyszeriben két fejjel megnyult és igy még soványabb lett és most már egészen ugy nézett ki, nem mint egy Nády kisasszony, hanem mint valami nádszál-kisasszony.
Erre azután felvette igazi alakját Répacsősz és rárivallt a póruljártakra.
- Tanuljátok meg, hogy nem a ruha teszi az embert, semmirekelő himpellérek. Ezeket az emlékeket pedig meghagyom nektek örökbe.
Ezzel eltünt.
A kocsis ijedten vágott a lovak közé, hogy a városba érjenek és ott meggyógyittassák magukat, de ekkor egyszerre megszakadtak az istrángok. Szidták, átkozták Répacsőszt, de nem tehettek mást, elszalajtották az inast, ki a hátsó ülésen mindezeken jól mulatott, hogy hozzon a városból kovácsot, a ki segit rajtuk.
A fiatal legény el is indult, hanem egyszerre előtte állt Répacsősz. A legény előbb megijedt, mert azt hitte, őt is meg akarja rontani a szellem, de az nyájasan beszélt hozzá és még meg is ajándékozta egy zacskó arannyal, de megtiltotta, hogy visszamenjen az urasághoz. A legény erre örömest ráállt, mert most már annyi pénze volt, hogy nem volt szüksége inasnak menni.
Répacsősz pedig ekkor hatalmas záporesőt zuditott az uton rekedt ügyészék nyakába és ők kénytelenek voltak hajnalig türni a zuhogó fergeteget és legfölebb azzal vigasztalódtak, hogy a kocsis az orrát fogdosta, mely olyan volt, mint egy uborka, Nády kisasszony, ha szólni akart az ügyésznek, mélyen le kellett hajolnia, ugy megnyult, Szarvas ur pedig az agancsait tapogathatta. Most már igazán meglátszott rajta, hogy szarvas.

Répacsősz, a gazdag paraszt meg a fia.
Répacsősz kiváncsi volt megint egyszer, hogy mi ujság lenne a földön. Elindult és ment, mendegélt a faluk felé és figyelte az embereket. Számtalan tréfát követett el, a miken azután jól mulatott, de nagyon sok jótéteményért is áldották az emberek. Igy mendegélt, forró nyárban és néha csak ugy csurgott róla a viz a nagy melegtől. Levetette hát a gunyáját és a vállára vetve haladt, mignem egy faluba ért.
Itt, elgyötörve a fáradtságtól, bekopogott egy ház ajtaján, de csak nagysokára hallotta, hogy valaki jön. Egy kis parasztfiu nyitott neki ajtót és mert nagyon szegényesen volt öltözve, durván rárivallt:
- Mi kell?
Répacsősz nagyot nézett, hogy ez a kis fiu milyen kemény hangon szól hozzá és alázatos hangon mondta:
- Alássan könyörgöm, szegény vándor vagyok, elcsigázott a szomjuság, egy korty vizet innék.
- Na hallja, azért nem kellett volna ide becsengetni, nem utszéli czigányok laknak itt. Ott a patak, igyék abból.
Répacsősz, ámbátor nem szokta, kijött erre a szemtelen feleletre a sodrából és képen nyalta a fiut ugy, hogy az csak ugy pöndörült.
De persze erre a gyerek elkezdett orditani, sivákolni éktelenül, szinte azt hitte volna az ember, hogy a tető ég felette. Fogta az arczát és keserves orditozással rohant be az anyjához, a ki mikor meghallotta, hogy mi történt, rettentő haraggal rohant ki a házból és elszabaditva a lánczról a házőrző-ebet, utána rohant a koldusnak. Persze, mikor kiért, nem látta sehol a szegény embert, de sulyos átkokat küldött a fejére.
- Az isten verje meg a vén bitangot, ide kell becsengetnie vizért, még hogy az én fiam szolgálja ki! És megüti, mert nem áll oda akármelyik koldus inasának, - sipitozta, de a szomszédok titkon nagyon örültek, mikor meghallották, hogy mi történt, mert az egész családot szörnyen utálták, olyan kiállhatatlan, kapzsi, gonosz emberek voltak azok.
Persze csak titokban örültek ennek, mert mutatni az örömüket féltek, attól tartván, hogy majd még bosszut áll rajtuk a gazdag paraszt. Tudta mindenki, hogy a gonoszságán gazdagodott meg, azon, hogy szegény embereket kiturt, kiuzsorázott a vagyonából, hogy még a lelkét is árendába bocsájtotta volna, ha pénzt kapott volna érte.
Tudta mindenki jól, hogy neki csak a saját személye szent, no meg, hogy a családját nem hagyta, bár azt sem szeretetből, csak gőgből mások iránt. Tudták ők azt nagyon jól, hogy a gyerek mennyi verést kap és azt is tudták, hogy a paraszt meg-meg szokta verni a feleségét.
Szörnyen gonosz ember volt ez a paraszt. Már kicsi korában a falu rosszának nevezték, olyan csintalan volt és elvetemült annyira, hogy egész falujának réme volt. Akárhányszor a felhordott gabonában tűz ütött ki és senki sem tudta, senki sem látta, hogyan keletkezett a tűz, meg volt mindenki szentül győződve róla, hogy ő tette, a gonosz Mihály. Mikor azután már nagyobbka legény lett, lányok, legények iszonyattal látták, hogyha csak közeledett is feléjük, de persze ezt senki neki meg nem merte mondani, mert erősebb volt mindnyájuknál és sokkal kegyetlenebb. Tudták jól, hogy egy iczurka-piczurka kis sértésért még évek hosszu során is bosszut áll.
Ő is tudta, mennyire rettegnek tőle és pávás kevélységgel járt az utczán, uraskodott és zsarnoka volt a falujának.
Egyszer azután az történt, hogy egy mulatságon szemet vetett egy lányra, a ki azonban nem akart vele tánczba állni, hanem egy másik legénnyel. Ez mód felett felingerelte a gonosz Mihályt és kikezdett a másik legénnyel, a ki most már szégyenszemre sem hagyhatta magát és gorombán visszafelelt neki. Erre felemelte hatalmas öklét Mihály és arczába csapott a legénynek. Az megtántorodott az ütéstől, de visszavágott amugy istenigazában. Iszonyatos rémület vett erőt az embereken. Még addig soha senki Mihályt megütni nem merte, pedig az már sokat megvert és most az ellenfele nála sokkal gyengébb legény volt. Félve várt mindenki, hogy mi lesz most.
Mihály mikor magához tért kissé a szédülésből, a mi elfogta az elkeseredett ütés nyomán, nagyot hördült és ujra a legény felé vágott, de az ügyesen kisiklott a halálos ütés elől és teljes erejével orron ütötte Mihályt. Ennek eleredt az orra vére.
Hogy a vérét meglátta, elkeseredetten kapta fel a kését és azzal sujtott a másik felé. Mikor ezt a lány meglátta, a kiért verekedtek, ijedten ugrott közbe, hogy szétválassza őket, de bár megtudta az ütés erejét tompitani, a kés lesujtott és végighasitotta a lány vállát.
Nosza erre, hogy a lány megsebesült, felorditott az egész gyülekezet s mert azt hitték, hogy szándékosan támadt Mihály a lányra, a hány legény csak volt, székekkel, botokkal, bicskákkal rárontottak Mihályra és ugy elagyabugyálták, ugy elverték, hogy minden csontja csak ugy ropogott és hogy a falu rossza, vérző fejjel és orral, sebes háttal félig agyonverve futva volt kénytelen elmenekülni a csatatérről.
Ettől a naptól kezdve vége volt Mihály tekintélyének. Majd egy hétig kellett feküdnie, hogy kiheverje az ütlegeket, meg a bicskák nyomait és azután is, hogy felkelt, az egész teste, de még az arcza is megspékelve néhány forradással ugy, hogy a gyerekek is, persze csak nagy messziről, csufolták, gunyolták, hogy:
Nagy legény volt a Mihály, földig ért a lába
Erőre hét határban nem volt neki párja,
Mihály mégis kikapott, kikapott a bálon,
Most mutasd meg, nagy Mihály, ki legény a gáton!
Persze ezen dühöngött Mihály, de a gyerekek csak messziről merték énekelni ezt, ugy, hogy nem érte utól őket és ha követ hajitott rájuk, lehasaltak a fübe és nem talált a kő. Máskor meg éj idején az ablaka alá lopóztak a legények és ott hangzott fel a gúnyvers.
Nem volt maradása Mihálynak, átment a másik faluba, ott azután elvitték katonának és hogy visszajött, hozott magának asszonyt is a házhoz. Az apja meghalt, rámaradt jó summa pénz és aztán abból kegyetlenséggel, kapzsisággal egész vagyont teremtett.
Répacsősznek mindezt elmondták a szomszédok. Tudniillik, mikor Répacsősz eltünt a ház elől, tovább folytatta utját és bekopogott a szomszéd ajtón. Ott szegényebb emberek laktak, de mikor meglátták az öreg, elcsigázott embert, nemcsak hogy vizzel kinálták, de kényszeritették, hogy beljebb kerüljön, hogy lepihenjen, hogy velük egyék, egyszóval ugy bántak vele, a hogy jó emberek a szegény és öreg emberrel kell, hogy bánjanak.
Jól is esett Répacsősznek ez a szeretet és az a nagy békesség, a mely ebben a házban honolt.
Estefelé kiment az utra, hát látta, hogy a gonosz Mihály fia abban mesterkedik, hogy az alkonyodó sötétségen kötelet feszit keresztben az utra. Ezt azért tette a kis bitang, hogyha arra megy ám majd valaki, hát megbotoljon és elessék. Ugy is volt.
Egy idősebb parasztasszony jött és a hátán venyigét hozott. Gyanutlanul ment, mig egyszerre csak a kötélhez ért, megbotlott és elesett. A fiu ezen iszonyuakat kaczagott, de a szegény öreg asszony nagyon megütötte magát és még a venyigék is szétestek, hogy az egészet nagy fáradsággal ujra kellett összeszednie.
Haragudott ezért a gonoszságért Répacsősz és elhatározta, hogy megbünteti a fiút.
A mint a fiu megint leste, hogy mikor jön valaki, egyszerre csak egy nagy fekete kutya ugrott ki szörnyü ugatással a bokorból és egyenesen a fiura rohant csattogó fogakkal.
A fiu persze ezen annyira megijedt, hogy mindenről megfeledkezve nekiiramodott az utnak és futni kezdett.
Hát a mint a kötélhez ért, egyszerre csak zsupsz! bukfenczezett egy nagyot és épp ugy esett, hogy a szeme, szája tele lett sárral. A kutya pedig neki ugrott, felhasitotta a nadrágját, beléje is harapott és azzal elszaladt.
A fiu persze éktelenül orditozott ugy, hogy az anyja, meg az apja is, a ki már hazaért a munkából, kifutottak. Persze ők sem látták a kötelet és mikor a fiukhoz értek, a ki hasra terülve bőgött a földön, mind a ketten szintén elvágódtak.
Nosza Répacsősz ezen nagyokat kaczagott, hogy még a könyei is kicsordultak, de bezzeg nem kaczagott a paraszt meg a felesége, a ki dühökben, a helyett hogy segitettek volna a fiukon, most kétoldalt álltak neki és kezdték elagyabugyálni. Hát mikor észrevették, hogy végig van hasitva a nadrágja, akkor jött csak a hadd el hadd.
Répacsősz este azután hazament vendéglátóihoz és elmondta nekik, hogy mi történt. Persze azt elhallgatta, hogy a kutyát ő uszitotta a fiura, de nagyon jól mulatott mindenki ezen a történeten. Csufolták is a fiut másnap a többi gyerekek, hogy a ki másnak vermet ás, maga esik bele.
A gonosz Mihály azután elcsendesedett, Répacsősz is folytatta az utját.
Ment határokon, megyéken át, figyelte az embereket, büntetett és jutalmazott. Járt-kelt sok ideig és azután egyszer megint visszakerült abba a faluba, a hol a gonosz Mihály lakott. Betért azokhoz a jószivü emberekhez, a hol azelőtt megszállt, hát ott nagy sirás-rivás, nagy kétségbeesés fogadta.
Megkérdezte, hogy miért busulnak ugy.
- Hogyne busulnék, hogy is ne busulnánk mindnyájan, mikor ez az istenverte Mihály most elárverezteti azt a kis földünket, a mink van, még azt a gabonát is, a mit már learattunk, a miből télen át éltünk volna.
- Hát miért árverezteti el? - kérdezte Répacsősz.
- Azért, mert néhány száz koronával tartoztunk neki, igaz, hogy már évek óta, de folyton törlesztettünk becsülettel és most, hogy betegség volt a háznál, meg hogy nagyon szükiben voltunk a pénznek, nem fizettünk két hónapon át, elárverezteti a földünket.
- Hát mit lehet itt tenni?
- Semmit sem lehet, - mondta kétségbeesetten a szegény ember, itt már semmi sem segit, holnap dobra verik a földet és más által ő maga fogja ezt a kis földet is megvenni. Maholnap nem lesz másnak földje az egész határban, csak a gonosz Mihálynak.
Erre megszólalt a szegény ember felesége is:
- Pedig nincs nála istentelenebb, gonoszabb ember széles e föld hátán. Meséket lehetne mondani a gonoszságáról, a rossz szivéről és mégis csak őt segiti az Isten, másokat meg, szegény, jámbor embereket, csak folyton sujt.
- Nem szabad zugolódni Isten ellen, - mondta szeliden Répacsősz, - eljön még a gonosz Mihálynak is az ideje és akkor nagyon keményen fog esni neki a büntetés.
- Igen, de addig mi éhen veszünk, - kesergett az asszony.
- Nem vesztek éhen, gyermekeim, - mondta ismét Répacsősz. - Ugy-e legény korában is egyszerre szakadt rá az átok, hogy el kellett bujdosnia; hagyjátok csak, mindenki megkapja tettei jutalmát. Ne csüggedjetek és bizzatok Istenben. Ne azért fohászkodjatok, hogy őt, a rosszat büntesse meg, hanem azért fohászkodjatok, hogy benneteket segitsen meg.
- Hisz azt tesszük, jó öreg, - mondta a gazda.
- Helyesen is, gyermekeim, mert a büntetés megjön magától és benneteket nem segit az, ha Mihályt bünteti az Isten. Ti csak magatokra gondoljatok, de szeressétek embertársaitokat ugy, a hogy magatokat szeretitek.
A kétségbeesett emberek egész megvigasztalódtak Répacsősz bölcs szavain és másnap nem jajveszékeltek, nem siránkoztak, mikor elárverezték a földjüket.
Mihály kevélyesen és gőgösen nézett rájuk és gunyosan mosolygott, mikor látta szomoru arczukat. Hanem egyszerre észrevette Répacsőszt, a ki a két szegény ember mögött állott és mereven, de jóságosan nézett Mihályra.
A csodálatosan jóságos szemek, a melyek mégis szigoruságot és haragot löveltek feléje, annyira megzavarták a kevély Mihályt, hogy a koldusrongyokba öltözött Répacsősz előtt alázatosan megemelte a kalapját.
Ezen a csodán mindenki bámult, csak Répacsősz mosolygott elégedetten. Látta már most, hogy Mihály nem egészen elveszett ember, csak a rossz természete urrá lett a jó tulajdonságain.
Persze az emberek, a kik látták Mihály zavart alázatosságát, nagy tisztelettel néztek az öreg vándorra, mert érezték, hogy ez valami különös ember.
A szegény ember meg a felesége Répacsősszel hazaértek, azután beesteledett és lefeküdtek aludni. Egyszerre csak beborult az ég, dörgött és villámlott és a mint kinéztek ijedten az emberek az ablakon, hát látták, hogy a nélkül, hogy csak egy csepp eső is esett volna, a magas égből lecsapott egy villám és épp abba a kazalba csapott, mely a szegény ember elárverezett földjén állt.
Magas lobogó lánggal csapott fel a tűz a kazalból és egy égő zsarátnokot a felkerekedő szél átvitt a gonosz Mihály másik földjére is, a hol sorra egymásután, mint őrtüzek a sötét éjben, magas tűzoszlopokban lángoltak fel az égő kazlak.
Nagy rémület vett erőt az embereken.
Csöbrökben, vödrökben vizet merve rohantak a földek felé, egyrészt, mert a maguk földjeit féltették az istencsapása elől, másrészt mert sajnálták a sok elvesző gabonát. Nem Mihály földjét és vagyonát féltették, hanem a földet, a mely termette a felhalmozott kazlak magvát, a termést, mely Isten áldása volt.
Mihály félig őrülten rohant el hazulról, mikor látta, hogy a földjei égnek, de hiába volt minden, mire az emberek a szántóföldekhez értek volna, mire Mihály odaérkezett, nagy-nagy területen lepörkölődött minden és az égő fáklyák fényénél látták, hogy egy szemernyit sem lehet már megmenteni. Nagy messze területeken lángolt a föld és nem lehetett a lángokon keresztül látni, áthatolni pedig még sokkal nagyobb lehetetlenség lett volna. Tehetetlenül nézték, hogy harapódzik a tűz, hogy pattognak a magvak és hogyan kap be a láng egész területekbe, melyek még le se voltak aratva. Égett a föld.
Mihály kétségbeesetten akart nekirontani a ropogó lángtengernek, de az emberek ugy tartották vissza az őrjöngőt. Az egész falu ott állott a lángoló földek előtt jajveszékelve, siránkozva, mert látták, hogy az ő kis vagyonkájuk is elpusztul itt az elemek haragjában.
Egyszerre csak az égből zuhogó eső öntötte el a vidéket és néhány percz alatt eloltotta az egész tüzet. Örömrivalgással fogadták az emberek ezt az isteni segitséget és fáklyafény mellett rohantak keresztül a még füstölgő földeken.
Hát csodák csodájára, mi történt!
Csak addig égett el a sok-sok vetemény, csak addig perzselődtek el a földek, a meddig Mihály földjei tartottak. Azontul, a mint belé akart harapózni a láng a más vagyonába, az eleredt eső eloltotta a tüzet. Egyetlen hálaadó örömrivalgásba törtek ki az emberek és egymás nyakába borulva sirtak az örömtől. Most már mindenki látta, hogy Mihály a gonoszságáért bünhődött. Mindenki örült, mindenki vigadt, csak Mihály, a ki azelőtt gunyosan és kevély mosolygással szokta nézni a mások szenvedését, ült szétziláltan, feldultan maga elé meredve egy kövön és most először életében sirt, sirt keservesen.
Az emberek pedig, a kiknek ő eddig egész életében csak keserüséget és bajt, meg fájdalmat okozott, jó szivvel mentek hozzá és vigasztalták, bátoritották.
Ekkor érkezett ki a felesége a földekre.
Ő volt az egyetlen, a ki eddig nem volt kint a mezőkön. Azt hitte, hogy a mások földje ég és nem törődött vele, de mert kiváncsi volt és félt tőle, hogy az ő földjükbe is belékap a tűz, befogatta fiával a homokfutót és kimentek ketten a mezőre. Legény, béres már mind kint volt az oltásnál, hát maga a fiu hajtott.
De bezzeg nagy volt a kétségbeesése, mikor hallotta, hogy mi történt. Mire ő kiért a földekre, már el is állt a zápor, már meg is nézték az emberek a fáklyák fényénél, hogy mekkora a kár, már a hold is kisütött.
Hogy kiért az asszony és a földjük szélén meglátta az urát busan, körülötte meg a vidám embereket, megértett mindent és sirva vetette magát a földre és átkozva szidta az Istent, a ki rájuk küldte ezt a csapást.
- Ne átkozd az Istent, - mondta komoran a férje, - büntetés volt ez, a mi gonoszságunkért. Ne átkozd Istent, hanem köszönd neki, hogy csak ennyire sujtott, hogy hagyott erőt és egészséget, hogy hagyott még annyit, a miből ujra talpra állhatunk.
Az asszony még jajveszékelt ugyan, de látva, hogy az ura megnyugodott hosszas szepegés után, ő is elcsendesedve leült az ura mellé. Az egész falu népe, ezek a jó emberek, részvéttel állották körül őket, pedig alig volt közöttük egy-kettő, a kinek életében nem tett volna valami rosszat a gonosz Mihály. Már hajnalodni kezdett, mikor a népség felkerekedett és hazafelé indult, de nemsokára a parasztok és földmivesek ujra visszatértek, hogy munkába álljanak.
Mihály és a felesége lesujtva értek haza, a szegény szomszéd és a felesége pedig beismerték egymásnak, hogy csak a jó Isten mentette meg őket ettől a csapástól, mert százszorosan fájt volna nekik, ha az ő földjük lett volna még akkor a föld, mikor a villám felgyujtotta.
- Lám, mondotta az ember, - igaza volt a vén zarándoknak, mindenkit utólér az Isten keze. Az Isten nem bottal ver.
- Kiváncsi vagyok, mit csinál most otthon, - mondotta az asszony, mert mindenki itt künn volt a mezőn és csak ő, a ki máskor mindenütt ott van, most nem jött ki.
- Öreg ember már az, - mondta a szegény ember, - nem tud már az ilyen későn éjszakában kijárni. Talán fel sem ébredt, mikor kiütött a tűz.
- Nem hiszem én, - mondta az asszony, - fenn volt az, hallottam künn a csürben fel-alá járkált és hangosan mormogott.
- Imádkozott valószinüleg.
- Dehát akkor fenn volt, mikor a tűz kiütött és akkora lármára csak felébredhetett volna, még akkor is, ha alszik.
- Hagyd el, mondta a férfi, szerencse, hogy nem miénk már a föld.
- Hiszen jó, jó, - mondta az asszony, - de nekem valami furcsa sejtelmem van, az az idegen nekem olyan csodálatos, olyan rejtelmes.
- Elég az hozzá, hogy jó ember és szent ember, meglátjuk majd, mit csinál otthon.
Ezzel azután a szegény emberek hazaértek, de hát nem akarták zavarni az öreget, nem mentek megnézni, hogy mit csinál és nem siettek elmondani néki, hogy mi történt.
De már későre járt az idő, mert erősen dél felé járt a reggel, és az öreg ember még mindig nem jött elő.
Erre már aztán türelmetlen lett a szegény ember is, a felesége is és kimentek a csürbe, hogy megnézzék mit csinál. Hát sehol sem lelték. Keresték, kutatták mindenütt, csak nem találták. Végre azután meglátták a görbült, hosszu vándorbotját és azon a tarisznyáját.
Odasiettek a tarisznyához, de mikor leakasztanák a botról, olyan nehéz volt, hogy az asszony maga nem birta, hát odament a férje is, hogy segitsen.
Ámde, mikor emelik, csengést hallanak. Csodálkozva tették le a földre és hogy kinyitják, egy csomó arany gurult ki belőle.
Nosza álmélkodtak a szegény ember meg a felesége. Bevitték a csürből a tarisznyát a házba és kiüritették, hát az alján találtak egy irást, melyen ez volt irva:
Istenfélő és jámbor emberek vagytok, lássátok ti és minden utódotok, lássa az egész világ, hogy Isten nem hagyja el azokat, a kik jók és hüek hozzá és azokat, a kik őt szeretik. Ez a tarisznya, ez a koldustarisznya legyen tiétek mindazzal, a mi benne van és tanuljátok meg és tanitsátok embertársaitokat is arra, hogy sokszor egy koldustarisznyában több kincs rejlik, mint egy szekérderékra való vagyonban, aranyban.
Ennek a csodának a hire hamar szétfutott és elterjedt a hire annak is, hogy az öreg ember nem lehetett más, mint Répacsősz.
A szegény ember boldog volt és megtizszereződött a vagyona rövid időn belül, de a gazdag ember nagyon le volt sujtva, nagyon ki volt forgatva minden vagyonából.
Érezte ő is, hogy Isten megverte kevélységeért és nem zugolódott, nem panaszkodott a csapás miatt, de még a feleségének is megtiltotta a sok jajgatást. Jámbor ember lett, dolgozott, munkálkodott ugy, hogy nemsokára megszedte szépen magát és évre rá, hogy a nagy földek ismét termettek, hozzájutott a vagyonához, a mit ügyesen, becsülettel használt fel, hogy mindenki megszerette, de még a fiát is ugy nevelte, hogy a legderekabb legény lett a faluban.
Igy nevelt embert a gonosz Mihályból Répacsősz igazságszeretete, de mikor látta, hogy Mihály magábaszállt, ő volt az első, a ki segitségére sietett, mert jóidővel, alkalmas esőkkel ő tette gazdaggá a termését.
Azon a környéken még ma is áldják Répacsősz emlékét.

Répacsősz és a szegény kis lány.
Répacsősz már nagyon régen nem volt a földön. Visszavonult hegyi-birodalmába és ott igazgatta a törpék hadát, a kik most már egészen másfajta emberkékké váltak, mint azelőtt voltak.
Igaz, hogy most is sokat csintalankodtak, hiszen semmi gondjuk se volt, lehettek vigak mindig, de azért most már leginkább csak egymás között üzték tréfáikat, most már nem bosszantották ok nélkül és kártékonyan az embereket.
Sok-sok vagyon gyült ám össze a hegy gyomrában. Most különösen. A törpék mindig szorgalmasak voltak és Répacsősz maga is dolgozott.
Ő egy maga többet dolgozott egy nap alatt, mint hét törpe hét hét alatt; mekkora kincs gyült hát össze, különösen, hogy most Répacsősz nem járt ki a hegyből és sehol sem hagyott valamit a sok vagyonból.
Otthon volt és nem törődött semmivel. Haragudott is az emberekre, mert rosszul esett neki, hogy oly sok rosszaság van itt a földön és hogy száz embert kellett mindig megbüntetnie, mig egy megjutalmazásra érdemes jó embert talált.
Ki-kijárt néha az erdőségbe és ez volt egyetlen szórakozása. Hallgatta a madarak sokhangu éneklését, a zugó-búgó erdősusogást, gyönyörködött a virágokban, a nehéz levelü gyönyörü fákban, de semmit sem törődött az emberekkel. Sokszor volt ugy, hogy nem ment soká az emberek közé, de oly soká mint most, még sohasem maradt tőlük távol.
Szinte elfeledték és már csak a mesékben élt Répacsősz. De élénken emlékeztek rá, hogy minő csodálatos események füződtek a nevéhez és nagyon jól érezte mindenki, hogy nem tünt el ő egészen, csak nem mutatkozik.
A mint egyszer Répacsősz igy az erdőben pihent, hát nem messze tőle látja, hogy egy szegény kis lány ül, karjára szegényes batyu van felfüzve és pityereg szörnyen keservesen.
Répacsősz felkönyökölt a magas fűben és érdeklődve nézte a kis lánykát, sőt szánakozva látta, mint patakzanak a könyei.
Gondolta magában, hogy igen nagy bánata lehet ennek a kis lánynak, ha ugy sir és már az is nagyon feltünt, hogy egyedül ült a rengeteg nagy erdő szélétől nem messze és ez bizony nem volt egészen tanácsos, mert bizony az erdőben voltak gonosz vadállatok.
Répacsősz hát hirtelen egy erdőkerülő alakját vette fel és csendesen a lányka felé közeledve megszólitotta.
- Mi az, kis lánykám, mért sirsz olyan keservesen?
A siró gyermek félénken állt fel és előbb illedelmesen köszönt a már öregedő külsejü erdőkerülőnek.
- Mi bajod gyermekem, - mondta Répacsősz jóságosan, - mondd el, háthogyha segithetek rajtad.
A siró kis lány nehezen állt a beszédre. Ránczigálta a ruhája csücskét és még mindig nagyon szepegett a sirástól ugy, hogy akarva sem tudott eléggé beszélni, mert a mint kinyitotta a száját, ujra elfogta a sirás.
Répacsősz nem vesztette el a türelmét, látta, hogy a gyerek nagyon bánatos, biztosan valami nagy bubánat nyomja a szivecskéjét, hát leült egy nagy kőre, magához huzta a kis lányt és apródonként kezdte el kérdezni.
- Hogy hivnak kis lányom?
- Juliskának hivnak, - mondta a kis lány.
- Hát a papádat, hogy hivják, - kérdezte tovább Répacsősz.
- Azt Iszák Jánosnak hijják, - mondta a kis lány.
- Mért hivják Iszáknak, hisz az nem az igazi neve.
- Azért hivják Iszáknak, - felelte a gyerek, - mert mindig iszik.
- Hát az anyád, azt hogy hivják?
Mikor az anyját hallotta emliteni, ujra elbődült a kis lány és most már látta Répacsősz, hogy itt a kis lány édesanyjával van valami baj.
- No ne sirj, - vigasztalta a kis lányt, - látom már, az anyáddal van baj otthon, de azért csak megmondhatod, hogy hogy hivják?
- Az anyámat is Julisnak hivják, - sirta a kis lány.
- Jól van. És mi baja az anyádnak? - kérdezte tovább Répacsősz.
- Nagyon beteg, olyan beteg, hogy meg fog halni - szólt a kis lány. - Az orvos mondta, hogy meghal az anyám, - zokogott a kis lány - és akkor én mit csináljak. Senki sem segit az én anyácskámnak.
- Hát az apád? - kérdezte Répacsősz.
- Az soha nincsen otthon, mindig korcsmában van és még pénzt sem ad anyácskának orvosságra.
Répacsősz megcsóválta a fejét. Végre azután megkérdezte.
- És mért jöttél tulajdonképpen erre a nagy hegyre. Messze lakol innen?
- Bizony messze lakom, - mondta Julis, - de anyácskám mondta, hogy jőjjek el ide az erdő szélére és könyörögjek itt az Istenkéhez, hogy küldje el segitségünkre a Répacsőszt...
Répacsősz, mikor meghallotta a gunynevét, haragosan kiáltott fel.
- Hogy mered őt Répacsősznek hivni?
A kis lány erre nagyon megijedt és nem mert tovább beszélni, de a szellem is belátta, hogy most az egyszer igazán oktalanul dühödött fel, hát szeliden mondta:
- Folytasd csak kis lánykám!
- Anyácska ideküldött, hogy tán majd ő megsegit minket és azt is mondta anyácska, hogy szépen kérjem őt, mert ő nagyon jó és kegyes azokhoz, a kik jók és becsületesek. Csakhogy nem ismerem őt...
- Ki az az ő, - vágott közbe Répacsősz. 
A kis lány alig mert felelni, de aztán dadogva mégis kimondta:
- Hát a Ré-pa-csősz...
Répacsősz most már jól mulatott a kis lány félelmén, de látta, hogy itt tréfára nincsen idő, igy szólt:
- Menj csak haza, kis lányom és mondd meg az édesanyádnak, hogy igaza volt, Répacsősz megsegiti mindazokat, a kik jók és hisznek benne, de azért nem kell Répacsőszt keresni menni az erdőbe, el fog jönni magától.
A kis lány erre hazament és képzeljétek a nagy csodát.
Édesanyja, a ki eddig nehéz beteg volt és tagjait alig tudta mozditani, ülve fogadta kis lányát. Hát még mikor felbontották a kis lányka batyucskáját, melybe elemózsiát rakott volt reggel, mikor az erdőbe indult. Csupa gyémánt, meg arany gurult ki belőle, csupa drága kincs meg sok-sok pénz, hogy el sem tudták képzelni, hogyan fért bele a kis batyuba.
Most már volt orvosságra, volt mindenre pénz. Persze az iszákos férj elől elrejtette a beteg asszony a vagyont és az csak járt a korcsmákba tovább is.
Igy mult az idő és néhány nap mulva annyira jól érezte magát az asszony, hogy felkelhetett. Persze tudták, hogy az erdőkerülő maga Répacsősz volt és hálásan köszönték neki a segitséget.
- Csak az én részeges uramat gyógyitaná meg végre, - fohászkodott az asszony. - Mert mit ér ez a nagy kincs, ha nem használhatom, ha nem mutathatom, hiszen első héten a nyakára hágna.
Hát, a mint igy fohászkodott, egyszerre csak jött haza az Iszák János holtrészegen.
Persze a felesége méltatlankodva fogadta és szidta a gonoszságát. Ezen a részeg ember annyira felbosszankodott, hogy meg akarta ütni az asszonyt. Már fel is emelte a kezét, mikor egyszerre csak nagyot kiáltott és hosszában eldült. Ugy maradt, mintha a szél ütötte volna.
Ágyba fektették és heteken keresztül kellett ápolni, mert az egész jobb oldala merev maradt. Az asszony nagyon sajnálta, de tudta, hogy csak muló baj ez, hogy Répacsősz kezdi gyógyitani a férjét.
És lám, csodák csodájára, a János maga kezdte beszélni, hogy ő nagyon jól tudja, az ital volt eddig az ő betegsége és hogy szánja-bánja már korhely életét, de ha felépül, tisztességes ember lesz belőle. Ekkor azután az asszony is elmondta Répacsősz szereplését és elmondta, micsoda nagy vagyonnal áldotta meg őket a szellem.
Módfelett megörült ennek a János és valóban mikor felépült, rá sem lehetett ismerni.
Nem volt többé izgága, nem járt korcsmába, hanem dolgozott, serénykedett. Házát kitatarozta, földjét rendbehozta és szaporitotta a vagyonát szépen.
Répacsősz megelégedetten látta, hogy nem volt hiábavaló fáradozása és most már örömmel figyelte, hogyan él békében, boldogságban a kis család.
A kis Juliska is megnőtt, nagy lány lett és még ma is boldogan emlegetik a dédunokák a csodatévő Répacsősz emlékét.

A két pupos és a Répacsősz.
Azután, hogy a gőgös Szarvast és szolgáját, meg a Nády kisasszonyt megtréfálta Répacsősz, ugyanabban a pusztában tovább vándorolt.
Igy menetközben egyszer meglepte az este az uton és nagyon kellett sietnie, hogy idején faluba érjen, a hol meghálhat.
A mint igy beérkezett egy faluba, mindjárt az elején egy nagy ház tünt fel, melynek emeleti ablakai ki voltak világitva. Kiváncsi volt rá, hogy ki lakik itt, tehát szellemerejénél fogva kinyujtotta magát, hogy feje az első emeleti ablakig ért és igy beláthatott kényelmesen.
Az asztalnál egészen összegörnyedve egy pupos ember ült és remegve, kapzsi módon számlálgatta az aranyait, melyek töméntelen mennyiségben hevertek előtte.
Ez az ember, látszott is rajta és Répacsősz rögtön kitalálta, valami uzsorás volt. De Répacsősz nem akarta előre elitélni ezt az embert, elhatározta tehát, hogy kipróbálja az emberségét.
Ismét felvéve az emberi formát, becsengetett a kapun. Egyszerre csak kinyilt az ablak és a pupos uzsorás kinyujtotta a fejét az ablakon.
- Mit akarsz ilyen későn? - kérdezte.
- Jó ember - felelte a zarándok - kinnrekedtem, adj szállást éjszakára.
- Szállást? Hm. Jó én adok, de megmondom előre, ingyen nem tehetem. Magam is szegény ember vagyok, de néked két forintért megteszem. Ha nincs ennyi pénzed, akkor eredj isten hirével.
- Nem a pénz a fontos, csak szállásom legyen - mondta Répacsősz, de már tudta, hányadán van. - Ime, itt adok neked három forintot, csak engedj be.
- De nálam előre szoktak fizetni. Tedd belé a három forintot a zacskóba - mondta a pupos és egy zacskót eresztett le az ablakból.
Répacsősz tényleg beletett három forintot, hanem az uzsorás, miután már fölhuzta a pénzt, röhögve igy szólt:
- Most pedig eridj az utadra, vén korhely, vagy azt hiszed tán, hogy beengedlek tisztes házamba. Hát mit gondolsz, mi van itt, hajléktalanok menhelye?
És ezzel becsapta az ablakot.
- No jó, - gondolta Répacsősz - ezért is megfizetsz még. - Ezzel tovább ment.
A szomszéd ház is ki volt még világitva. Bekoczogott hát ide és kisvártatva megint egy pupos ember jött eléje.
Répacsősz megmondta, hogy ő egy szegény zarándok és szállást kér.
A kicsi ember a legnagyobb nyájassággal tessékelte beljebb, megkinálta vacsorával, sőt a felesége kisietett az istállóba, megfejte a kecskét és tejjel kinálta meg az ősz vendéget.
Répacsősznek jól esett ez a barátságos fogadtatás és elhatározta, hogy megsegiti ezeket a jószivü embereket.
Azután beszédbe elegyedtek, kiki a maga sorsát beszélte el, végre Répacsősz megkérdezte a pupos kis embert, a ki egyébként jámbor susztermajszter volt, hogy mitől pupos a háta?
Hát a suszter elmondta, hogy ez attól van, mert nagyon sokat dolgozik és hogy egész nap meggörnyedve ült már évek óta, pupos lett a háta.
Mikor azután lefekvésre került a sor, a háziasszony megkinálta Répacsőszt a maguk ágyával, ő pedig - a majszter meg a majszterné - kimentek az istállóba, a szénapadlásra aludni.
Répacsősz ugyan nem akarta ezt elfogadni és nem akarta őket nyugalmukban háborgatni, de ugy kérték, hogy csak fogadja el ezt a kis szivességet, hogy végre is engedett a kérésüknek.
Másnap reggel azután szépen megköszönte a szivességüket, a jószivü emberek egész az utra kikisérték és mikor elbucsuztak, az öreg megölelte a jó asszonyt és a suszternak megveregette a vállát.
- Isten áldjon benneteket, jó emberek. Azt hiszem meg is fog áldani. Majd minden baj elsimul.
Ezzel elment.
A suszter meg a felesége pedig visszatértek a házba.
- Ejnye, anyjuk - mondta a majszter - én olyan könnyünek és olyan jól érzem magam, mint tán még soha!
A majsztramné összecsapta a kezét, mikor ránézett.
- Hát veled mi történt? Hova lett a pupod? - kérdezte.
- Az, tényleg - mondta a suszter, mialatt hátranyult a kezével. - Már értem, már értem, ez a zarándok valami csodatévő szent volt. Nem azt mondta, mialatt a vállamat megveregette, hogy minden baj elsimul. Tyű, az áldóját de jó kedvem van, az Isten áldja meg azt a jó embert.
Ezzel az egyenesre vált suszter örömében egy nagy bukfenczet vetett az ágyon keresztül, de mikor aztán az ágyba belehempergett, nagyon megütötte magát a szalmazsákon. Megtapogatja a zsákot, hogy hát mi olyan kemény benne, hát valami kemény tárgyat lel. Az egész szalmazsák kemény és sehol nincs szalma benne.
Hivta hamar a feleségét, felvágták a zsákot, hát telidesteli volt arannyal. Nosza, most kerekedett csak jó kedvük. Tánczolni, ugrálni, énekelni kezdettek, ugy, hogy a szomszédban az uzsorás is meghallotta őket és átjött nézni, hogy mi történt.
Hát elmondták neki. Nosza erre ette a méreg az uzsorást és kapta magát és futott a zarándok után.
Nemsokára el is érte.
- Jaj, kedves uram - mondotta - már egész éjszaka kerestelek. Miért mentél el házam elől, mielőtt kinyitottam néked az ajtót. Hisz azt mondtad, hogy nálam akarsz hálni.
Ugy beszélt, mintha ő lett volna a legjobb szivü ember a világon és mintha Répacsősz ültette volna fel őt.
- Nézd, tiszteletreméltó atyám, azt a három forintot is csak ugy tréfából kértem előleg gyanánt, jőjj, jőjj vissza velem és tiszteld meg házamat jelenléteddel.
- Most nincs időm rá - mondotta Répacsősz - de visszatértemben majd betérek hozzád, ha ugyan akkor szivesen látsz majd még.
- Hogyne, hogyne, hogyne látnálak szivesen! Hanem egy szivességre most is kérnélek. Hallottam, hogy nagy erőd van a csodákban. Nézd, ez a pup nekem terhes és elcsufit. Egész formátlan és egyoldalu vagyok tőle. Kiegyenlithetnéd.
- Mitől kaptad?
- Ó, uram, a sok dologtól. Egész az éjszakákba beledolgozom véres verejtékkel, hogy néha az ujjaim is felkopnak - hazudozott a pupos.
- Hát az kellemetlen. És bár nem én szöktem meg előled, de te csaptad be orrom előtt az ablakot és kergettél el, megteszem kérésedet és kiegyenlitem a hibádat, nem leszel egyoldalu!
Ezzel jól mellbeütötte az uzsorást, hogy annak rögtön még egy pupja támadt, elül a mellén.
Most már nem volt egyoldalu, mert elül és hátul is pupos volt, két hatalmas pupja lett.
A zarándok azonban eltünt. De most már tudta, hogy kit kergetett el az ablaka alól.
Sirva, jajgatva rohant haza és majd elájult, mikor a tükörbe nézett, elől-hátul akkora pup éktelenkedett, mint egy megérett tök. És most, hogy legalább a pénzében akart megvigasztalódni, a mint a pénzeszsákba nyult, az aranyak üvegcserepekké változtak, ugy, hogy összevágták a kezét. Most tényleg vért izzadott és felkoptak az ujjai.
De a jámbor suszter meg a suszter nagy vagyonukkal még ma is boldogan élnek, ha meg nem haltak.

A Répacsősz a bírák előtt.
Nagyon-nagyon sok idő elmult azóta, hogy a hegyiszellem az emberekhez betért volna. E hosszu-hosszu idő alatt ott élt törpéi birodalmában és velük töltötte minden idejét.
Nem is volt valami nagy kedve kimenni közéjük. Ráunt már arra, hogy uton-utfélen gonoszságokkal találkozzék!
Az emberek, hogy már régen nem hallottak róla, lassan kezdették elfelejteni, vagy nem is hitték el, hogy valóban létezett.
Sokan azt mondották, hogy gyerekmese mindaz, a mit róla regélnek, és hogy a csodás történetek, melyeket hallottak róla, sohasem történtek meg. Már csak arra volt jó a neve, hogy gyerekekre ráijesszenek, ha rakonczátlankodtak, hogy elviszi őket a Répacsősz!
 Egyszer azután a kis manóival épp egy hegyhasadást tömtek be, a hol az esőviz rácsurgott az ő felhalmozott aranykészletükre. Ezért kellett betömni a hegyhasadást, mert különben tönkrement volna az aranyuk.
Hát a mint igy munkálkodnak, egyszerre csak jön egy kis törpe és mondja Répacsősznek.
- Én uram, eridj csak ki a hegyre, nézd, ott egy haszontalan ficzkó összefogdossa a legszebb énekes-madarainkat.
- No, befütyülök annak a haszontalannak, - kiáltotta Répacsősz és sietett ki a hegyre, hol tényleg kifeszitett madárhálókkal ült egy ember.
Egyszerre nagy szelet bocsájtott rája Répacsősz, ugy hogy néhány madarától megfosztotta ez a madárfogót, mert elszakadtak a hálók.
- Az ördög vigye ezt a szelet - kiáltotta a madárfogó - fujhatna másfelé is, az ostoba!
Répacsősz ezt természetesen sértésnek vette és még erősebb szelet futt oda, hogy a hálók mind szétszakadtak és a madarak mind elrepültek!
- Aj, a gazember - orditotta most már a madárfogó - ez valószinüleg az a pokolfajzatja, az a Répacsősz, az fuj ilyen kegyetlenül, hogy az Isten akárhová tegye.
Épp ekkor jöttek a gyerekei, egy kis lányka meg egy kisfiu, hogy ebédet hozzanak az apjuknak, és a már fogott prédát hazavigyék.
Mikor látták, hogy az apjuk valósággal dühöng, elkezdték vigasztalni, de az még rájuk támadt.
- Csak nem akarjátok azt a bitang Répacsőszt mentegetni, mert ő tette ezt? És még mit beszéltek ti itt? Hiszen minden bajomnak ti vagytok az okai. Miattatok törődöm és dolgozom annyit. Azt sem bánnám, ha valami szellem megkapna benneteket, akár maga Répacsősz és elvinne oda le a tó fenekére magával.
Ebben a pillanatban feltünt Répacsősz igaz alakjában, mint a pelyheket ugy kapta fel a két kis gyermeket a karjára, azután szépen elindult a közeli tó felé. Mire az apjuk magához tért az ijedtségéből, már messze járt a tó közepén Répacsősz és ott a madárfogó előtt lesülyedt a két gyermekkel a habokba.
Nosza, jajgatott és sirt a madárfogó. Hazarohant a falujába, hivta segitségül az embereket, de minden hiábavaló volt.
Hanem egyszerre az emberek furcsákat kezdtek sugdosni, majd mind hangosabban mondogatták, végre a rendőrség fülébe jutott a hir és a madárfogót letartóztatták.
Volt pedig e mende-monda az, hogy bizony nem Répacsősz vitte el a gyerekeket, a hogy azt a madárfogó előadta, mert Répacsősz nem is létezik, csak a mesékben, hanem maga a madárfogó ölte őket a vizbe, mert nem tudott megélni és teher volt neki a két apróság.
Váltig sirt és esküdözött a madárfogó, hogy ártatlan, hogy mennyire szerette a gyerekeit, lecsukták bizony és törvény elé állitották.
És akadtak olyan emberek is, a kik azt vallották, hogy ők látták, mikor a madárfogó megszidta gyerekeit a hegyen és verte őket, sőt akadt olyan is, a ki azt vallotta, hogy látta, mikor a madárfogó beleölte a kicsinyeket a vizbe.
Szegény emberünknek bizony rosszul állt a dolga és mindenki meg volt győződve róla, hogy fel fogják akasztani.
Egyszerre csak nagy fényesség támadt a teremben és egy nagy, magas ősz ember lépett be a birák elé, két kezénél fogva vezetve a két kis gyereket.
- Ime, tisztelt birák, itt van a madárfogó két gyermeke és én, Répacsősz, bizonyitom, hogy a madárfogó ártatlan s a ki másként vallott, az hamisan vallott.
Ezzel Répacsősz eltünt a birák elől, a kik miután magukhoz tértek ámulatukból, felmentették a boldog madárfogót és megbüntették a hamis tanukat.
A két kis gyermek azután elmondotta, hogy a szellem őket a tó alatt egy nagy üvegpalotába vitte, hol hableányokkal mulatozhattak és miután a gyerekek beszédéből megtudta, hogy a madárfogó alapjában jó és békés természetü, csak kissé hirtelen természetü, megajándékozta nagy vagyonnal a gyermekeket, hogy azok ezzel szüleik nyomoruságán segitsenek.
Erről az eseményről még nagyon soká beszéltek az emberek, mert eddig csak néha jelent meg és akkor is csak egy-egy embernek Répacsősz, de most odaállt a biróság elé, hogy tanuságot tegyen egy ártatlan emberért.
Vége.