A KINAI SÁRKÁNYFIAK KÖZÖTT

KALANDOS ELBESZÉLÉS

IRTA
MAY KÁROLY

FORDITOTTA
ZIGÁNY ÁRPÁD

BUDAPEST
TOLNAI NYOMDAI MŰINTÉZET 
ÉS KIADÓ-VÁLLALAT R.-T. KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2013
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5406-70-6 (online)
MEK-12284

TARTALOM
A KINAI SÁRKÁNYFIAK KÖZÖTT.
1. A tájfun torkában.
2. Vadászkalandok a Peel-szigeten.
3. Hajótörött a sziklaketrecben.
4. Kirándulás Cantonba.
5. A sárkányfiak orvtámadása.
6. A dsiahur.
7. Az üldözés.
8. Még egyszer a sárkányfiak tanyáján.
9. A cantoni „Viziváros”-ban.
10. Kaland a kinai orfeumban.
11. Viszontlátjuk Kong-nit.
12. A Sárkánytorok.
A LEÁNYRABLÓK.
1. Embervadászat.
2. Elefántvadászat.
3. Kalózvadászat.
4. Kvimbó.
5. Ta-ki.
6. Leszámolás a Tigrishidnál.

A KINAI SÁRKÁNYFIAK KÖZÖTT.
1. A tájfun torkában.
Aki már átszelte a Csöndes-óceánt, mely Ázsia és Amerika közt hömpölygeti árjait, - aki heteken át sóvárgott napról napra egy zöld foltocska után, ahol megpihenhet az örökös kékségtől káprázó szem: az tudja csak megérteni igazán, hogy mily örömöt éreztem, mikor Turnerstick kapitány, a „The Wind” vitorlás parancsnoka, azzal a hirrel keltett föl egy szép reggelen, hogy rövid vargabetüt csinálunk és kikötünk a Bonin-szigeteken.
Ez a gyönyörü szigetcsoport Kalifornia és Kina közt fekszik; meredek sziklafalai merészen beugranak a tengerbe, magaslatait pedig pompás pálmaerdők boritják. A XIX. század elejéig a szigetcsoport teljesen lakatlan volt. Ekkor a „Williams” nevü cetvadászhajót egy rémes orkán a sziklafalakhoz paskolta és a hajótörött legénység nagy életveszedelemmel tudott csak partra vergődni. Nemsokára egy másik cetvadászhajó vetődött arra és ez fölszedte a hajótörötteket, de kettő a szigeten maradt, annyira megtetszett nekik a robinsonélet.
A két remete „Port-Lloyd”-nak keresztelte el azt a helyet, ahol tanyát ütött. Kényelmes, tágas kunyhót épitettek az összetört hajó roncsaiból, s a vitorlásról megmentett disznókat fölnevelve, csakhamar annyi disznajuk lett, hogy már nem birták együtt tartani a csordát, amely elszéledt és elvadult a termékeny szigeten. Ez ugyan jó volt egy részről azért, mert a két modern Robinzon bőségesen el volt látva finom pecsenyével, de másrészt viszont azzal a kárral járt, hogy a falánk sertések kiméletlenül fölturták az óriási teknősbékák tojás-telepeit, ugy hogy ezeknek a ritka és értékes hüllőknek a száma nagyon megfogyatkozott.
Pár évvel később, egész pontosan 1828 május elsején, a világjáró orosz Lütke kötött ki a Bonin-szigeteken s meglátván a fák közt fölfelé kanyargó füstoszlopot, azt hitte, hogy szerencsétlenül járt hajótöröttek tengődnek a szigeten. Azonnal vizrebocsátott hát egy nagy csónakot és kievezett a partra, hogy fölvegye a hajótörötteket. De ugyancsak elcsodálkozott, mikor a parton udvariasan fogadta a két „hajótörött” és elvezetvén őt a kényelmes faházba, dusan megvendégelte minden földi jóval, - még finom pálmaborral is, melynek illata, ize és zamatja a legjobb édesborokéval vetekedett.
A német Wittrin és a norvég Petersen - igy hivták a „Williams” hajó két vállalkozó Robinzonját - nagyon megörült az orosz hajónak. Bármily szép volt ugyanis a remeteélet a szigeten, lassanként mégis beleuntak már a semmittevésbe és nagyon vágytak vissza az emberi társaságba. Szivesen ott hagyták tehát a gazdag és termékeny földiparadicsomot, amely azonban nem sokáig maradt lakatlanul. Két vállalkozószellemü és kalandos hajlandóságu hajós - az angol Millichamp és a dalmát Mozaro - öt férfivel és tiz nővel gyarmatot alapitott, mely a hajóikról megugrott matrózokkal csakhamar tovább gyarapodott.
Az uj gyarmat azonban már „kereskedelmi” alapon állt, mert a szigetlakók oly nagy mennyiségben termeltek édes burgonyát, kukoricát, tököt, Fáró-gyökeret, banánt és ananászt, meg sok más gyümölcsöt, hogy ezzel és friss hussal meg kitünő dohánnyal jóáron és bőségesen elláthatták a szigeten kikötő vitorlásokat. Később már alkotmánya is lett az egyelőre független gyarmatnak: - a kormány és közigazgatás egy főnök meg két tanácsos kezében volt, akiket két esztendőre választottak titkos szavazással.
Erre a szigetcsoportra akartunk vitorlázni és feléje is tartottunk egészen délig, amikor a kapitány hirtelen irányt változtatott és a hajó északkelet felé kanyarodott.
- Hát el akarja kerülni a Bonin-szigeteket? - kérdeztem a kapitányt meglepetve.
- Elkerülni? - rázta fejét a kapitány. - Eszem ágába sincs! De ugy gondoltam, hogy egyelőre jó lesz mennél messzebbre menni a szárazföldtől... Nem érez semmit a levegőben?
Szimatolni kezdtem köröskörül, de bizony semmi egyebet nem éreztem, mint a megszokott sós levegőt s ezt meg is mondtam a kapitánynak, aki erre fejcsóválva kérdezte:
- Hát a szemhatáron?... Ott se vesz észre semmi különöset?
Körülnéztem, de a szemhatáron se láttam rendellenes dolgot, hacsak azt nem, hogy északkeleten szinte pókhálószerüen ködös volt a szemhatár és ebben a szövevényben kicsiny, de eléggé élesen határolt kerek és világosabb lyukacskát láttam.
- Talán csak nem azt az ártatlan kis karikát gondolja? - kérdeztem, arra mutatva.
- Ártatlan? - mordult rám a tapasztalt tengeri medve. - Igy csak az beszélhet, akiben egy csöpp hajósvér sincsen. Mert akkor tudná, hogy ez a tájfun előjele.
- Tájfun? - ismételtem megdöbbenve, de félig örülve is, hogy megismerhetem ezt a borzasztó vihart.
- Ugy van, tájfun! - bólintott a kapitány: - és tiz perc mulva már a nyakunkon is lesz. Még pedig a legveszedelmesebb fajtája, mert az az átkozott háló öt perc alatt befogja az egész eget és szurokfekete felhőtömeggé alakul. Csak az a kerek nyilás maradt meg: az a vihar lyuka, melyen át a tájfun bömbölve rohan délkeletnek. Ön pedig szedje össze magát és menjen le a kajütjébe. Mert ha idefönt marad, már az első vagy a második hullám lesodorja a födélzetről.
- Már én pedig idefönt maradok, akármi történik is! - jelentettem ki határozottan. - Inkább az árbóchoz kötöztetem magamat, de a tájfunt látni akarom.
- Az már más, - egyezett bele a kapitány. - Hanem akkor én magam kötözöm önt az árbóchoz.
Jó erős kötelet vett elő és alaposan hozzákötött a főárbóchoz, mialatt a födélzeten lázas munka folyt. Behuztak minden vitorlát, csak a legfelső vészvitorlák maradtak félig kifeszitve, hogy a hajónak mégis legyen némi mozgása, mert e nélkül nem lehet kormányozni. Minden ingó dolgot erősen megkötöttek vagy lehordták a hajófenékbe s még a kormánykerék küllőire is kötelet kötöttek, hogy azzal huzhassák a lapátot, ha az emberi kar ereje már nem tudna megbirkózni a hullámverés rohamával. Végül gondosan elzártak és betömtek minden nyilást, mely a hajó belsejébe vezetett.
És amikor megfeszitett fáradsággal mindezt elvégezték, - éppen tiz perc mulva megjött a tájfun, ahogy a kapitány mondta. Koromfekete viharfelhők gomolyogtak az égen és a sötét kupola alatt a viz is oly feketének látszott, mint a tinta. A „vihar lyuka” megnagyobbodott; most már kerek ablakhoz hasonlitott, melyen finom, vörös-sárga füst áradt felénk. Majd gyönge szellő borzolta föl a hullámokat s a messze távolból olyan hang hallatszott, mint mikor nagyon erősen belefujnak a mélyhangu vadászkürtbe.
- Vigyázzatok, fiuk, már jön! - orditott a kapitány a hajóhidról. - Kötelet a kézbe és Isten legyen velünk! Vigyá-á-ázz!...
A kürtszó már bömbölve harsogott és elnyelte a kapitány üvöltését. Ugyanekkor megérkezett az első, hatalmas, fekete hullám, mely csaknem függőlegesen rohant felénk, mint egy gigászi bazaltszikla, - s amikor elérte hajónkat, olyan pokoli robajjal zudult ránk, hogy a közvetlen mellettünk elsütött ágyu dörgését se hallottuk volna tőle.
A toronymagasságu hullám teljesen eltemette hajónkat, mely a roppant suly alatt remegve kezdett sülyedni s pár pillanatig szinte attól féltem, hogy föl se bukkanik már a viz szinére. De aztán mégis fölemelte mélybe taszitott törzsét és nyikorogva, hintázva kapaszkodott föl egy tajtékos hullám tarajára. Most volt csak borzalmas a szemhatár! Az óriási hullámok minden oldalról felénk rohantak s az egyik jóformán még át se csapott a hajón, mikor már ránk zuhant a másik, ugy hogy jóformán lélegzetet venni se igen volt időm.
A hullámok tombolva jártak keresztül-kasul a hajón, melyet szétmorzsolással fenyegette és a főárbóc, amelyhez hozzá voltam kötözve, ugy hajladozott, mint a vékony füzfavessző. A vihar lyuka bezárult és ekkor teljes éjszakában voltunk, melynek sötétségén át csak a hullámok tajtékos taraja világitott. Igy dühöngött az orkán két, három, négy óra hosszáig s minden percben vártam, hogy a rohanó hullámok lesodornak a tengerbe a dióhéjként táncoló hajóról. A hajó korlátját már több helyen széttörte és elvitte a viz, - és ekkor hirtelen, mintha varázsütésre vége szakadt volna a viharnak: olyan mélységes, halotti csönd támadt, hogy meghallottam a tulajdon szivem dobogását.
- Vigyázat, fiuk! - harsogta a hajóhidról a kapitány - most jön a java!
Még el se hangzott a szava, mikor vakitó fénnyel csapott le a villám s utána olyan égzengés következett, mintha összeroppant volna a földnek mind a négy sarka. Aztán elrohant mellettünk a viztölcsér, melynek örvénye minket is elkapott és megforgatott, ugy hogy szegény hajónk recsegve ropogott minden eresztékében, akárcsak a dió, mikor a diótörő kés szára megroppantja. De ez is csak pár szempillantásig tartott, mire ismét mélységes csönd támadt, csak a hullámverés halk locsogása hallatszott, amint a tenger szeliden paskolta a hajó oldalát.
- A latin-vitorlát eltépte a szél! - kiáltotta a kapitány. - Vágjátok gyorsan a köteleket! Rajta, fiuk: siessetek, az Isten szerelmére!
Minden kéz baltát ragadott és a lázas baltacsapások egymásután vagdosták el a köteleket, mig a hatalmas vitorla, mint valami ősvilági csodamadár, ide-oda röpdösött a hajó elején.
- Gyorsabban, fiuk, vagy elveszünk! - sürgette legényeit a kapitány.
A baltacsapások lázas gyorsasággal követték egymást, mig végre el volt vágva az utolsó kötél is és a vitorla zugva, süvöltve repült el és pár perc mulva már oly messzire volt tőlünk, hogy apró sirálynak látszott. Aztán mégegyszer átcsapott rajtunk a viz és a hajó orra lassan, fáradtan fölemelkedett... Meg voltunk mentve!
- Halló, kormányos: hogy állunk hátul? - kiabált a kapitány.
- All right! - hangzott a biztató felelet.
- Mindenki a helyére! - parancsolta a kapitány - a tájfunnak vége...
Ezzel odajött hozzám és szétvetve két hatalmas lábát, mosolyogva állt meg előttem.
- Nos, Charley, - kérdezte - ugy-e, jó porció sósvizet nyelt le? Föloldhatom?
- Már alig várom! - feleltem őszintén. - De hát vége van már a viharnak?
- Hál’ Istennek, - bólintott a kapitány, mialatt lebogozta rólam a köteleket. - A tájfun hirtelen jön, de épp oly gyorsan el is megy. De rajtunk ugyancsak nagyot rugott! Elvitte a latin-vitorlánkat, a főárbóc pányvafáját és két keresztrudat. De ha lent, a hajófenékben, minden rendben van, akkor föl se vesszük a csekélységet.
Kinyujtózkodtam, mert tagjaim elgémberedtek a hideg fürdőtől és a kötelektől. A tenger még erősen hullámzott ugyan, de ez már nem volt kellemetlen, mivel a viz nem igen csapott föl a födélzetre. Nagy nehezen átvergődtem az akadályokon és fölkapaszkodtam a hajóhidra, ahová csakhamar utánam jött a kapitány is és kedvetlenül mondta:
- Baj van, Charley! Veszedelmes léket kaptunk valahol a hajóüregben.
Lesietett a födélzetre, hogy a legénység felét a szivattyukhoz rendelje, a hajóácsot pedig leküldte a hajófenékbe, hogy keresse meg a léket. A szivattyuk már néhány perc mulva erősen dolgoztak és nemsokára a hajóács is megtalálta a léket, melyet másfél órai erős munka után ugy ahogy sikerült betömnie. Igy hát egyelőre biztonságban voltunk, s mialatt a legénység másik fele a megtépett vitorlákat és árbócokat hozta rendbe, a kapitány kiadta a parancsot a kormányosnak, hogy észak felé tartson.
- Mert már egyenesen Port Lloydba megyünk a lék miatt - mondta nekem.
- Persze, ez a vihar jó messzire elvert bennünket a szigettől? - kérdeztem.
- Dehogy vert! - dörzsölte a kezeit elégedetten a kapitány. - Tudja, Charley, ez a tájfun nem afféle becsületes vihar, mely egyenes irányban fuj. Csak körben táncoltatott bennünket a bitang, ugy hogy még rossz vitorláinkkal is Port Lloydban lehetünk napszállat előtt. De magát őszintén sajnálom, Charley, mert bizonyára unatkozni fog: hiszen Port Lloydban nincsenek se szinházak, se könyvtárak, se ujságok, nekünk pedig mégis ott kell maradnunk legalább egy hétig.
- Hát majd vadászok a szigeten - feleltem vállat vonva. - Vadkecskék, elvadult disznók, óriási teknősbékák és vizi madarak roppant mennyiségben vannak ott.
- Brávó! - kiáltott föl a kapitány elégedetten. - Hát pingvinek és borjufókák vannak-e?
- Azok nincsenek - nevettem. - De miért szeretne ön éppen ezekre vadászni?
- Mert ezeket a vadakat furkósbottal lehet agyonverni - felelte a kapitány bölcsen - és én már csak jobban bizom az ökleimben meg a furkósbotban, mint a puskagolyóban.
A kapitány hatalmas szál-ember volt, aki se a maga, se a más árnyékától nem ijedt meg és tapasztalásból tudtam, hogy igazat mond. Mert az ökölcsapásai mindig hajszálnyi pontossággal odasujtottak, ahová célzott, mig viszont: rosszabb lövőt sohase láttam nála világéletemben.
A nap még alá se hanyatlott a szemhatáron, mikor már megpillantottuk Peel-Islandot, a Bonin-csoport legdélibb szigetét és félóra mulva már horgonyt is vetettünk Port Lloydban. Hátsó árbócunkra fölhuztuk az Egyesült-Államok csillagos lobogóját s aztán a kapitány csónakba ült és kivitette magát a partra. Természetesen én is vele mentem és pompásan megvacsoráztunk a szárazföldön.

2. Vadászkalandok a Peel-szigeten.
Vacsora közben Turnerstick kapitány élénken érdeklődött, hogy: „miképpen is állunk a vadászattal?” - amire azt a biztató választ kapta, hogy a szigeten bőven van mindenféle vad: disznó, kecske, teknősbéka, vizi madarak és... repülő medve.
A kapitány kedvetlenül csóválta a fejét, mert ő mindenáron furkósbottal szeretett volna vadászni, de a „repülő medve” mégis fölébresztette a kiváncsiságát.
- Ejha! - mondta érdeklődve. - Eddig még sohase hallottam, hogy a levegőben is röpködnek a medvék! Charley, maga mindent tud: mondja meg hát, miféle csodamedvék ezek?
- Voltaképpen „bőregerek”, - feleltem nevetve - mindössze nyolc-kilenc hüvelyk hosszu kis állatok, kiterjesztett repülő-hártyáikkal mintegy három láb szélesek. Azért hivják „medvé”-nek, mert alakra a medvékhez hasonlitanak, repülni pedig ugy „repülnek”, hogy a magasabb ágakról kiterjesztett bőrszárnyakkal siklanak alá az alacsonyabb ágakra.
- Szóval „hamis” medvék - bólintott Turnerstick kapitány. - Hát ezekre nem vadászunk.
- Marad e szerint a disznó, a kecske meg a teknősbéka - biztattam a kapitányt.
- A disznó házi állat, - rázta fejét a kapitány - azt a hentes öli meg, uri ember tehát nem törődik vele. Kecskét lőni pedig nem hőstett: ugyebár, Charley?
- Hm, ahogy vesszük - feleltem vállat vonva. - A vadkecskék nagyon óvatosak, akár csak a zergék és nehéz is megközeliteni őket a zordon, meredek hegyek közt.
- A hegymászás nem kenyerem - tiltakozott Turnerstick kapitány. - Ha fölkapaszkodom öt méternyire, mindjárt tizet csuszom visszafelé. Marad tehát a teknősbéka, amit furkósbottal is agyon lehet verni. És, ha még ma lehetne egyet fogni: az igazán pompás testmozgás lenne.
Az egyik gyarmatos rögtön ajánlkozott, hogy olyan helyre vezet bennünket, ahol bizonyosan találunk teknősbékát. Mivel a holdvilág fényesen sütött, el is fogadtuk az ajánlatot és csakhamar elindultunk vele a pompás pálmaerdőn keresztül egy magányos, kis öböl felé, ahol a széles, fehéren csillogó homokszalag lejtősen ereszkedett a tengerig.
A gyarmatos igazat mondott, mert alig jutottunk ki a fák közül, mindjárt észrevettünk két hatalmas állatot, melyek cammogva iparkodtak felénk a tengerből. Gyorsan körülfogtuk őket, elvágtuk utjukat a tenger felé s mivel mindegyikünknél hatalmas furkósbot volt, hamarosan fölforditottuk és a hátára fektettük mind a kettőt, ugy hogy teljesen a hatalmunkban voltak. Ez ugyan nem volt könnyü dolog, mert a nagyobbik legalább háromszáz fontot nyomott s a kisebbik se volt sokkal könnyebb, - de Turnerstick kapitány kitett magáért s ugy nekifeküdt a „vadászat”-nak, hogy csakugy csurgott homlokáról a verejték.
- Mi lesz most? - kérdezte Turnerstick kapitány lihegve és a homlokát törölgetve.
- Legjobb lesz, ha reggelig itt hagyjuk őket - mondta a szigetlakó. - Elmenekülni ugy se birnak és holnap fölszállithatjuk a zsákmányt a hajóra.
- Szó sincs róla, hogy reggelig itt kinlódjanak! - méltatlankodott a kapitány.
- Hát hiszen azon segithetünk - mondta a gyarmatos és előszedvén hatalmas kését, két vágással leszelte a teknősbékák fejét. - Most már nem kinlódnak.
- Akkor vigyük haza őket! - rendelkezett a kapitány. - Én vállalom a kisebbiket.
Megfogta és föl is emelte, de csak tiz lépésnyire vitte s akkor megint letette a homokra.
- Még a vasmacskánál is nehezebb! - mondta bosszus álmélkodással.
A szigetlakó ezalatt levágott néhány fügefaágat, összekötözte őket erős kuszóindákkal, - szóval jókora saráglyát csinált, melyre ráfektettük a két állatot, - aztán befogtuk magunkat az ujmódi szállitó-alkalmatosságba és elvonszoltuk a prédát csónakunkig.
- Pompás teknősbékaleves lesz belőlük! - csettintett nyelvével a kapitány.
A matrózok megragadták az egyiket és lassan beemelték a csónakba, de most már ugy fektették le, hogy a háta fölfelé volt és a holdvilág egyenesen ráesett.
- Nini! - kiáltott föl a kapitány - ennek a teknősbékának már hátán van a levesestányér!
Odahajoltam és rávilágitottam a villamos zseblámpásommal. A kapitánynak igaza volt: a teknősbéka kemény héján valóban volt valami. Gömbölyü érclemez, mely a páncél növése folytán a széleivel lassanként fölfelé görbült, ugy hogy kis csészealjának látszott. Abból a bronzból készült, melyet a viz sohase támad meg s amelynek gyártásához csak a kinaiak és japánok értenek. Volt rajta valami fölirás is, japán betükkel, amit nagy nehezen kisillabizáltam:
„Szen-tó... Csi-fu-ri-szi-ma.”
- Mit jelent ezt, Charley? - kérdezte Turnerstick kapitány, kiváncsian bámészkodva.
- Csifuriszima egy japán sziget, - feleltem - Szen-tó pedig egy japán mikádónak a neve, aki, ha nem csalódom 1780-tól 1815-ig uralkodott.
- És mi köze ennek a fickónak az én teknősbéka-levesemhez? - tudakolta a kapitány.
- Igazán semmi, - feleltem nevetve. - Ezt a bronzlemezt bizonyára valami japán természetbuvár erősitette a mi teknősbékánk hátára, amelyet ezelőtt hetven és néhány esztendővel fogtak el Csifuriszima szigetén és...
- Elég, Charley! - szakitott félbe a kapitány bosszusan. - Az a japán fickó nem fogja elrontani az étvágyamat azzal, hogy hetven esztendős teknősbékából főzetek levest.
Ebben megint a kapitánynak volt igaza, mert másnap délben pompás levest kaptunk, a teknősbéka husából pedig oly izletes vagdalékot készitett a hajószakács, hogy Turnerstick kapitány alig győzött eleget enni belőle. Első vadászatának ez a fényes eredménye ugy föllelkesitette, hogy amikor szivarozva iszogattuk a feketekávét, egyszerre csak azt kérdezte:
- Mit gondol, Charley: jó pecsenye lenne ezeknek a vadkecskéknek a husából?
- De még milyen! - feleltem nevetve. - Sokkal különb, mint a mai ebéd.
- Akkor fogja a puskáit és gyerünk - mondta a kapitány. - Hozunk egyet.
- Helyes, - bólintottam elégedetten, - Hanem inditványozom, hogy ne ezen a szigeten vadásszunk. Evezzünk át a Stapleton-szigetre; ugy hallottam, hogy ott sokkal több a vad.
- Well, hát akkor odamegyünk - egyezett bele a kapitány. - De nem viszünk magunkkal senkit, mert ezek a fickók csak elriasztanák a vadat. Gyerünk a ladikba.
Mivel tudtam, hogy Stapleton-sziget nagyon sziklás és meredek, előkerestem régi lasszómat és gyorsan vaskampót verettem a hajókováccsal egy hosszu bambuszrudra, mialatt Turnerstick kapitány szájtátva bámulta a furcsa előkészületeket.
- Mi az? - kérdezte végre. - Maga talán kampósbottal és szijmadzaggal akar kecskéket lőni?
- Nem én, - feleltem büszkén - hanem alpesi vadász vagyok!
- Ugyan ne nevettesse ki magát - gunyolódott a kapitány - és dobja a tengerbe ezt a holmit!
Persze, rá se hederitettem, hanem szépen behordtam mindent a csónakba a puskákkal együtt. Aztán megfogtuk az evezőket és jó másfél órai munka után beértünk egy kis öbölbe, mely mélyen benyult a meredek sziklafalak közé. Turnerstick kapitány széles ábrázata csupa mosolygás és verőfény volt, mikor fölfelé mutatva megszólalt:
- Nézzen csak oda, Charley! Minden lövésre legalább kettő. Ez lesz ám csak a mulatság!
A hegyek csucsain valóban sok volt a vadkecske és nagyon bő zsákmány igérkezett. Kiszálltunk és kihuztuk a ladikot a partra, hogy a tengerdagály el ne érhesse. Aztán előre - mindig fölfelé a meredek magaslatokon, melyeken a testes kapitány gyakran négykézláb mászott, mert nem volt szokva az ilyen utakhoz. Végre köhécselve állt meg és zihálva kiáltott rám:
- Hová a pokolba siet, Charley? Talán bizony a holdba készül? Minek mászatja velem ezt a fene-sziklát, mikor odaát a völgyben csak ugy hemzsegnek a kecskék! Menjünk oda és biztositom, hogy négy lövésre legalább huszat elejtünk!
- Hiszen én is éppen a völgybe készülök! - feleltem mosolyogva.
A kapitány tátott szájjal és leirhatatlan álmélkodással bámult rám.
- Maga... is... oda... készül? - ismételte bambán. - Akkor hát valamelyikünk bolond! Ha a völgybe akar jutni, nem kell átmászni ezen a sziklán, mert a völgybe egyenes ut vezet a hegy aljában. Ne tréfáljon hát, hanem forduljon vissza és...
- Mondja csak, kapitány, - vágtam közbe nevetve - mit akar maga a völgyben?
- Hogy mit akarok? - kérdezte megütödve. - Hát kecskét akarok lőni!
- Well, hát próbálja meg! Tiz dollárt fizetek minden kecskéért, amit a völgyben lőni fog.
- Csak nem akarja azt mondani, hogy nem tudok lőni? - kérdezte a kapitány sértődötten.
- Szó sincs róla! - feleltem nevetve. - Csak azt mondom, hogy a kecskék megszimatolják önt!
Dohogva forditott hátat és lihegve, szuszogva ballagott lefelé, amerre jöttünk. Nem tartóztattam, mert nekem csak hasznomra volt, hogy elment. Bizonyos voltam ugyanis, hogy mihelyt a völgytorok elejére ér, a szél odaviszi a szagát a kecskékhez és ezek nyomban a sziklagerinc felé - tehát egyenesen az én puskáimba - fognak menekülni. És valóban igy is történt.
Alig ereszkedtem le a völgybe, meghuzódván egy kiugró sziklatömb mögött, máris gyors vágtatásban rohantak felém a kecskék.
Két... három... öt... lövés: - aztán eltünt az egész kecskenyáj, ellenben hat gyönyörü példány ott maradt a füben. Szép lassan sétálva tartottam az elejtett állatok felé, de hirtelen figyelve álltam meg. Nagy csörtetéssel, fujva, szuszogva közeledett valami nagy vad a cserjésen keresztül. Nem tudván, hogy mi az, lövésre kaptam a puskámat, - de mindjárt aztán kacagva le is bocsátottam. Mert a nagy vad - Turnerstick kapitány volt, aki egészen ugy zihált, zakatolt és pusmogott, mint a robogó lokomotiv és álmélkodva nézte a féltucat elejtett kecskét.
- Ej, a manóba! - kiáltott föl bosszusan. - Ugyan ki lőtte ezeket a kecskéket?
- Én, ha nincs kifogása ellene! - feleltem nevetve és kiléptem a fák árnyékából.
- Maga, Charley?! - hökkent meg a kapitány, mintha kisértetet látott volna. - Hát hogy kerül maga ide? És legkivált: hogy merte lelőni az „én” kecskéimet?
- Először is: onnan jöttem le, arról a sziklafalról - feleltem mosolyogva és fölmutattam a hátam mögé. - Másodszor pedig: a kecske azé, aki meglövi. Én hatot lőttem, önnek pedig tiz dollárt igértem minden kecskéért, amit lőni fog... Nos, hány dollárt kell fizetnem?
- A bitangok kereket oldottak, mielőtt még puskavégre kaphattam volna őket, - bosszankodott a kapitány - és egyenesen az ön karjaiba nyargaltak. Igy aztán nem csoda, hogy magának hat jutott, nekem pedig egy se! De sohase hittem volna, hogy igy értenek a szimathoz!
- Nem baj, kapitány! - vigasztaltam nevetve. - Van itt már hat kövér állat és ez mára igazán elég.
- Ugy? Azt gondolja? - fakadt ki elkeseredve. - És mit szólnak majd a hajón? Hogy mindent mister Charley lőtt, a kapitány pedig semmit... Hát ebből semmi se lesz! Nem megyek addig haza, amig csak én is hatot nem lövök. Hatot: érti-e, Charley?... Nos, velem tart vagy marad?
- Természetesen önnel megyek, - feleltem - de előbb vigyük galyak alá ezt a hat kecskét és födjük be kövekkel, mig visszajöhetünk értük.
Miután egyelőre biztonságba helyeztük a zsákmányt, fölmásztunk egy magaslatra, ahonnan megvizsgálhattuk a környéket. Persze, a kapitány ismét nyögött, lihegett és pusmogott.
- Adja ide azt a bambuszbotot, Charley! - könyörgött végre.
A hegymászóbot segitségével aztán könnyebben és gyorsabban jutott föl a magaslatra s alighogy fölértünk, megint nagy nyájat vettünk észre a völgyben. A kapitány ujjongva akart lerohanni, hogy közéjük durrant, de én visszatartottam. Megmagyaráztam neki, hogy ezzel ismét elriasztja az állatokat, még mielőtt rájuk lőhetne s egyuttal elmondtam neki a haditervet.
- Ön szépen lemegy itt jobbfelől a lejtőn, egészen addig a terebélyes banánfáig. Annak az árnyékában meghuzódik és vár, mig én itt balfelől lekerülök a völgybe és hátulról fölkergetem a kecskéket. A nyáj itt fog elrohanni ön mellett; akkor annyit lőhet, amennyit csak akar.
- Két golyóval hatot! - nevetett a kapitány, ócska puskájára ütve.
- Próbálja meg inkább az én Henry-puskámat - mondtam. - Éppen most töltöttem meg ujra és huszonöt golyó van benne. Sokkal többet lőhet vele, mint a magáéval.
- Mond valamit! - örvendezett a kapitány. - Adja hát ide és mutassa meg a szerkezetét.
Gyorsan megmagyaráztam, hogyan kell a puskával bánni s aztán fegyvert cseréltünk. A kapitány lemászott a banánfáig, én pedig a tulsófélen leereszkedtem a völgybe. Mikor vagy nyolcvan lépésnyire voltam a nyájtól, kétszer rálőttem; az első lövésemre nyomban összerogyott egy fiatal kecske, de a második lövés már kevésbbé jól talált, mert nem ismertem eléggé a fegyvert. A hatalmas bak nagyot ugrott és felrohant egy meredek magaslatra, mely szemben volt azzal, ahonnan lejöttünk.
A többi állat egyenesen Turnerstick kapitány felé vágtatott. A kapitány mintegy negyven lépésnyire engedte őket, akkor kilépett a fa mögül és lövésre emelte fegyverét. Legnagyobb csodálkozásomra azonban nem lőtt, hanem vadul integetett felém s mennél közelebb hajtottam hozzá az állatokat, annál türelmetlenebbül toporzékolt, - de nem lőtt. Mikor a kecskék elrohantak előtte, megfordult, célzott és - hevesen rángatta a puskát, de megint csak nem lőtt. Ekkor értem oda én is, lihegve a gyors futástól.
- De miért nem lő, az Isten szerelmére?! - kérdeztem tőle csodálkozva.
A kapitány felém fordult és jóságos arca csaknem eltorzult a dühtől, amint rám rivallt:
- Mit csináljak?... Lőjjek?... Kicsodát?... Talán lelőjjem önt?... Szégyelje magát, hogy elrontotta ezt a pompás vadászatot! Ezek a derék kecskék egyenesen belerohantak a puskámba és amikor lőni akartam, maga mindig ott táncolt a puskám előtt. Hiszen ha elsütöm a puskát, magát lőttem volna agyon, boldogtalan!
Nevetnem kellett volna ezen a gyerekes szemrehányáson, de magam is méregbe jöttem.
- Hát miért nem lőtt a kecskébe akkor, mikor már elszaladtak ön mellett? - kérdeztem bosszusan. - Akkor már nem kellett attól félnie, hogy engem talál a golyó!
- Hát lőhettem, mikor ez a Henry-karabély nem akart elsülni? - dühöngött a kapitány. - Nyomtam, huztam, toltam, billegtettem: de a nyomorult megbicsaklott és nem akart elsülni. Hát itt van, most süsse meg maga! És adja vissza az én puskámat. Bárcsak el se cseréltem volna! Maga bizonyosan megint lőtt néhány kecskét, nekem pedig egy sincsen. Hányat lőtt legalább?
- Mindössze kettőt, - feleltem elmosolyodva - de az egyik fölvánszorgott arra a sziklára.
- Tudtam! Maga barbár, irigy ember! - dühöngött a kapitány. - De most már semmi közünk többé egymáshoz. Vitorlázzék Cantonba azzal, akivel akar, csak velem ne!
Lábam elé dobta a hegymászóbotot és méltatlankodva a faképnél hagyott. Engedtem elmenni, mert ugyis tudtam, hogy visszajön. Fölvettem hát a botomat és a sebesült kecske után indultam a vérnyomok után, melyek egy keskeny sziklatetőre vezettek. Ennek szélén feküdt a kecske, s mikor meglátott, iparkodott föltápászkodni, hogy menekülhessen. Gyorsan rálőttem, mire nyomban összeesett.
Alig hangzott el a durranás, ugy rémlett, mintha éles kiáltás törne föl a sziklabérc mögül. Odamentem a fensik széléhez, de meghökkenve léptem vissza. A sziklafal csaknem függőlegesen szakadt alá egészen a tengerig, mely a katlan egyik részén benyomult a háromszögü, szük szakadékba. Zordonabb helyet alig láttam még életemben; a szikláktól övezett katlan oly szorosan elzártnak látszott köröskörül, hogy élő ember talán még sohase járt benne. Felülről alig lehetett lejutni bele, a viz felől pedig éles korállzátony zárta el a bejáratot, mely fölött zugva törtek meg a tenger hatalmas hullámai. És odalent mégis egy ember állt, aki észrevett engem és taglejtésekkel könyörgött, hogy szabaditsam meg!

3. Hajótörött a sziklaketrecben.
Lehasaltam a sziklatetőn, hogy jobban lássak és ugy tekintettem le a mélységbe. A hangokat hallottam, de már a szavakat nem értettem és csak annyit láttam, hogy a segitséget kérő ember a ruházatáról itélve kinai lehet. - Hogyan kerülhetett azonban ebbe a mindenfelől megközelithetetlen sziklaketrecbe? Önként semmi esetre se! - És hogyan lehet őt onnan fölhozni?
Amig ezen tünődtem, egyszerre csak lépteket hallottam a hátam mögött. Meg se fordultam, mert a hangos szuszogásból mindjárt tudtam, hogy a bünbánó kapitány tért vissza. Meglátva, hogy hason fekszem a sziklapárkányon, ő is odahasalt mellém és kedélyesen kérdezte:
- Talán csak nem akar itt lemenni a völgybe, Charley? Ez már igazán őrültség lenne!
- Őrültség vagy nem őrültség: mégis meg kell próbálnom - feleltem. - Mert csak nem hagyhatom ott veszni azt az embert a katlan fenekén!
- Miféle embert?... Hol? - kérdezte a kapitány meglepetve. - Aha, már látom! - folytatta, amint figyelmesebben tekintett a mélységbe. - Kinai ember, ahogy a ruháján látom... De hogyan kerülhetett ebbe a szörnyü kalitkába?
- Azt majd bizonnyal elmondja ő maga - feleltem vállat vonva. - Egyelőre fontosabb az, hogy miképpen szabaditsuk ki?... A tenger felől nem juthatunk hozzá a zátonyok és a szörnyü hullámverés miatt. Itt kell tehát lemennünk érte.
- Hallja, Charley, - mondta a kapitány, kétségbeesetten vakarva a fejét - magam is szivesen segitenék azon a szegény fickón; de mit érünk vele, ha a nyakunkat és lábunkat törjük miatta?
- Azért mégis megpróbáljuk - feleltem határozottan. - Szerencsére magammal hoztam a lasszómat... Nézze ott, azt a vastag banánfát. Most odamegyünk s onnan ereszkedem le arra a keskeny kiugrásra, melyet alatta lát; erről ismét lejebb szállok, mig elérem a kinait, s aztán majd ön elkapja a lasszót, mikor fölfelé jövök, illetőleg mindkettőnket fölhuz majd a szikla-kiugrásról.
Elmentünk a banánfáig, melynek derekához megkötöttem a lasszót és leereszkedtem a kiugrásra, mely harmadfél ölnyire lehetett alattunk. A kapitány ekkor eloldotta a lasszót s én megint alább ereszkedtem a sziklakiugrásról vagy négy ölnyire, ahonnan már vigyázva ugyan, de mégis le tudtam mászni a katlan fenekére, mely csaknem kétszáz lábnyira volt alattunk. Azonban, körülbelül husz lábnyira a kinai feje fölött ismét megszakadt a járható ut s innen - legalább ugy gondoltam - a kinainak kellett volna fölkapaszkodnia hozzám a ledobott lasszón.
 A kinai feszült figyelemmel leste minden mozdulatomat.
Mikor elértem a járható ut végét, lovas módjára ültem rá egy sziklatömbre és lehajitottam neki a lasszót.
- Ki vagy és hogy kerültél ide? - kiáltottam neki, a művelt kinaiak nyelvén.
- A nevem Kong-ni és Cantonból való vagyok - hangzott a felelet. - Egy „sárkányszem”-en (kinai dsonka vagyis vitorlás bárka) utaztam erre és a tájfun összetörte hajómat. A társaim mind elvesztek és én is elpusztulok, ha te meg nem mentesz.
- Ha jól tudsz mászni, akkor nincsen semmi baj! - biztattam. - Itt a lasszóm!
- De fejemet összetörte a szikla, mikor a tenger kidobott ide és a balkaromat se tudom mozditani - panaszkodott a kinai. - Hogyan jutok hát föl hozzád?
- Hurkold a szijat a hónad alá, - tanácsoltam neki - én majd fölhuzlak.
Sebesült karja miatt sokáig tartott ez a munka, de mikor fölkiáltott hozzám, hogy már kész: pár pillanat alatt fölhuztam oda, ahol én is álltam. Még nagyon fiatal, legfölebb huszonnégy éves ember volt és roppant fájdalmai lehettek, mert a fölhuzás közben véresre harapdálta az ajkait kinjában és az arca is halálsápadt volt.
- Mutasd csak a karodat - mondtam neki. - Látni akarom, hogy mi a baja.
Ide adta a karját s én gondosan megvizsgáltam.
- Sulyos eset, - mondtam - de azért meggyógyitlak, ha majd fölértünk. Mászni azonban nem tudsz.
Nem volt mit tennem: a nyakamba ültettem szegényt, hogy ugy ült a vállamon, mint a lovas és igy indultam vele utnak fölfelé. Jó félórába telt, mig elértem a felső sziklaugrást. Ott lihegve tettem le terhemet és magam is pihentem néhány percig. Aztán fölkiáltottam Turnerstick kapitánynak, hogy vigyázzon és kapja el a lasszót.
Nem volt könnyü a szijat földobni, de a negyedik-ötödik kisérletre mégis sikerült. A hurkot a kinai hóna alá kötöttem azzal az utasitással, hogy várjon, mig szólok neki s ezzel én magam fölmásztam a lasszón, egyenesen a kapitány karjai közé, aki örvendezve szorongatta a kezeimet:
- Isten hozta, Charley! Szörnyü ut volt az, amelyen vitorlázott. És ráadásul ez a kinai a nyakában! Ki ez a fickó, honnan jön, mit akar és hová megy?...
- Egész hajórakomány kérdés, - feleltem nevetve - de majd később felelek rájuk. Egyelőre huzzuk föl azt a szegény kinait; eltört a karja és nagy fájdalmai vannak.
Ketten gyorsan és könnyen fölhuztuk: de már éppen ideje volt! Mert a szegény fickót végképp elhagyta az ereje és jóformán föl se ért még, amikorra már elájult.
- Ez ugyancsak csehül áll, Charley, - csóválta fejét a kapitány. - Csak meg ne haljon itt előttünk!
- Arról szó sincs, - feleltem megnyugtatóan - csak a fájdalomtól s talán az éhségtől ájult el. Most levisszük a patakig s ott bekötözöm a karját.
- Hát a kecskék?
- Azokkal most nem törődünk, - feleltem - majd eljövünk értük holnap.
Óvatosan levittük az ájult kinait a patakig, ott lefektettük a lágy, bársonyos füre s én fölgyürtem karján a ruhát, hogy megvizsgáljam a törést. Már jól meg volt dagadva s legelőbb is vizes borogatást raktam rá. Eközben fölébredt a kinai és suttogva könyörgött:
- Adjatok innom!
Megitattuk és eléje raktuk eleséges zsákunkat is, amelyből olyan mohósággal evett, hogy láttuk rajta, mennyire ki volt éhezve. Mikor jól lakott, tiszteletteljesen kért, hogy mondjam meg neki a nevemet. De ugy látszott, hogy nem ért belőle semmit, mert furcsán csóválta a fejét.
- Ha az ember valami szót mond, gondolnia kell valamit, - mondta - de a te nevednek nincs lelke. Nem hasonlit semmiféle gondolathoz se. Mondd meg hát, hogy ki vagy: milyen rangot adott neked a császár? Talán abból jobban megértem, hogy ki vagy.
- Utazom a föld valamennyi országában, - feleltem - s aztán könyveket irok arról, amit láttam és hallottam. Szóval: tao-dzse vagyok, azaz: „az ész fia”.
- Akkor jogod van országod legnagyobb méltóságaihoz - felelte a kinai udvariasan. - És, mivel a hazád nyugati földön van: nyugati tudósnak foglak hivni, ha megengeded.
Magamban mosolyogtam ugyan ezen a túlzáson, de azért beleegyezően bólintottam.
- Akarsz-e velünk Hong-kongba jönni? - kérdeztem tőle aztán.
- Van hajód, amely odamegy? - kérdezte a kinai élénken. - Nagyon szivesen!
- A hajó ezé az emberé, - mondtam, a kapitányra mutatva - aki már megfordult minden tengeren és örülni fog, ha megtiszteled őt azzal, hogy vendége leszel.
- Akkor te admirális vagy? - fordult a kinai Turnerstick kapitányhoz. - Hogy hivnak?
Tolmácsoltam a kapitánynak a kinai kérdését; majd, mikor a kapitány megmondta a nevét s a kinai azt kérdezte, hogy nem lesz-e terhére a kapitánynak: leforditottam ezt a kérdést is, mire a kapitány, jókedvüen vállat vonva, ezt felelte:
- Ha már a csöbörből kirántottunk, talán csak nem fogunk a vödörben hagyni?... Hanem ideje, hogy a hajóra menjünk, mert már esteledik, Charley.
Miután Kong-ni kijelentette, hogy elég erős a gyaloglásra, zsebkendőmet a nyakába kötöttem, hogy beleakaszthassa az eltörött karját s aztán fölkerekedtünk. Félóra mulva már ott voltunk a csónaknál, melyet betaszitottunk a vizbe és az evezőkhöz nyultunk. Aztán, mikor a nap éppen alábukott a szemhatáron, szerencsésen megérkeztünk a hajóra, ahol azonnal gipszkötésbe tettem a kinai eltört karját.
A hajónk, sajnos, sok javitásra szorult, mert a tájfun alaposan megrongálta. Két hétig kellett tehát Port Lloydban időznünk, mig annyira helyrehozhattuk, hogy elindulhattunk Cantonba, mert az alapos tatarozást ott akarta elvégeztetni hajóján a kapitány. Ez alatt az idő alatt, amikor csak lehetett, mindig együtt voltam Kong-nival, nemcsak azért, hogy vigyázzak sebesült karjára, amely nagyon szépen gyógyult, hanem azért is, mert állandóan gyakoroltam magamat vele a kinai nyelvben. A kapitánynak, természetesen, szemébe tünt ez és panaszkodott is, hogy nagyon elhanyagolom. De mikor megmagyaráztam neki, hogy mi ennek az oka, gondolkozóba esett és igy szólt:
- Most már értem, Charley. Maga igazán ravasz kópé és szinte én is kedvet kaptam rá, hogy kövessem a példáját. Mert mégis csak gyalázat, hogy Cantonba készülök és egy szót se értek kinai nyelven. Különben is azt gondolom, hogy a kinai nyelv nem lehet nehéz, mert csupa egytagu szavai vannak.
A kapitány tehát tanulni kezdett és bámulatos eredményeket ért is el - a felejtésben. Ötven szó közül, amit verejtékes munkával bemagolt, másnapra elfelejtett - hatvanat. De mégis, mikor föltüntek a gránitsziklák, melyeken Hong-Kong épült, s amikor a kinai dsonkák egyre számosabban kezdtek nyüzsögni hajónk körül, a vállamra ütve igy szólt, szerény önbizalommal:
- Tudja, Charley, azt gondoltam, hogy ránduljunk ki az ország belsejébe, amig a hajómat teljesen rendbe hozzák. Mivel már csaknem tökéletesen beszélem a kinai nyelvet, azt hiszem, hogy önnek is segitségére lehetek, ha majd érintkeznünk kell ezekkel a sárga ördögökkel.
- Ez nagyszerü! - feleltem nevetve - ön hát csaknem tökéletesen beszél kinai nyelven?
- Mikor ez a nyelv olyan könnyü! - magyarázta a kapitány vállat vonva. - Kan-tong, Nan-king, Hong-kong, Pe-king, Jang-cse-kjang... Nos, vigyázott-e? Minden szó igy végződik s ong, ing, ang, ung... Ez csak gyerekjáték?
- Nagyon jó! - bólintottam helyeslően. - Tehát hogyan köszöntene egy kinait?
- Ennél mi se könnyebb! - mosolygott a kapitány kicsinylően. - Angolul azt mondom: „Good day”; kinai nyelven tehát: „gu-ding dé-ing”. Aki ezt meg nem érti, az olyan buta, hogy már az orvos se segit rajta... Nos, Charley: mit szól ehhez? - kérdezte diadalmasan.
- Őszintén mondhatom, - feleltem jóizüen fölkacagva - hogy még sohase volt ily jeles tanitványom. Ön igazi nyelvtalentum, kedves kapitány.
Zászlódiszben vitorláztunk be a kikötőbe és Turnerstick kapitány fönt volt a hajóhidon, mig én Kong-nival a hajó orrán álltam. Bármily sokat voltunk is együtt, bizonyos tekintetben mégis rejtély volt előttem a fiatal kinai: sohase tudhattam meg, hogy mi a foglalkozása és milyenek a családi viszonyai. Annyit azonban kivettem a beszédjéből, hogy nem közönséges műveltsége van s az arca se oly semmitmondóan ravasz és együgyü, mint a kinaiaké rendesen.
- Itt maradsz-e Hong-kongban, - kérdezte - vagy átmégy Cantonba is?
- Sőt tovább is akarok menni, az ország belsejébe - feleltem határozottan.
- Azt a mandarinok nem engedik meg, - felelte a kinai a fejét rázva - mert idegen vagy. Hanem te megmentetted az életemet és én hálás akarok lenni ezért. Ha megengeded, adok egy tanácsot, amely egyuttal ajánlat is. Akarsz-e egy fu-yuennek a fia lenni?
A „fu-yuen” annyi, mint „alhelytartó”. Ez a kérdés tehát ugy hangzott, mintha otthon arra szólitottak volna föl, hogy legyek a bajor vagy a szász király fogadott fia. De, bármennyire meglepett is a kérdés, mégis eltitkoltam az álmélkodásomat és közömbösen kérdeztem:
- Aztán lehetséges ez?
- A kedvedért megcsinálhatom...
Oly tiszta meggyőződéssel mondta ezt, hogy gondolkozóba estem. - Ki volt ez a Kong-ni, hogy ilyen ajánlatot tehetett nekem?... Hiszen a fu-yuen egy egész tartomány polgári kormányzatának a feje volt: tehát olyan magasrangu tisztviselő, akit nálunk az „alkirály” cim illetne meg!
- Van már apám - feleltem óvatosan.
- Apád nincs itt, - mondta Kong-ni - és te nem vagy Buddha szolgája, hanem keresztény. Eltiltja-e a vallásod, hogy itt másik apát keress, ameddig a Mennyei birodalomban tartózkodol?
- Bizonyára nem - feleltem határozottan. - De fiává fogadhat-e Buddha szolgája egy keresztényt?
- Miért ne tehetné, ha akarja? - kérdezte Kong-ni. - És miért ne lehetnél te is oly embernek a fia, aki a te vallásodat éppen oly nagyra becsüli, mint a magáét?
- És ez az ember fu-yuen? - kérdeztem ujra - az ország egyik legfőbb tisztviselője?
- Mandarin a vörös gombbal, - felelte Kong-ni komolyan. - Nagyon hatalmas, de már öreg és a császár megengedte neki, hogy két pávatollat viselhessen és pihenőre menjen.
- Hát fia nincsen? - tudakoltam tovább.
- De van, egy - bólintott Kong-ni méltósággal - itt áll melletted.
- Te az alhelytartó fia vagy? - kérdeztem meglepődve. - És azt ajánlod, hogy...
- Igen, - felelte mosolyogva - akarsz a testvérem lenni?
Megértettem, hogy ezzel akarja leróni háláját, hogy megmentettem az életét. Természetesen megörültem az ajánlatnak, csak azzal nem voltam még tisztában, hogy miként lehetséges a végrehajtása. De Kong-ni ezt is megmagyarázta:
- Egy iratot fogsz szerkeszteni, melyet beküldünk az „akadémiá”-nak, mivel az alhelytartó fiának tudósnak kell lennie. Mivel pedig te nem tudsz irni, csak beszélni: majd diktálni fogsz és én irom az értekezést. Ha megengeded, én mindjárt ki is szállok, mihelyt a hajó kiköt és szerzek papirost, ecsetet meg tust, hogy azonnal munkához láthassunk.
Ez a hirtelenség - hogy mindjárt a kikötés után partra akar szállni - meglepett egy kissé és magamban azzal gyanusitottam Kong-nit, hogy azért siet ily gyorsan megválni tőlem, mert a fényes ajánlat ürügyével minél hamarább kereket akar oldani. Nem tartóztattam tehát, sőt mikor két hajó közt a parthoz faroltunk és jöttek a bércsónakok, még magam biztattam Kong-nit, hogy siessen a partra és pénzt is ajánltam neki, mivel tudtam, hogy egy garas nélkül van.
- Te jó vagy, - mondta megindultan - de most már nincsen szükségem semmire.
Leszállt a csónakba és kievezett a partra. Nem is reméltem, hogy valaha még találkozunk, és szivarra gyujtva szórakoztam a pezsgő élet nyüzsgésében, mely födélzetünkön támadt, mikor a révkalauz és a vámtisztviselők feljöttek hajónkra. Aztán megérkeztek az apró kinai csónakok is, tele mindenféle gyümölccsel, disztárggyal, amit pár garasért vesztegetnek a Mennyei Birodalomban és ez a tarka, szines kép annyira lebilincselt, hogy szinte észre se vettem azt a diszes sajkát, mely két evezőstől hajtva közeledett felénk. Egy ötödik osztályu mandarin ült benne a kristálygombbal. A sajka megállt és a mandarin a födélzetre jött. Felém tartott és mosolyogva köszöntött: - Kong-ni volt!
- Most már sejted, hogy ki vagyok - mondta. - Jer hát velem és végezzük a dolgunkat.
Lementünk kajütömbe, ahol rögtön papirost, ecsetet és tust vett elő.
- Kérlek, diktálhatsz, - mondta - én készen vagyok. Miről akarsz irni?
Némi gondolkozás után földrajzi tárgyat választottam ezzel a cimmel: „A nyugati országok”... Diktálni kezdtem és Kong-ni szorgalmasan irt. Persze, segitett is a kifejezésekben, mert az én kinai nyelvismeretem meglehetősen fogyatékos volt.
Körülbelül harmadfél óráig tartott ez a munka és éppen összeszedtük már a leirt lapokat, mikor Turnerstick kapitány bekopogtatott hozzánk.
- Tudtam, hogy dolguk van, Charley, - mondta - és nem is háborgattam volna, de itt van a hajómon egy fickó, akivel sehogyse tudok boldogulni. Kinai ruhában van ugyan, de nem érti a kinai nyelvet. Hiába faggatom: valami olyan nyelven beszél, amit nem értek. Pedig ön a tanum rá, hogy én kifogástalanul beszélek és értek kinai nyelven.
Elmosolyodtam ezen a dicsekvésen és fölszaladtam a födélzetre. Kong-ni, aki már tudta, hogy miről van szó, szintén feljött velem, s ahogy megpillantotta a kinait, azonnal intett neki, mire ez ismét leszállt a csónakjába és több csomagot hozott föl a födélzetre.
- Uram, - szólt Kong-ni, először is felém fordulva - te megmentetted az életemet és meggyógyitottad a karomat is. Tedd meg hát nekem azt a szivességet, hogy elfogadod ezt a csekélységet...
- Te pedig, uram, fölvettél engem a hajódra, ennem-innom adtál és idehoztál Cantonba. Jóságodért fogadd el te is szivesen ezt a kis csekélységet...
Nagy udvariatlanság lett volna, ha visszautasitjuk az ajándékot, amit Turnerstick kapitánynak is megmagyaráztam. Elfogadtuk és megköszöntük tehát az ajándékot. Ekkor Kong-ni a ruhája alá nyult és egy hosszu láncot vett elő.
- Hat nap mulva érted jövök - mondta. - Ha addig fölmégy a folyón, hogy megnézzed Cantont, fogadd meg tanácsomat: csak azokat a helyeket keresd föl, ahová az idegeneknek is szabad menniük, mert különben a rendőrök elfognak és a kinai biróság elé hurcolnak.
- Hátha kinai ruhába öltözöm? - kérdeztem mosolyogva.
- Akkor oda mehetsz, ahová akarsz, - felelte Kong-ni - mert tudsz beszélni a nyelvünkön és senki se fog idegennek tartani, kivált ha copfot is viselsz. Óvakodjál azonban a „sárkányfiak”-tól és a hadisten templomaitól, mert ezek még a kinaiakra nézve is veszedelmesek.
- A sárkányfiaktól majd csak őrizkedem: de a Kuang-ti templomaitól miért?
- Azt még majd megtudod, - felelte Kong-ni komolyan. - De, ha veszélybe jutsz, mielőtt visszajövök érted: mutasd meg ezt a talizmánt, melyet a nyakadban kell hordanod.
Kezembe adta a láncot, amely csodálatos kinai faragvány volt. Minden egyes szeme egy-egy almamag, mikroszkópikus pontossággal csónaknak kifaragva, melyben egy ember ült két evezővel. A lánc végén, mint medaillon, egy barackmag függött; ez viszont mandarin-dsonkának volt kifaragva, nyolc evezőssel és a parancsnokló mandarinnal, aki legyezőt és napernyőt tartott a kezében.
Megköszöntem a talizmánt s miközben zsebredugtam, önkéntelenül fölmerült bennem a gyanu, hogy Kong-ni talán ezekkel a borzalmas kalózokkal cimborál?... Erről, persze, nem szóltam semmit, s miután szivélyesen elbucsuztunk azzal a megállapodással, hogy Kong-ni egy hét mulva értem jön, a fiatal mandarin leszállt csónakjába és kievezett a partra.

4. Kirándulás Cantonba.
Megállapodtunk a kapitánnyal, hogy másnap már virradatkor fölevezünk a folyón Cantonba, de én bizony elaludtam az időt és arra ébredtem föl, hogy Turnerstick kapitány torka szakadtából kiabál a fülembe:
- Talán délig akar aludni, Charley?... Maga világ lustája! Keljen fel rögtön! A reggelije már kész és mihelyt túl lesz rajta, azonnal indulhatunk.
Félóra mulva már fönt voltam a födélzeten és reggelizés közben jól mulattam a kapitányon, aki nyakrafőre alkudozott egy kinai csónakossal, akit szolgálatunkba akart fogadni. De hiába szedte össze minden „kinai tudományát”, - sehogyse boldogult vele. Végre is türelmetlen bosszusággal fordult hozzám:
- Ez az ember még az anyanyelvét se érti! Próbáljon beszélni vele, Charley.
Rövidesen megalkudtam a sajkással, hogy napi három csun zsoldért - körülbelül egy koronáért - elvisz bennünket, ahová akarjuk.
Sajkásunk kifeszitette a vitorlát is, ugy hogy elég gyorsan haladtunk fölfelé. Tudtam, hogy a folyam torkolatától Cantonig négy pagodának kell lennie és elhatároztuk, hogy ezek egyikét meglátogatjuk. Az elsőt már elhagytuk; ezért, mikor a második fölbukkant előttünk, azonnal a part felé tartottunk és kikötöttünk. Ilyen pagoda nagyon sok van Kinában; csak magában Pekingben, a környékkel együtt körülbelül tizezer pagoda áll, bár a legtöbb köztük csak kis kápolna vagy fülke, - éppen csak akkora, hogy elfér benne a bálvány. Vannak azonban több részből álló, nagyobb pagodák is, - és ezek közül való volt az is, amelyet meg akartunk látogatni.
Kinai csónakosunk a sajkában maradt, mi azonban a falu felé sétáltunk, mely mögött a pagoda emelkedett. Ugy látszott, hogy a faluban gyakran fordultak meg idegenek, mert a nép nem igen vetett ránk ügyet, csak az utcai gyerekek tódultak utánunk, nagy zsivajjal csufolván bennünket: - „Bif-szte!... Bifszte!”, - amivel nyilván azt akarták mondani, hogy „beef-steak”-evő angolok vagyunk. Mit se törődve a fickókkal, átmentünk a falun és nemsokára odaértünk a hatalmas épülethez, mely előtt Turnerstick kapitány bámészkodva állt meg:
- Nyolc emelet! - mondta, a fejét csóválva - mire való ez, Charley?
- A hindu hagyomány szerint mikor Buddha hulláját elégették, a hamvait nyolc részre osztva, ugyanannyi hamvvederbe zárták, - magyaráztam neki. - Aztán egy nyolcszögletü és nyolcemeletes tornyot épitettek, minden emeletre egy-egy hamvvedret állitottak, ugy hogy a lábak hamva a földszintre, a feje pedig a legfelső emeletre jutott, azóta igy épitenek minden pagodát.
- Nézzük meg hát először is a lábak hamvvedrét - mondta a kapitány.
A nyolcszögletü terem meglehetősen sötét volt, mert csak lőrésformáju, szük ablakokon át kapott világosságot. A háttér közepén ült az öreg Buddha, - elégedett arcu, pufók, jókora hassal, - mintha csak emésztene a finom lakoma után; két oldalán két kisebb alak ült, de már haragos, mogorva arccal.
A terem jobboldalán kanyargó csigalépcső vezetett a magasabb emeletekre, s ahogy a három bálványt néztük, hallottam, hogy valaki jön lefelé a lépcsőkön... A ho-sang volt: a pagoda papja és őre, aki, mihelyt megpillantott bennünket, azonnal üdvözölt is, papirlegyezője meghajtásával. Aztán hozzánk lépett, udvariasan kezet fogott velünk és kérésünkre szivesen megadta az engedélyt, hogy fölmehessünk a felsőbb emeletekre is. A kapitány azonban már a második emeleten megállt és nagy melle ugy zihált, mint a kovácsműhely fujtatója.
- Charley, - mondta lihegve - maga csak másszon egyedül tovább. Én majd kifujom magamat itten és megvárom, mig visszajönnek.
Én föl is mentem egészen a nyolcadik emeletre s bár az egyes termekben a csupasz falakon kivül semmit se láttam, még se bántam a fáradságot, mert a legalább ötven méter magas toronyról gyönyörü kilátás nyilt az egész vidékre. A  ho-sang egyszerü, műveletlen „bonc” volt, afféle iskolázatlan templomszolga, aki abból él, hogy mások büneit magára veszi és levezekli, amiért ajándékot kap a gazdagabbaktól. Össze-vissza beszélt mindent, mialatt fölkisért a toronyba, de legkivált  nagyra volt a zenei tudományával és meg is mondta, hogy a „nyugati ördögök” mind barbárok, mert nem ismerik a kinai zenét és nem is tudnak a kinai hangszereken játszani.
- Már pedig én ismerem őket - feleltem - és tudnék is rajtuk játszani.
- A gongon?... A gamelangon?... Az anklangon?... - csóválta fejét a bonc, szánalmasan mosolyogva. - Talán a pipát és a kiüt is ismered?
- Láttam már azt is, bár még sohase volt a kezemben - feleltem. - De ha megmutatod, hogy kell rajta játszani, egészen bizonyosan tudni fogom én is.
- Gyerünk hát a lakásomra - felelte a ho-sang. - Mindjárt próbát tehetünk.
Olyan gőgösen sietett lefelé, mint aki teljesen bizonyos a diadaláról. A kapitány már türelmetlenül várt bennünket s mihelyt leértünk, azonnal megkérdezte, hogy most mi lesz?
- Elmegyünk ennek a boncnak a lakására - feleltem. - És játszani fogunk a kiün meg a pipán.
- A kiüvön meg a pipán? - hökkent meg a kapitány. - Charley, maga megbolondult!
- Eszem ágában sincs! - magyaráztam neki - a kiü az hegedü, a pipa pedig gitár. És ez a kinai bonc azt állitja, hogy én nem tudok rajta játszani. Hát majd megmutatom neki.
- Hallja, Charley, - aggodalmaskodott a kapitány - ne tegye magát nevetségessé. Ha nem ismeri azokat a hangszereket: micsoda szégyen lesz, ha fölsül velük?!
Megnyugtattam, hogy nem hozok a fejére szégyent, mialatt a bonc néhány szót váltott az öreg gyümölcsárussal, aki lóhalálban rohant a faluba, - bizonyára azért, hogy közönséget csőditsen a nagy zenei versenyre, amelyben én nekem kellene alul maradnom. Szép lassan átballagtunk a bonc lakására, mely a pagoda mögött volt egy csinos, bambuszból épült házban és leültünk az árnyékos, szellős verandára. Egy fiatal suhanc - alighanem a bonc fogadott fia és leendő utódja - nyomban kényelmes székeket és teát hozott, de olyan apró csészében, hogy a kapitány dörmögve jegyezte meg:
- Ha ilyen csészében adnék teát a legényeimnek, mindegyik meginna ötszáz ilyen gyüszüvel s aztán kedélyesen megkérdezné, hogy mikor is jön hát voltaképpen a tea?
Ekkorra már a bonc is kihozta hangszerét a házból és odanyujtotta őket nekem. Én azonban udvariasan megkértem, hogy először ő gyönyörködtessen bennünket játékával. Önhitten mosolygott, mint aki bizonyos a diadalában s először a hegedühöz fogott, mely annyiban hasonlitott a mienkhez, hogy szintén volt nyerge és négy hurja, bár ezek másként voltak hangolva.
A bonc „meggyantázta” szurokkal a vonóját és játszani kezdett. Mindig ugyanazt a négy hangot huzta és unalmas cincogásában nem volt se összhang, se melódia. A kinaiak elragadtatással hallgatták a zenét; ugy látszott „mester”-nek tartják a boncot, aki, mikor letette a vonót, diadalmas arccal várta az elismerést tőlem is. Én azonban csak némán bólintottam és igy szóltam:
- Megmutattad, hogyan kell játszani a kiün. Tanits meg, kérlek, a pipán is.
Kezébe vette a gitárt, mely a mi régi, héthuros citeránkhoz hasonlitott. Ám ezen is épp oly egyhanguan játszott, mint imént a hegedün. Se melódiát, se két összhangzó akkordot nem hallottunk és valóban bosszantó volt a fülsértő cincogás. Mikor abbahagyta a játékot és a kinaiak alázatos álmélkodással adóztak „művészetének”, odanyujtotta nekem a gitárt:
- Próbáld meg hát, - mondta - hogy utánam tudod-e csinálni ezt?
Fölhangoltam a hét hurt, néhány rövid fogást próbáltam rajtuk s aztán egy gyors keringőt játszottam, amely szemmel láthatólag gyors pezsgésbe hozta a lomha kinaiak vérét, mialatt a kapitány szájtátva bámult rám.
- Hogy ezt maga sohase mondta nekem, Charley! - kiáltotta, összecsapva a kezeit.
Nagyot nevettem és ujra hangoltam a gitárt, amelyen most egy tüzes fandangót játszottam. A kinaiaknak még a szájuk is tátva maradt, mintha lélegzeni is elfelejtettek volna, a bonc pedig az ajtóhoz hátrált s onnan bámult reám, mint akit kivetettek a nyeregből.
Most fölvettem a hegedüt, amelyet gondosan áthangoltam. Aztán eljátszottam rajta két-három német dalt, egy Schubert-áriát, egy amerikai gig-et, majd végül egy roham-indulót, amely annyira tetszett a kapitánynak, hogy kézzel-lábbal verte hozzá a taktust.
- Nagyszerü volt, Charley! - kiáltott föl ujjongva. - Csak azt sajnálom, hogy én is nem vehetek részt ebben a hangversenyben és nem osztozhatom az ön dicsőségében.
- Pedig megtehetné - feleltem. - Tud-e énekelni, kapitány?
- Énekelni?... Hm, tudok, - felelte a kapitány elgondolkozva - de csak egyetlen egy dalt. Ezt azonban oly pompásan éneklem, hogy a hajónak minden eresztéke recseg-ropog, az árbócok pedig szilánkokra törnek, ha egyszer hozzáfogok.
- Tudom már! - mosolyogtam. - Az amerikai himnusz: a „Yankee doodle”... Hát jól van: eressze meg; majd én is éneklek önnel.
Megint a gitárt vettem elő s rövid előjáték után rákezdtem a himnuszt, mire Turnerstick olyan hanggal vágott bele, hogy attól igazán ledölhettek volna az árbócok... Olyan medvehangon orditotta a szöveget, hogy a ház fala csak ugy harsogott tőle, - de mikor elvégeztük, a kinaiak olyan üvöltözéssel nyilvánitották tetszésüket, hogy a derék kapitány magán kivül volt örömében. Mindjárt meg is akarta ismételni a „számot”, de én lebeszéltem róla, mert az arca rákvörös volt és féltem, hogy megüti a guta, ha még egyszer végigcsinálja ezt az orditozást.
- A te muzsikád sokkal szebb, mint az enyém - szólt most a bonc alázatosan.
- Szép volt a tiéd is, - mondtam udvariasan - de egészen másforma, mint a miénk. És köszönjük neked, hogy gyönyörködtettél bennünket a művészeteddel. Ráadásul megmutattad a templomot is. Elfogadsz-e ezért a szivességedért egy kis emléket?
- Szegény vagyok és azoknak adományaiból élek, akik jószivüek - felelte a bonc.
A kapitány ugyan nem értette meg beszédünket, de mikor meglátta, hogy a zsebembe nyulok, megfogta a kezemet és tiltakozva mondta:
- Megálljon, Charley! Ezt csak bizza rám! Én ugyan nem másztam föl a toronyba, de hallottam a bonc muzsikáját és ezért megfizetek neki.
Elővette hosszu erszényét és formás kis dikciót tartván a saját külön kinai nyelvén, két dollárt nyomott a bonc markába. Ez nem tudta, hogy álmodik-e... Hiszen két dollár az itteni viszonyokhoz képest egész kis vagyon volt!... Örömében ujjongva ugrott a kinaiak közé, megmutatta nekik a kincset és lelkesülten magasztalta jótékonyságunkat. Aztán, mikor kissé lecsillapult, óvatosan félrehuzott és igy szólt:
- Mivel jó voltál hozzám, fogadj el tőlem egy tanácsot. Ha az ország belsejébe készülsz: őrizkedjél a sárkányfiaktól és Kuang-ti templomaitól!
Ez a figyelmeztetés most már megdöbbentett, mert szóról szóra ugyanaz volt, amit már Kong-nitól is hallottam. Meg is kérdeztem a bonctól, hogy miért kell őrizkednem, de ő kitérően felelt:
- Azt nem szabad megmondanom. De bizonyára hallottad már, hogy a sárkányfiak elfogják az idegeneket, hogy váltságdijat kapjanak értük?
- Ezt tudom, - feleltem. - Csak tegnapelőtt tünt el Macaóban egy portugál kereskedőnek a felesége, akit alighanem a sárkányfiak fogtak el. De én nem félek tőlük.
- Rosszul teszed, vagy nem ismered őket - rázta fejét a bonc. - Kész veszedelem a kezükbe jutni. Ha módomban volna, talizmánt adnék neked, mely megóv tőlük.
- Hát van ilyen talizmán? - kérdeztem tőle ártatlanul. - És milyen, ha már láttad?
- Igen, már láttam, - bólintott a bonc - de nem szabad megmondanom, hogy milyen.
Előhuztam kabátom alól a medaillont és megmutattam neki... Alighogy megpillantotta, legott keresztbe tette karjait a mellén és csaknem a földig hajolt.
- Uram, bocsáss meg, - mondta alázatosan - nem tudtam, hogy ezredes vagy.
- Honnan tudod, hogy az vagyok? - kérdeztem hirtelen.
- A talizmán nálad van, - felelte a bonc meglepődve - és ez mutatja a rangodat. Vagy nem igaz uton jutottál hozzá, hanem csak találtad? Az a halálod lehetne, uram.
- Nem találtam - mondtam kitérően. - Most mutasd a tiédet.
Azért kértem erre, mert láttam, hogy ismeri a sárkányfiak szervezetét, amelyről mennél többet szerettem volna megtudni.
- Az én talizmánom bent van a házban, - felelte a bonc - de már azon is látnod kellett, ahogyan a csészémet fogtam, hogy hozzátok tartozom.
Most emlékeztem, hogy valóban föltünt a bonc sajátságos kéztartása; a csészét hüvelyk-, mutató- és gyürüsujjával fogta meg, a másik kettőt pedig egyenesen kinyujtotta.
- Ismered-e a többi jeleket is? - faggattam tovább a boncot, hogy mennél többet kivegyek belőle.
- Csak a két üdvözlet az, - felelte a bonc - a csing-csing és a csing-lea-ó, amit ugy kell kiejteni, hogy az utolsó szótagot megnyujtjuk. Most már a talizmán nélkül is tudod, hogy hozzátok tartozom. De miért nem mondtad te is, hogy közénk való vagy?
Tehát a „jó napot” és az „Isten veled” szintén jel volt, ha az utolsó szótagot megnyujtjuk. Ezt jó volt megtudni, de megpróbáltam, hogy hátha megtudhatnék valamit a hadisten templomáról is. Kitérőleg feleltem tehát a bonc kérdésére:
- Ha én óvatosságból tartózkodó voltam, te viszont nagyon vigyázatlan vagy. Nem adtam meg neked a jelt, tehát nem tudhattad, hogy tagja vagyok-e a sárkányok szövetségének vagy sem: és mégis óvtál a sárkányfiaktól. Tudod-e, micsoda büntetés jár ezért?
- A halál, ha nem volnék ho-sang, - felelte a bonc büszkén. - De a nagy Buddha szolgájának életét csak a hoang-sán a „Fenséges magasság” vagyis maga a császár veheti el, mert valamennyiünk fölött ő a főpap. Te azonban jó voltál hozzám és én ezért akartalak óvni.
- De miért figyelmeztettél a Kuang-ti templomaira is? - kérdeztem szigoruan.
- Azt nem mondhatom meg, - felelte a bonc - mert azt magadnak is tudnod kell.
Láttam, hogy többet nem vehetek ki a boncból, elbucsuztam hát tőle, azzal az oktatással, hogy máskor legyen udvarias mindenkihez, - még az idegenekhez is - mert nem tudhatja, hogy kivel van dolga. Ezzel a kapitány után indultam, aki már előre ment és éppen akkor értem utól, mikor megállt a folyam partján. Éppen ekkor siklott el a parttól egy kisebb csónak, mely a miénk mellett volt kikötve.
- Ki volt ez az ember? - kérdeztem gyanakodva a sajkásunkat.
- Egy halász, aki pihenni kötött ki a parton - felelte a sajkás közömbösen.

5. A sárkányfiak orvtámadása.
Beszálltunk és ismét fölhuztuk a vitorlát, sőt a kapitány is evezőhöz kapott, hogy gyorsabban haladjunk. A sajkás tartotta a kormányt, mig én a folyó élénk sürgés-forgását figyeltem. Mivel a pagodánál hosszasabban időztünk, az este már nem volt messze, s ezért tünt föl, hogy az a halász, aki állitólag pihenni kötött ki a parton, most egyenesen a tulsó partnak tartott. Miért kellett hát megpihennie e rövid ut előtt?...
- Ismered azt a halászt? - kérdeztem ujra a sajkást. - És miről beszélgettetek?
- Nem ismertem, uram, - felelte az ember - és nem is beszéltem vele.
Ez már nyilvánvaló hazugság volt, mert a kinai a világ legfecsegőbb embere és félpercig se tudja befogni a száját, ha másodmagával van.
Most egy magas árbócu bárka tünt föl mögöttünk s amennyire a lámpások fényénél láttam, tiz evezős hajtotta. Ugy látszott, hogy közvetlenül mellettünk akar elhaladni, de mikor az orra elérte a mi csónakunk hátuljának a magasságát, egy öblös hang átkiáltott hozzánk:
- Kiang!...
- Lung! - felelt vissza a mi hajósunk.
Az első szó annyit jelent, hogy „folyó”, a második pedig, hogy „sárkány”, - vagyis a kettő együtt: „folyami sárkány”... Mialatt ezen tünődtem, a nagy bárkán hirtelen elaludtak a lámpások s ugyanebben a pillanatban valami átröpült a csónakunkba, - mintha fazék lett volna, amely csörömpölve tört össze, - mire azonnal bóditó, fojtó gáz csapott az orromba és rögtön megfosztott eszméletemtől. Még csak azt láttam, hogy sajkásunk villámgyorsan kiugrott a csónakból, mihelyt a bárkán a lámpások kialudtak s abban a pillanatban lebukott a viz alá, ahol nyomtalanul eltünt.
Mikor ismét eszméletre tértem, a nagy bárka fenekén hevertem guzsba kötözve és mellettem feküdt a derék kapitány is; mindkettőnknek a szája be volt tömve, ugy hogy nem is beszélgethettünk. A kormánynál ugyanaz a halász ült, aki éppen akkor indult el csónakunk mellől, mikor a kapitány meg én a partra értünk s most már kétségtelen volt, hogy a mi csónakosunk is egy követ fujt a sárkányfiakkal.
Tizenhárom ember ült a bárkában: tiz evezős meg a kormányos és két förtelmes pofa, aki a bárka orrában beszélgetett. Azt vélvén, hogy idegen létünkre ugyse értjük meg a szavukat, egész hangosan és fesztelenül társalogtak; a lábuk előtt feküdt néhány olyan „gázos edény”, melyeket a kinai és maláji tengeri rablók arra használnak, hogy elkábitsák az áldozataikat, - ahogy ezt most a kapitány és én sajnosan tapasztaltuk önmagunkon.
- Kicsoda ez a két ember? - kérdezte az egyik sárgapofáju róka, felénk bökve az ujjával.
- Ez a tagbaszakadt magas ember valami tudós, - felelte a másik - a párja pedig amerikai és alighanem hajóskapitány. Igy mondta a sajkásuk; és mind a kettő gazdag ember.
- Most mit csinálsz velük? - kérdezte az első. - Átadod őket a dsiahurnak?
(A dsiahurok egy mongol törzs; dsiahur tehát: mongol.)
- Mindenesetre, - felelte a másik. - Váltságdijuknak a felét majd mi kapjuk meg, másik felén pedig a dsiahur osztozik a sárkányfiakkal.
- És mennyit kell fizetniük? - kérdezte az első.
- Azt majd a dsiahur szabja meg - felelte a második.
- Hol adod át neki a foglyokat?
- A Kuang-ti templomában - hangzott a felelet. - Ott még van hely a számukra, mert csak a portugál kereskedő feleségét őrzik ott; ezért is jó váltságdijat kapunk. A férjét majd ugyanaz a küldött értesiti, akit ennek a két barbárnak a hajójára menesztünk.
A kilátások nem nagyon voltak biztatók és vigasztalók. Addig maradunk foglyok, mig ezeknek a derék kalózoknak valamelyike el nem hozza értünk hajónkról a váltságdijat. No, de ebbe még majd mi is beleszólunk!... Egyelőre két dolog volt fontos: hogy a hadisten templomába visznek bennünket, mert a sárkányfiaknak ott van a börtönük és az irodájuk; továbbá: hogy ugyanabban a templomban egy elrablott portugál nőt is őriznek.
Nem tudhattam, hogy meddig hevertem ájultan, de fölébredésem óta körülbelül egy óra telhetett el és ez alatt az idő alatt folyton fölfelé haladtunk a folyón.
Végre, vagy másfél óra mulva, hatalmas tömeg merült föl előttünk, amit épületnek véltem; de - még mielőtt jobban szemügyre vehettem volna - a gazemberek mindkettőnk szemét bekötötték. Aztán föloldozták lábainkat, ugy hogy járhattunk és kitessékeltek bennünket a bárkából. A parton megragadták mindkét karunkat és igy vezettek bennünket fölfelé valami széles lépcsőzeten, majd több keskeny bejáraton és néhány udvaron keresztül, - mig végre zárt helyiségbe értünk, amit onnan tudtam meg, hogy a lépéseink erősen döngtek és visszhangzottak.
Most levették szemünkről a kötést és láttam, hogy egy templom belsejében vagyunk. Roppant vastag téglafalakból emelt épület volt ez, látszólag csak egyetlen egy helyiséggel, melyben a kinai hadisten jól ismert, marcona alakja terpeszkedett a lovászmesterével. Több lámpa égett a boltozatos teremben, melynek padlóján vagy husz férfi ült és hevert minden elképzelhető helyzetben, - nyillal és bambuszbotokkal, hasznavehetetlen pisztolyokkal és mordályokkal, mindenfajta késekkel, tőrökkel és kardokkal fölfegyverezve. Sőt az egyiknek valami őskori kanócos puskája is volt, de ennek rozsdás csöve ugy össze-vissza volt görbülve és horpadva, hogy még csak megtölteni se lehetett.
A fickók mind azon fáradoztak, hogy mennél ijesztőbb pofákat vágjanak, ami azonban sehogyse sikerült nekik. Sőt egyenesen az ellenkező hatást érték el; mert ahogy végignéztem ferde metszésü, apró szemükön, tompa orrukon, ostoba ábrázatukon, hálóköntösforma ruhájukon és vizözön előtti fegyvereiken, - valósággal ugy tetszett, mintha valami vidéki ripacstársulat rablóstatisztái között volnék.
Körülbelül ugyanezt gondolhatta Turnerstick kapitány is; legalább olyanformán kacsintgatott rám, mintha nagyon szeretne szétütni csontos ökleivel a gazfickók között.
Egyelőre azonban fegyvertelenek voltunk és meg volt kötözve a két kezünk is, - ellenben szánkból kivették a beléje tömött rongyokat, mivel alighanem „beszélgetni” kivántak velünk. Szabadon vehettünk tehát lélegzetet és válthattunk is egymással néhány szót. Ez mindenesetre kedvező fordulat volt és én, hogy a hátamat védjem, egyenesen letelepedtem a hadisten két térde közé, mig a kapitány a „lovászmester” mellé ült, akinek bálványkezében hatalmas kétélü kard éktelenkedett.
- Ugyan mit gondol, Charley, - kérdezte halkan a kapitány - jó acélból van-e ez a szörnyü kard, melyre ez az undok bálvány támaszkodik?
- Hogy acélból van-e, azt nem tudom - feleltem vállat vonva. - De hogy vasból van: azt maga is láthatja. Hanem miért kérdezi ezt, kapitány?
- Szeretném megpróbálni, hogy jó suhintás esik-e vele - mondta a kapitány. - Mert azt hiszem, hogy maga se akar megpenészedni ebben az egérfogóban?
- De nem ám! - feleltem határozottan. - Hanem hogyan markolja meg a kardot?...
- Szinte el is felejtettem, hogy meg van kötve a kezem! - mérgelődött a kapitány. - Dehát a lábunk, Charley?... Mit gondol, hogy néhány lábrugással nem szabadulhatunk meg?
- Nem lehet, kapitány - ráztam a fejemet. - Gondolja csak meg: husz ilyen fickó volt itt, mikor jöttünk és tizenhárom kisért bennünket. Ez mindössze harminchárom. Fegyverek nélkül még akkor se törhetnénk keresztül rajtuk, ha nem volnánk megkötözve. Mindenesetre várnunk kell valami kedvező véletlenre, ami a segitségünkre jöhet.
Mialatt mi beszélgettünk, a kinaiak is tanácsot tartottak s az egyik most odalépett hozzánk. Tört angol nyelven beszélt és gőgösen förmedt ránk:
- Kik vagytok?
- Hm, hogy kik vagyunk? - dörmögte a kapitány - hát emberek vagyunk!
- Mik vagytok? - hangzott a parancsoló kérdés. - Felelj vagy megtáncoltatlak!
- Még csak az kellene, vén pisze-orru! - gunyolódott a kapitány.
A kinai dühbe jött erre a sértésre, egészen oda állt a kapitány orra elé s fenyegetően ütésre emelve az öklét, rekedten rivallt rá:
- Beszélsz, vagy leütlek, mint a kutyát!
A kapitány összerántotta bozontos szemöldökeit és eltátván száját, bivalytüdejének minden erejével, torkaszakadtából harsogta:
- Menj a fenébe... mmmarrrrss!...
A kinai ugy megrémült ettől a mennydörgéstől, mintha a villám csapott volna le az orra előtt és ijedtében több lépést hátra ugrott, mialatt a kapitány tovább bömbölt:
- Csak merj még egyszer idejönni! A pokolba fujlak, te pelyhes veréb!
Talán tovább is kiabált volna, de ebben a pillanatban rikácsolva szólalt meg a hátunk mögött egy női hang, félig angol, félig spanyol nyelven:
- Help, per todos los santos! Help, mes’ szursz!... (Segitség, az ég minden szentjeire!)
Ez bizonyára az elfogott portugál nő lehetett s alighanem abba a kis fülkébe volt bezárva, mely a bálványképek mögött volt a falban.
- Hallja, Charley! - kiáltott föl a kapitány meglepetve - egy nő! Ugyan ki lehet az?
- A portugál kereskedő felesége, - feleltem - akit Macaóból raboltak el a zsiványok.
- Akkor ki kell szabaditanunk őt is! - jelentette ki a kapitány határozottan.
- Előbb azonban föl kell oldoznunk egymás kezeit - mondtam én. - Amint látom, az ön kötelének csomóját nem lesz nehéz föloldozni, ha csak egy percig is föl tudná tartani a kezét a fogaimig...
- Egy percig, Charley? Akár félóráig is! - ajánlkozott a kapitány. - Rajta...
- Várjon még - szóltam hirtelen. - Ugy látszik, valamit határoztak a gazemberek.
Ezalatt ugyanis a kinaiak szintén tanácskoztak, de az eredmény nem nagyon biztató volt ránk nézve, mert a tolmács most harmadmagával lépett hozzánk s a másik két fickónak erős bambuszbot volt a kezében. Miután a botosok egyike a kapitány elé, a másik pedig én elém állt, a tolmács is erélyesebb hangon kezdte a vallatást. Először ujra a kapitányhoz fordult:
- Te yankee vagy? - kérdezte tőle durván, fenyegető hangon.
- Ha azt akarod, hogy feleljek, oldoztasd föl a köteleinket - felelte a kapitány mogorván.
- A kötelek rajtatok maradnak, amig nem lesztek kiváltva - mondta a kinai. - És ha nem váltanak ki, akkor a vizbe fojtunk benneteket. Most pedig felelj: te yankee vagy?
Mivel a kapitány nem felelt, a kinai intett a botosnak, hogy huzzon rá egyet. Erre azonban nem került a sor, mert Turnerstick villámgyorsan fölugrott, nekirohant a tolmácsnak és legázolta, a botosnak pedig oly hatalmas rugást adott a gyomra tájékára, hogy menten összerogyott. A harmadiknak, aki előttem állt, egy maláji krisz volt a pamut-övébe dugva. Én erre vetettem rá a szememet s egy szempillantás alatt kirántottam övéből a tőrt, mivel a gyors támadásra nem is számitva, elbámészkodott a kapitány nekirugaszkodásán. Mindjárt aztán pedig már nem volt ideje a védekezésre, mert olyant rugtam rajta, hogy négy-öt lépésnyire meg se állt.
- Bukjék le, kapitány, de gyorsan! - kiáltottam Turnersticknek, hirtelen melléje ugorva.
A kapitány rögtön megértette, hogy mit akarok és összekötözött kezeit a tőr elé tolta. Egy vágás - és szabad volt. Most ő vette kezébe a tőrt és villámgyorsan szétvágta az én kötelékeimet is. Mindez ugy ment, mint a karikacsapás, ugy hogy mind a ketten szabadok voltunk, még mielőtt a meglepett és szájtátó kinaiaknak eszükbe is juthatott volna, hogy ránk rohanjanak.
- Most pedig rajta! - üvöltötte a kapitány. - Come on, Charley!
Mindkét öklét egyszerre fölemelve, irtózatos csapással zuzta szét az agyagbálvány karját s két marokra fogta a majdnem öles, kétélü kardot. Nekem minden fegyverem csak a hitvány maláji tőr volt, amelynek nem sok hasznát vehettem; de, ahogy szétnéztem, megpillantottam a hosszunyelü bronzserpenyőket, melyeket füstölőknek használtak a papok a bálványok számára. Éppen annyi időm volt, hogy az egyiket fölkaphattam, mert a következő pillanatban már megrohantak a banditák.
A kinai gyávaság rikitó példája volt, hogy a kapitány hosszu kardjától félve, őt csak tisztes távolságból fenyegették, engem azonban megrohantak, mert a bronzserpenyőt nem tartották oly veszedelmesnek. De velem se boldogultak, mert én bevonultam a hadisten térdei közé s ebből a két oldalt védett „biztos fedezékből” vertem vissza a támadást.
A serpenyő oly nehéz volt, hogy minden ütésem földre teritette azt, akit talált, ugy hogy a támadók már a negyedik csapásnál visszavonultak; még a kanócos puska gazdája is megretirált, pedig kétszer is rám fogta az ócska fegyvert és szörnyen mutatta, hogy mindjárt agyon lő vele...
- A támadás összeomlott, kapitány, - mondtam nevetve - de még mindig ostromállapotban vagyunk. Mit gondol: ne próbáljuk meg a kirohanást?
- Előre! - harsogta a kapitány - a fenékre sülyesztjük őket!
Két kézre fogta a sulyos kardot és előreugrott rohamra. Én „pergőtüzzel” támogattam az előretörést, amennyiben a kisebb serpenyőket, mint kézibombákat odavagdostam a sárkányfiak közé. A „tüzérharcnak” meg is volt a kellő eredménye, mert az ellenséges vonal gomolyogva hátrált, mire magam is előrenyomultam, mint tartalék és rajvonalba fejlődtem a kapitány mellé.
Ez a siker megkétszerezte a kapitány bátorságát, de egyuttal fölébresztette benne a győztes nagylelküségét is. Ereje tudatában „annexiómentes békére” törekedett s reátámaszkodván az óriási kardra, az ókori hősök romantikus pózában, ultimátumot intézett az ellenséghez. Kijelentette, hogy két percig vár: ha addig nem nyitnak szabad utat, mindnyájukat lemészárolja.
Ismét a „saját külön” kinai nyelvén beszélt, amelyből a sárkányfiak, persze, egy szót se értettek, a tolmács ellenben, akit a furcsa beszéd megnevettetett, megvetően kiáltott föl:
- Ez a yankee őrült! Azt se tudja, hogy mit beszél! Üssétek le, rajta!
Ugyanekkor a fal mögül is kisüvöltött az előbbeni, rikácsoló női hang:
- Maten à los carajos!... (Öljétek le a gazembereket!)
- Mit kiabál az a portugál asszonyság? - kérdezte a kapitány.
- Hogy öljük meg ezeket a rablókat - feleltem. - Csak egy kicsit sokan vannak...
- Gyáva népnek nincs hazája! - kiáltott föl a kapitány. - Mit késlekedünk?
Nekem ugyan tetszett ez a hősiesség, de mégis aggódtam a következményekért. A kinaiak ugyanis olyan túlerőben voltak, - harminchárom kettő ellen! - hogy a szó szoros értelmében agyon nyomhattak volna bennünket, ha a gyávaságuk nem olyan példátlan. Szinte érthetetlen is volt, hogy ezek a hitvány fickók miképpen lehetnek folyami kalózok?...
De, akárhogy forgattam is, kétségtelen volt, hogy a túlerő előbb-utóbb legázol bennünket, ha valami furfanggal le nem szereljük. Azt gondoltam tehát, hogy kipróbálom rajtuk a talizmánt, amelyet Kong-nitól kaptam. És már-már a zsinór után nyultam, mikor a kinaiak mögött hirtelen megjelent egy óriás, aki legalább egy fejjel magasabb volt nálam, noha én magam is öles ember vagyok. És széles melle, hatalmas vállai teljesen arányban voltak ezzel a magassággal, ugy hogy a hatalmas alak igazi vasgyurónak látszott és bizonyára ritka erős férfi volt.
- A dsiahur! - kiáltott föl az egyik kinai, mire a többiek rögtön hátrább huzódtak és utat nyitottak neki, ezzel is jelezvén, hogy most már ő lett a mi sorsunk ura.

6. A dsiahur.
Ez volt hát a hirhedt Kiang-lungnak, a „Sárkányfiak Szövetségé”-nek egyik alvezére! Arcán és alakján nyoma se volt a többiek gyávaságának, amit különben már a neve is szinte kizárt. Mert a „dsiahurok” mongol eredetü félbarbár törzs, melyet a kultura még alig érintett. Erősek, vitézek és mértékletesek, de egyuttal durvák, bosszuállók és kegyetlenek is, - a rablást pedig sportként üzik, akárcsak a kulturember a vadászatot.
A dsiahur megállt a kinaiaktól alkotott félkör közepén és ravaszul pislogó, apró szemeinek szuró pillantása villámgyorsan siklott végig az egész gyülekezeten. Aztán odament ahhoz a két férfihez, akik a bárkán parancsnokoltak, mely bennünket megrohant és parancsoló hangon jelentést kért tőlük. Ezek halkan és alázatosan feleltek, mire az óriás homloka egyre jobban elkomorodott. A végén fenyegetően nézett végig az egész bandán, majd odatoppant a kapitány elé.
- El azzal a karddal! - mordult rá dühösen, kinai nyelven.
Még annak is, aki nem értette a szavait, tisztában kellett lennie azzal, hogy mit akar, oly erőteljes kézmozdulattal kisérte szavait. A kapitány azonban nem dobta el a kardot, hanem felelni akart. Szóhoz azonban már nem jutott, mert a dsiahur hatalmas ökle ugy homlokon sujtotta, hogy nyekkenés nélkül összeesett; mint a taglóval leütött ökör.
Szinte viszketett a tenyerem, hogy nyomban megtoroljam ezt az orvtámadást, de még türtőztettem magamat. Meg kellett várnom a kedvező pillanatot, hogy ne keveredjek vele dulakodásba, hanem birkózás nélkül üssem le, - mert, hogyha összekapaszkodunk, akkor elvesztem: hiszen a többi kinaiak rögtön megrohannak és letépnek róla!
Várnom azonban nem sokáig kellett, mert a dsiahur most hozzám lépett és megállt előttem.
- El azzal a serpenyővel! - rivallt rám épp oly parancsolóan, mint az imént.
Mikor látta, hogy meg se mozdulok, villámgyorsan fölemelte az öklét, aztán lecsapott rám, - de csaknem egyidejüleg fájdalmasan kiáltott föl és egy lépést hátrált. Kimarjult az ökle, mert a csapást a csuklójánál fogtam föl, illetőleg ütöttem el. Ekkor, dühösen orditva, balkezével kirántotta hosszu kését és a nyakam felé döfött, - de az én öklöm ugyanekkor alulról fölfelé az állát érte, s amikor megtántorodott, a másik öklömmel ugy halántékon sujtottam, hogy ájultan rogyott a földre, Turnerstick kapitány mellé.
Az egész tusa alig tartott néhány másodpercig s a döntés ugy meglepte a kinaiakat, hogy pár pillanatig szinte bénultan álltak. De aztán kitört belőlük a düh és orditva rohantak rám... Éreztem, hogy ez a kritikus pillanat és most kell kipróbálnom a talizmánomat. Előrerántottam tehát a ruhám alól és, magasra tartva, hogy jól láthassák, dörgő hangon rájuk kiáltottam:
- Megálljatok!... Ki mer harcolni ez ellen a jelvény ellen?!
Az előlrohanók megdöbbenve álltak meg s ekkor már bizonyos voltam a sikerben.
- Ezredes! - kiáltott föl az egyik. - Magasabb rangu, mint a dsiahur...
A sárkányfiak tehát pontos rangfokozatokat állapitottak meg szervezetükben és Kong-ni talizmánja voltaképpen titkos rangjelzés volt. - De hogyan jutott hozzá Kong-ni?... Egyelőre nem törődtem ezzel, hanem ki akartam használni az előnyt, amit a talizmán nyujtott.
- Ugy van, fickók! - rivalltam rájuk - elfogtátok egyik ezredesteket, orozva megkötöztétek és betömtétek a száját, ugy hogy meg se ismertethette magát veletek. Ráadásul még hanyagok is voltatok; mert ha gondosan megmotoztatok volna, meg kellett volna találnotok a jelvényemet is!
- Bocsáss meg, uram, - mondta az egyik - azok a hibások, akik elfogtak.
Most mentegetőzve lépett elő a bárka egyik parancsnoka és igy szólt:
- Mi se vagyunk hibásak, uram! Csónakosod azt mondta, hogy te tudós vagy, a kisérőd pedig amerikai hajóskapitány. Közönséges csónakon mentél, ugy hogy nem tudhattuk, hogy hozzánk tartozol. Ha sárkányszemü bárkán utaztál volna, vagy fölhuztad volna a titkos jelzőlámpást: nem történt volna ez a tévedés és megadtuk volna neked a köteles tiszteletet.
- Parancsolni akarsz nekem, hogy mit tegyek? - förmedtem rá haragosan. - A dsiahur le akart ütni, mielőtt még csak meg is kérdezte volna, hogy ki vagyok. Kötözzétek meg!
A gyáva fickók annyira meg voltak rémülve, hogy vonakodás nélkül teljesitették parancsomat. Ezalatt a kapitány is mozgolódni kezdett s fölnyitván szemeit, halkan sóhajtozott:
- Hol az ördögbe vagyok, Charley?... És miért zug-bug ugy a fülem, mint hogyha a tenger járná ott a táncát?... Ah, Charley, most már tudom!
Hirtelen föltápászkodott és talpra ugrott. A dsiahur ökle mást megölt volna talán, de a kapitány koponyája kemény volt és különb próbákat is elbirt. És most egyszerre eszébe jutott minden.
- Az áldóját! - kiáltott föl megörülve - hiszen itt hever a zsivány! Brávó, Charley!
Pár szóval elmondtam, hogy mi történt. Megmagyaráztam neki, hogy a kalózok „ezredes”-nek tartanak: e szerint viselje hát magát. A derék kapitány álmélkodva értette meg a dolgok váratlan fordulatát, de mindjárt beletalálta magát az uj helyzetbe és elégedetten suttogta:
- Akkor hát huzzunk föl minden vitorlát és oldjunk kereket parádé nélkül.
- Na és az a portugál asszony? - kérdeztem halkan, szemrehányó hangon.
- Bocsánat, Charley, hogy megfeledkeztem róla... Hát persze, hogy őt is magunkkal visszük.
- Akkor legyen szives és tömje be ennek az óriásnak a száját a zsebkendőjével, - mondtam halkan. - Mert, ha fölébred és szólni tud, még bajokat okozhat.
A kapitány szótlanul bólintott s mialatt nagy buzgalommal belegyömöszölte zsebkendőjét az ájult dsiahur szájába, én odafordultam a többiekhez, parancsoló hangon:
- Azonnal adjátok vissza mindenünket, amit elszedtetek tőlünk!
Gyorsan engedelmeskedtek s mikor visszakaptuk revolvereinket és késeinket, már sokkal nyugodtabbak és bátrabbak voltunk.
- Most pedig hozzátok elő a portugál asszonyt! - parancsoltam szigoruan.
A tolmács, aki eddig is beszélt és cselekedett a többiek nevében, eltünt a bálványok mögött s pár pillanat mulva megjelent a fogollyal.
- Jó estét... good evening, mes’ sursz! - köszöntött bennünket, félig angol, félig hollandus nyelven és most már teljesen tisztában voltam vele, hogy milyen nemzetiségü.
Hollandus nyelven szólitottam meg tehát, megkérdezve, hogy hová való, mire örömmel kiáltott föl:
- Hát maga is hollandus?
Megmagyaráztam neki, hogy német vagyok, de tudok egy keveset hollandus nyelven is. Aztán megkérdeztem tőle, hogy miképpen került ide Hollandiából. A története nagyon egyszerü volt. Amsterdamban szolgált egy gazdag bankárnál, akinek testvére Johannisburgban lakott, Dél-Afrikában és nagy gyémántbányái voltak. Ez a testvére elesett a burháboruban s ekkor a bankár, egész családjával együtt leutazott Johannisburgba, hogy átvegye az örökséget. Félév alatt azonban a mocsárláz elvitte a bankárt is, meg a feleségét is. Akkor találkozott egy lisszaboni kereskedő feleségével, aki megfogadta és elhozta a macaói kikötőbe, a kalózok elrabolták és ide hurcolták.
E beszélgetés alatt a dsiahur magához tért és dühös pillantásokat vetett rám. Se beszélni, se mozdulni nem tudott ugyan, de azért tudtam, hogy még mindig veszedelmes ellenség és most már sietnünk kell, nehogy az emberei ismét hozzászegődjenek. Odafordultam tehát a tolmácshoz és igy szóltam:
- Ez a nő nem a felesége, hanem csak a szolgálója a portugál kereskedőnek, aki nem fog fizetni érte egy fillért se. Én hát magammal viszem...
Halk morgás támadt erre, sőt az egyik kalóz dacosan közbe is szólt:
- Az asszony a mienk és senkise veheti el tőlünk. Mi tudjuk, hogy ő a portugál kereskedőnek a felesége, mert kövérebb, mint a másik, aki vele volt és elszaladt.
Ha fönn akartam tartani a tekintélyemet és biztositani akartam a szabad elmenetelt, akkor nem volt szabad türnöm ezt a „fegyelemsértést”. Egészen odaálltam hát a fickó elé és az arcába kiabáltam:
- A pofádról meg a görbe lábaidról látom, hogy nem kinai vagy, hanem tatár. Hogy mersz azzal gyanusitani, hogy nem mondok igazat? Vagy azt hiszed, hogy egy „büdös tatártól” eltüröm, amiért a dsiahurt is megleckéztettem? Hát nem vagyok az ezredestek, te bitang?!...
Mikor ezt mondtam, egyik kezemmel már torkon ragadtam, a másikkal pedig elkaptam a lábát s ekképpen fölemelve, ugy a falhoz vágtam, hogy nagy nyikkanással, kábultan esett össze.
- Brávó, Charley! - helyeselte a kapitány. - Ez pompás szórakozás... Ne folytassam?
- Azt hiszem fölösleges, - feleltem - mert látom, hogy igy is megjuhászkodnak a fickók.
A kalózok csakugyan meghökkenve néztek össze és mukkanni se mertek. Most intettem annak a két embernek, akik a bárkán parancsnokoltak, mikor a zsiványok elfogtak bennünket.
- Jertek közelébb! - mondtam nekik. - Készüljetek, hogy kivisztek bennünket a folyóra.
- Parancsolod, hogy ismét megtámadjunk valami bárkát? - kérdezte az egyik.
- Nem erről van szó - feleltem. - Ti megszakitottátok az utunkat és most vissza kell bennünket vinnetek Cantonba... Előre hát!
Most lámpát fogtam és a szobrok mögé mentem. A hadisten háta mögött ajtó nyilt egy szük sötét helyiségbe, ahol a templomi szerelvényeket - füstölöket, tam-tamokat, csináltvirág-koszorukat stb. - tartották. Ez volt a „portugál nő” börtöne, melynek ajtaja leszedhető kilinccsel zárult kulcs helyett.
- Kapitány! - intettem Turnersticknek - hozza csak ide azt a dsiahurt. Magunkkal nem vihetjük és óvatosságból be fogom ide zárni.
A kapitány megfogta gallérjánál fogva a nagy darab embert és odahurcolta; ketten aztán becipeltük a szük helyiségbe, melynek ajtaját becsuktam és a kilincset zsebre tettem. A sárkányfiak nyugodtan végignézték ezt, de most megszólalt az egyik:
- Mit parancsolsz, uram: mi történjék a dsiahurral? Ki jelentse be elfogatását a Kiang-lungnak? Te magad vagy mi? Ennek a szakasznak én vagyok a hadnagya és nekem kellene a dsiahurt Li-tingbe vinnem, ha ugyan te magad nem oda mégy.
Li-ting - vagyis „Pontyváros” - kis helység a Pe-kiang folyó partján és aranyponty-tenyészetéről hires. Megtudtam tehát, hogy itt van a Kiang-lung főhadiszállása.
- Nekem fontosabb dolgom van, mint hogy Li-tingbe menjek - feleltem kitérően. - A dsiahur holnap reggelig itt marad s akkor megkötözve viszed a Kiang-lunghoz.
- De ott lesz-e akkorra a jelentésed? - kérdezte a hadnagy aggódva. - A Ciang-ki-um (magyarul: főparancsnok) nagyon szigoruan veszi a pontosságot.
- Ne tanits engem, - feleltem szigoruan - hanem tedd, amit parancsolok!
- Akkor add ide a kulcsot - mondta a hadnagy engedelmesen.
Ez a kérés ugyan természetes volt, nekem azonban mégse tetszett, mert a sárkányfiak igy szabadon érintkezhettek a dsiahurral, amiből baj lehetett. De, hogy bizalmatlanságot ne keltsek, átadtam a kilincset.
- Itt van, - mondtam. - De megparancsolom, hogy napkeltéig ki ne nyisd az ajtót!
- Üdvözöld a Kiang-lungot - mondtam neki végezetül, mikor elindultunk.
Kint voltunk tehát a templomból, amely oly végzetes lehetett volna ránk nézve. Néhány papiroslámpa világitotta meg utunkat a csatornáig, melynek lomha vizén még ott volt a nagy bárka, melyen idehurcoltak bennünket. Még a legénység is ugyanaz volt...

7. Az üldözés.
A hadnagy gondoskodott ivóvizről és gyümölcsről, ugy hogy a hollandus szakácsnő már tele szájjal csámcsogott, mikor odaértünk. Hatalmas étvágya volt, mert alig tiz perc alatt óriáskigyó módjára nyelte el a nagy kosár gyümölcsöt s a takarékos mértékletességhez szokott kinaiak álmélkodva csapták össze kezüket a hihetetlen falánkság láttára.
Gondolataimból a kapitány vert föl, aki megérintette a vállamat és halkan mondta:
- Hallgassa csak ezt a furcsa neszt, Charley... Nem evezőcsapások ezek a hátunk mögött?
Odafigyeltem és bólintottam: valóban evezők csobogása hallatszott mögöttünk.
- Egészen bizonyos, hogy csónak vagy bárka jön utánunk, kapitány - mondtam.
- Yes... De miféle csónak? - aggódott Turnerstick. - Azt hiszem, van okunk az óvatosságra.
- Mindenesetre - feleltem. - Könnyen meglehet, hogy a hadnagy föloldozta a dsiahurt, akinek bizonyára az volt az első gondolata, hogy utánunk ered és elfog bennünket.
- Mit tegyünk, Charley?... Ezek a sárkányfiak, természetesen, neki fognak segiteni!
- Az kétségtelen - véltem én is. - Iparkodnunk kell tehát, hogy egérutat nyerjünk. Aztán esetleg tőrbe csalhatjuk és ártalmatlanná tehetjük őket. Fogja meg ön is az evezőt és rajta! Mi erősebbek vagyunk a kinaiaknál; ha megnyomjuk a lapátokat, nem érhetnek utól.
Megparancsoltam a kinaiaknak, hogy lássanak munkához istenigazában és magunk is ráfeküdtünk az evezőkre. A nagy bárka szinte repült a vizen és nemsokára egy mellékcsatorna torkolatához értünk. Itt bekormányoztattam a bárkát, aztán meghagytam, hogy oltsák el a lámpákat, amit a hajósok meg is tettek, jóllehet nem tudták, hogy mire való.
Most a mellékcsatornában eveztünk lefelé vagy négy-öt percig s ekkor megállást parancsoltam, a bárkát pedig nekifuttattam a partnak.
- Mindnyájan szálljatok ki! - rivalltam rá a sárkányfiakra kurtán.
- Miért, uram? - kérdezte a kormányos megütődve. - Talán csak nem maradunk itt?
- A te dolgod az, hogy engedelmeskedel - mondtam röviden. - Ki veletek a partra!
Habozva és vonakodva ugyan, de mégis csak szót fogadtak és mindnyájan kiszálltak.
- Most itt maradtok - mondtam - és nyugodtan vártok, mig ujra fölveszlek benneteket.
Ezzel gyorsan eltaszitottam a bárkát a parttól és átvittem a tulsó oldalra.
- Nagyon jól van, Charley, - helyeselte a kapitány. - Ezektől a gazfickóktól tehát már megszabadultunk... De hallgassa csak!... Mi volt ez?
- Kiang! - hallatszott a főcsatorna felől a néma éjszakában.
- Lung! - feleltek vissza az én hajósaim, noha meghagytam nekik, hogy csöndben maradjanak.
A csónak, amelynek evezőcsobogását hallottuk, a két csatorna keresztezési helyéhez ért s a benne ülők azért kiabálták a jelszót, hogy a válaszból megállapithassák: mely irányba mentünk...
- Elárultak a gazfickók - mérgelődött a kapitány. - Most mit tegyünk, Charley?
- Gyorsan kimegyünk a szárazra mind a hárman - feleltem halkan. - Aztán megvárjuk, hogy mi készül itten és kikkel lesz dolgunk. Egyebet nem tehetünk egyelőre.
A bárkát megkötöttem egy pamutcserje ágaihoz és mind a hárman kiszálltunk a partra.
Az evezőcsapások egyre közelebbről hallatszottak; az üldöző csónak már befordult a mellékcsatornába és most már ujra, élesen hangzott föl a jelszó:
- Kiang...
- Lung! - hangzott rá a felelet a tulsó partról, ahová kitettük embereinket.
A csónak egyenesen odafordult hozzájuk a partra s most megismertem a dsiahur hangját, amint parancsoló hangon rájuk rivallt:
- Hol a csuántok?... (A bárkátok).
- Odaát van a tulsó parton - felelte a bárka egyik parancsnoka alázatosan.
- És hová lett az a nagy ember meg a társa és az asszony? - kérdezte a dsiahur.
- Mind átmentek a yeu-kivel (ezredessel) - felelte az előbbeni hang.
- Az nem yeu-ki! - fakadt ki durván a dsiahur. - Nem a sárkányfiak ezredese, csak lopta a jelvényt. Most elvesszük tőle s aztán meghal. Várjatok itt!
A csónak megfordult és egyenesen átevezett hozzánk. A menekülés nem volt tanácsos, mert sötét éjszaka volt és számos csatorna szelte keresztül-kasul a vidéket, amelyet nem is ismertünk. Védekeznünk kellett tehát s mindenekelőtt meg kellett akadályoznom, hogy üldözőink partra szállhassanak.
- Megálljatok! - kiáltottam rájuk, amint a csónak közeledett. - Itt nem köttök ki!
A csónak közepén egy hatalmas alak állt: megismertem, hogy a dsiahur...
- Ő az! - dörgött a dsiahur mély hangja. - Rajta, fiuk, szurjátok le!
Most parthoz ütödött a csónak és vagy féltucat „sárkányfi” kiugrott a szárazra. Megsuhogtattuk az evezőket... Egy ütés, - kettő, - aztán még kettő - és megszabadultunk tőlük. Három-négy zsivány jajgatva hempergett a földön, a többiek tétován megálltak.
- Fogjatok ti is evezőket! - üvöltözött a mongol. - Üssétek le a nyugati ördögöket!
Ő maga állva maradt a csónakban, a többiek azonban vad orditással ránk rohantak. Három közülük rám vetette magát és az volt a baj, hogy egyszerre támadtak. Az elsőt leütöttem, de a másik kettőnek az ütését nem birtam egyszerre felfogni; a bal vállamra hatalmas ütést kaptam és két zsivány ugyanakkor rám ugrott, elülről és hátulról belém ragadva.
- Fogjátok jól! - kiabált a dsiahur ujjongva.
Egy ugrással kint termett a partra, mialatt én leráztam magamról a két banditát. De, sajnos: nem voltam elég gyors, mert ekkor már rajtam ütött a dsiahur is. Kificamitott jobbját ugyan nem használhatta, de baljában hosszu kés villogott. Hirtelen félre hajoltam és a penge mellém döfött. Megragadtam a dsiahur torkát és karját, de ugyanekkor rám rohant a másik két kinai is és lábam megbotlott az elejtett evezőmben. Nyomban a földre rántottak, mire a mongol mellém térdelt.
- Halj meg, yen-dzsi... (Gyáva kutya!) - kiáltotta fogcsikorgatva.
De ugyanebben a pillanatban hatalmas ütést kapott a karjára, ugy hogy fölorditott fájdalmában, én pedig időt nyertem, hogy talpra állhassak. A derék szakácsnő vágta meg lapátjával a dsiahurt.
- Hát még se szaladtok, gazemberek? - rikácsolta dühösen. - Vagy leüssem a derekatokat?
- Segitség, Charley! - kiabált ebben a pillanatban Turnerstick kapitány.
Megfordulva észrevettem, hogy a kapitány a földön fekszik és csak nagy nehezen védekezik támadói ellen. Hogy kiszabadithassam, előbb a magam támadóitól kellett szabadulnom. Két ököllel rohantam tehát a dsiahurra és ugy mellbe löktem, hogy megbotlott és a vizbe zuhant. Most félrerugtam a két kinait és a kapitány segitségére siettem. Ekkor azonban Kelder Hanje ijesztett meg:
- Vigyázzanak, ms’ sursz! - kiáltotta. - A gazemberek uszva jönnek át a vizen!
Segitettem a kapitánynak, hogy fölugorhatott s most a csatorna felé akartam fordulni, mikor olyan evezőcsapás zudult a fejemre, hogy se nem láttam, se nem hallottam. Félig kábult állapotba estem s ettől fogva szinte csak álomszerüen cselekedtem mindent. Alakokat láttam kiugrálni a vizből - ezek mindenesetre a mi embereink voltak, akik uszva jöttek társaik segitségére - s hallottam, amint dühös kiáltásokkal evezőket ragadtak; aztán láttam, amint a kapitány dühösen vagdalkozott az evezővel és a szakácsnő is vadul forgatta az evezőt. A torkomra kapott ütés, ugy látszik, megbénitotta az erőmet, mert az evező oly nehéz lett, hogy alig birtam emelni; eldobtam tehát és kirántottam a revolvert.
Azt hiszem, csak vaktában adtam le az első lövéseket, de azért jó volt, hogy leadtam. Mert Turnerstick mindjárt az első dörrenésekre ujjongva kiáltott föl:
- Terringettét, ezekre a meggymagokra nem is gondoltam! Rajta, Charley: csak bátran!... Tizenkét lövés: tizenkét gazember!
Most ő is durrogatni kezdett, aminek mesés hatása lett. Láttam, hogy az ellenség a bárkába ugrik s annyi golyót küldtem utána, amennyi még a revolveremben volt, - de nem hiszem, hogy csak egyetlen egy lövésem is talált, mert sajátos gyöngeségem miatt erősen remegett a kezem. Nagy vérfürdőt a derék Turnerstick se igen okozhatott, mert ő mindig hajszra lőtt, ha csáléra állt a cél.
A gyorsan egymásra következő lövések azonban mégis megtették kötelességüket, mert a sárkányfiak, hirtelen eltüntek, - de sajnos! a csónakok is velük. Turnerstick azonban boldog volt.
- Ugyan hová oly sietve? - kiabált a menekülők után. - Gyáva kóficongok, hitvány nyulakong, pimasz gazongok! Jereng ideng, te mongoling! Hadd ütököng bélyeginget a pofángodrang!
- Hát ezek elmentek, - örvendezett a szakácsnő, - Hát ön hogy van, uram?
- Nem valami jól, Hanje, - feleltem bágyadtan, mert még a beszéd is nehezemre esett. - Hatalmasan fejbevágott valamelyik gazember.
- Mi az, Charley? - aggódott a kapitány. - Miért dadog, mintha részeg volna?
- Torkomat érte a csapás - feleltem halkan - és nagyon kábult vagyok.
- Ez baj, - mondta a kapitány - mert hátul az élet... Most mit csináljunk?
- Semmit... Nyugalomra és borogatásra van szükségem... Ez meg fog gyógyitani - mondtam.
Lassan odamentem a csatorna szélére s mivel a viz egészen a part szinéig ért, késsel egy kis gödröt ástam a part szélén, amely azonnal megtelt vizzel. Ekkor hanyatt feküdtem, ugy hogy a tarkóm belejött a gödörbe és se borogatásra, se betegápolóra nem volt szükségem.
- Mégis csak ügyes fickó maga, Charley! - mondta a kapitány, elismerően csóválta a fejét.
- Hát mi velünk mi lesz? - kérdezte harciasan a derék szakácsnő.
- Mindjárt ellátom magát is, Hanje, - mondta a kapitány - aztán alhatik.
Matrózkésével gyorsan nagy csomó fiatal füzfagalyat metszett s ebből kényelmes fekvőhelyet csinált, melyre a szakácsnő azonnal leheveredett s pár perc mulva hangos hortyogással bizonyitotta be, hogy ez a kis csetepáté éppen nem rontotta el az éjszakai nyugodalmát. A kapitány még sürgött-forgott egy darabig körülöttem, majd aggodalmasan kérdezte:
- Mit gondol, Charley: nem lett volna jobb, ha más helyen ütünk éjjeli tanyát?
- Ugyan miért? - kérdeztem bágyadtan. - Talán csak nem fél attól, hogy ezek a zsiványok visszajönnek?... Miután megkapták a magukét, most már nincs mit félnünk tőlük.
- Akkor talán én is lefekhetném? - kérdezte a kapitány bátortalanul.
- Mindenesetre ez a legokosabb, amit tehet - feleltem. - Én meg majd őrködöm. Ez a hideg viz ugyis ébren tart s egyuttal meg is gyógyit.
- Ha ugy gondolja, Charley: akkor jó éjszakát - mondta a kapitány. - Egy óra mulva keltsen föl, hogy fölválthassam önt az őrködésben... Good night, Charley!
Két perc mulva már versenyt hortyogott a szakácsnővel és ez a „szabadon előadott kettős” bizonyára elriasztotta volna a kalózokat, ha eszükbe jutott volna, hogy visszatérjenek. De a gyáva fickók nem jelentkeztek... én pedig addig néztem az ég pislogó gyertyáit odafönt, mig végre szintén elaludtam...
Mikor fölébredtem, már reggel volt, de nekem valóban jót tett a „vizes vánkos”. Minden fáradság és a szörnyü evezőcsapás minden következménye eltünt. Fölkeltem és megvizsgáltam a csatateret. Sehol egy vércsöppet se láttam, amely bizonyithatta volna, hogy csak egyetlen egy golyónk is talált; csak a lágy talajban látható mély lábnyomok tanuskodtak az éjszakai küzdelemről.
Odaát, észak felé, láttam a Kuang-ti templomát, mig dél felől hosszu, szürkés ködsáv mutatta, hogy merre van a folyó. Legfölebb félórát kellett gyalogolnunk, hogy elérjük. Felköltöttem a kapitányt, aki riadtan ugrott talpra már első, hangosabb kiáltásomra.
- Hahó... Ki az és mit akar? - dadogta Turnerstick kapitány, a szemeit dörzsölve.
- Kérem, kapitány: itt a jó hideg viz, - mondtam mosolyogva - az nyomban észre tériti.
- Ah, igaz! - nyujtózkodott a kapitány nagyot ásitva - most már mindent tudok... Odaát van a bálványtemplom, itt a folyó... és amott hortyog ez a derék hollandi szakácsnő, aki megeszik egy egész kosár gyümölcsöt... 
- De az evezőt is derekasan tudja forgatni! - vágtam közbe nevetve.
- Tudom, - bólintott a kapitány - pompás nőszemély, Ugy rugdalkozott, mint egy kormányos.
Odalépett hozzá és gyöngéden felköltötte. Hanje rögtön talpra ugrott és mentegetőzve kérdezte:
- Sokáig aludtam?... És az ön feje hogy van? Meggyógyult már?
- Köszönöm, Hanje: egészen rendben vagyok - feleltem. - És talán indulhatnánk is.
- Becsülettel megtehetjük, - mondta büszkén a kapitány - mert a csatateret megtartottuk. Sőt megszabaditottunk egy lányt is, Charley: éppen ugy, ahogy a regényekben olvassuk vagy a szinpadon látjuk.
- Akkor hát előre, - feleltem - mert semmi célja az itt maradásunknak.
- Legjobban szeretnék visszamenni a templomhoz, - csóválta fejét a kapitány - hogy még néhány szót válthassak azokkal a sárkányfiakkal.
- Talán erre is rákerül a sor, - feleltem - ha találunk a folyón valami angol vagy amerikai hajót, amelytől segitséget kérhetünk. Most azonban menjünk le a folyóhoz.
Egyenesen a főcsatorna felé tartottunk, amelynek partján aztán leballagtunk a folyóhoz. Alig hogy odaértünk, egy háromárbócos hollandi hajó vitorlázott lefelé a folyón. Ez igazán kapóra jött! A kapitány addig integetett neki, mig a hajó lebocsátott egy csónakot és kijött értünk a partra.
- Hová megy a hajó? - kérdezte kollégájától a kapitány, mihelyt köszöntötték egymást.
- Macaóba - felelte a másik.
- Hisz ez pompás! - kiáltott föl Turnerstick. - Akkor megtehetné azt a szivességet, hogy magával visz egy derék ladyt, akit a folyami kalózok raboltak el Macaóból. Az utiköltséget szivesen megfizetem s a hölgy különben is hollandi.
- Nincs utiköltség, - rázta fejét a másik kapitány - szivesen elvisszük a hölgyet, sőt az urakat is, ha tetszik; csak jőjjenek föl a hajóra.
- Köszönjük, - felelte Turnerstick - de mi fölfelé igyekszünk a folyón.
A hollandus leányasszony végtelenül boldog volt, hogy ily olcsón és gyorsan visszakerül Macaóba az urnőjéhez, de azért jó néhány percig eltartott, mig érzékeny bucsut vett tőlünk s még a folyó közepéről is egyre integetett és hálálkodott élete megmentéseért. Az utolsó, amit hallottunk tőle, az a biztatás volt, hogy „fölakasztatja az egész társaságot”...
Most nem tehettünk mást, mint hogy nyugodtan vártunk a parton, mig megfelelő legénységgel ellátott hajó mutatkozik. Az élénk közlekedés mellett ez a várakozás nem is tette sokáig próbára a türelmünket, mert csakhamar föltünt egy kis angol gőz-yacht, mely füstölve tartott fölfelé a folyón és jeladásunkra készségesen közeledett a parthoz.
- Mi baj? - kérdezte a kapitány a födélzetről. - Velünk akarnak jönni?
- Az attól függ, hogy hová megy, kapitány - feleltem én.
- Wampoába és Cantonba - hangzott a felelet.
- Akkor önnel megyünk, kapitány, - kiáltottam föl a födélzetre - föltéve, hogy van egy órányi ideje és segitségünkre akar lenni... De talán fölmehetnénk a födélzetre?...
Gyorsan lebocsátottak egy csónakot és néhány perc mulva már fönt voltunk a yachton. Miután bemutatkoztunk, a yacht kapitánya is megmondta, hogy Tom Halverstone a neve és Greenockból való. Azonnal meginvitált bennünket reggelire s eközben Turnerstick előállt a szándékával:
- Arra akarjuk kérni önt, kapitány, sziveskedjék mellénk adni néhány embert, hogy összeszedjünk egy csomó folyami kalózt, akik egészen itt, a közelben vannak.
- Talán csak nem sárkányfiak? - érdeklődött Tom Halverstone kapitány.
- De bizony azok, uram - feleltem. - Tegnap este megtámadtak, gázos fazékkal elkábitottak, aztán egy templomba hurcoltak bennünket s valószinüleg ott lesznek most is.
Röviden elmondtam az esetet, mire Tom Halverstone készségesen kijelentette, hogy egy tucat emberével szivesen rendelkezésünkre áll, ha reggeli után indulni akarunk. A talizmánomról, persze, nem szóltam és Turnersticknek is elég sütnivalója volt, hogy hallgatott róla.
Negyedóra mulva tizenöt jól fegyverzett fickó ült a hosszu, keskeny cutting-csónakban, mely ugy repült a csatorna csöndes vizén, mintha ágyuból lőtték volna ki. A kormányt maga Halverstone tartotta, aki egyre jobban érdeklődött az eset részletei iránt.
- Hiszen ez igazi kaland! - mondta izgatottan. - Csak attól tartok, hogy a gazfickók már kereket oldottak és a hadisten temploma üres lesz.

8. Még egyszer a sárkányfiak tanyáján.
Alig mult el félóra, máris kikötöttünk ugyanazon a helyen, ahol tegnap partra szálltunk. Egyenesen a templomnak tartottunk, melynek bejáratánál két kinai virágot és füstölő-rudacskákat árult. Fölmentünk hozzájuk a széles lépcsőn és én megkérdeztem tőlük:
- Szabad-e bemenni idegeneknek is?
- Mindenkinek szabad, aki alamizsnát ad a hadisten szolgájának - hangzott a felelet.
- És hol van a hadisten szolgája?
- Odabent van a templomban. De, ha be akarsz menni: áldoznod kell az istennek is, virágokkal és füstölő-rudakkal.
Megértettem, hogy keresni akar; pénzt adtam hát neki, de se a virágot, se a füstölő-rudat nem fogadtam el tőle, aminek nagyon megörült.
- Mióta vagytok itt ma reggel? - kérdeztem tőle - vagy éjjel is itt voltatok?
- Nem, - rázta fejét a kinai - éjjel csak a rossz szellemek járnak erre, akikkel Kuang-ti harcol. Ma éjjel is itt voltak és elvitték az egyik bálvány kardját; Kuang-ti azonban hatalmas és erős: reggelre mind elkergette a gonosz szellemeket.
- Nem értem ezt az embert - szólt közbe Turnerstick kapitány. - Nagyon rosszul beszéli az anyanyelvét. Mit mondott önnek, Charley?
 - Azt mondja, - feleltem nevetve - hogy ma éjjel gonosz szellemek jártak itt, akik elvették a bálvány kardját: de a hatalmas Kuang-ti elkergette őket. Mivel pedig a „gonosz szellemeket” mi kergettük el: e szerint mi vagyunk a hatalmas hadistenek!
- A gazfickók bizonyára éppen olyan jól tudják, mint mi, hogy mi történt, - mondta Turnerstick kapitány - de van eszük, hogy nem árulják el. De most nézzünk be ebbe a rablóbarlangba.
A bejáraton át beléptünk az első udvarba, mely téglaforma volt, két kis nyolcszögletü pagodával; ezek jobbra és balra álltak, közel a falkeritéshez. Keresztül menvén az első udvaron, bejutottunk a második udvarba, ahol jobbról és balról egy-egy nyilt melléktemplomot láttunk, mindegyikben a három ismert szobor: Kuang-ti, a fia meg a lovászmestere.
Az „isten szolgáját”, akiről a bejárat előtt álló kinai beszélt,  [...] nyomban megismertem benne azt a zsiványt, aki az elmult éjjel a kanócos puskával hadarászott. Most bonc-ruhába volt öltözve. Figyelmeztettem rá Turnersticket, aki szintén rögtön ráismert s mindjárt elmondta a dolgot Halverstone kapitánynak is.
- Nem rossz, - mondta ez, a fejét csóválva - de majd lekapjuk a tiz körméről. Mert itt magunknak kell elégtételt vennünk, mivel semmiféle kinai biróság meg nem teszi ezt.
- De csak nem büntetünk meg egy papot olyan helyen, melyet ezek a sárga ördögök szentnek tartanak? - kérdeztem aggodalmaskodva.
- Hát pap ez? - méltatlankodott Turnerstick. - És szent hely ez vagy rablóbarlang?... Jól kiporoljuk a fickó irháját s a hadisten aztán hadd kenegesse a hátát, mig begyógyul!
Az „isten szolgája” még észre se vett bennünket, mert háttal állt felénk a kutnál és a teknősbékákat etette. Mikor közeledtünk hozzá, lépteink zajára megfordult és ijedt arcán meglátszott, hogy ő is azonnal megismert bennünket. De csakhamar összeszedte magát és nyugalmat erőltetett ravasz vonásaira.
- Te vagy a hadisten templomának a szingje (afféle „egyházfi”)? - kérdeztem tőle.
- Nem, - felelte büszkén - nem szing vagyok, hanem ho-sang (igazi pap).
- Szép - bólintottam. - De azért talán szabad megtekinteni ezt a templomot?
- Mindenkinek szabad bemenni, aki áldoz az istennek és nem feledkezik meg a szolgájáról.
- Nyugodt lehetsz, hogy nem feledkezünk meg rólad - feleltem jelentősen. - De ugy látszik, hogy te olyan embereket is beeresztesz a templomba, akik nem áldoznak az istennek, hanem egyenesen csufot üznek belőle. Láttam, hogy eltörték a karját és ellopták a kardját is.
- Azt a csüt-gur (az ördög) tette - felelte a gazfickó arcátlanul.
- Láttad már valaha ezt a csüt-gurt? - kérdeztem tőle gunyosan.
- Nem, - rázta fejét a zsivány - mert megölne, ha utjába állnék.
- Hát én már láttam őt, - feleltem - sőt meg is mutathatom neked... Ide nézz, - folytattam, Turnerstick kapitányra mutatva - ez a barátom a csüt-gur, mert ő vette el az isten kardját.
 - Ugy beszélsz, hogy nem értelek - dadogta a kinai és félre nézett.
- Pedig magad is ott voltál és láttad! - mondtam keményen. - Hát majd fölfrissitem az emlékezetedet, ha éjféltől reggelig se ér... Hol van dsiahur?
- A dsiahur? - ismételte a gazfickó ravaszul pislogva. - Mi az a dsiahur?
- Azt mondod, hogy ho-sang vagy: tehát bölcs, pap és irástudó - szóltam gunyosan. - És még azt se tudod, hogy mi az a dsiahur?... Már látom, hogy serkentenem kell az emlékezőtehetségedet.
Odafordultam az egyik matrózhoz:
- Menj csak be a sekrestyébe; van ott néhány lámparud bambusznádból. Hozz ki vagy kettőt, de jó vastagot. Ez a fickó tiz botot kap.
A matróz futólépésben szaladt be a sekrestyébe és már hozta is a botokat.
- Ketten kapjátok le a tiz körméről, - fordultam a legényekhez - másik kettő pedig verjen rá öt-öt botot, de amugy istenigazában!
Két markos legény fölkapta a fickót, mint a pelyhet és bár kézzel-lábbal védekezett, ugy lenyomták a földre, hogy moccanni se tudott. Ekkor dühösen fenyegetőzni kezdett:
- Tudjátok, hogy pap vagyok! Meg ne merjetek ütni, mert a nagy Buddha rátok küldi majd a csüt-gurt, aki mindnyájatokat levisz a pokolba!
- A csüt-gur itt áll melletted - feleltem - és semmi kifogása az ellen, hogy megbotoztatlak. Még egyszer kérdezlek tehát: ismered a dsiahurt?
- Nem! - hangzott a csökönyös válasz.
- Huzzatok rá!...
A bambusznád suhogva csapott le a zsiványra, aki az első ütésnél hangosan fölorditott; jajgatva türte még a másodikat is, de a harmadiknál már teljesen megtört a dacossága.
- Megálljatok! - nyöszörgött sirva - ismerem a dsiahurt!
- Na látod, - mondtam szemrehányóan - hát érdemes volt fárasztani az embereimet?... Nos, ki vele gyorsan: hol van hát a dsiahur?
- Elment, - felelte nyöszörögve. - Mindjárt aztán elment, hogy a csatornától visszatért.
- És hova ment?... És hol vannak a többiek?... A sárkányfiak? - kérdeztem szigoruan.
- Mit tudom én? - fakadt ki a bonc. - Jönnek és nem mondják: honnan; mennek és nem mondják: hová... Nem kötik az orrára senkinek.
- Már megint cserbe hágy az emlékezeted? - csóváltam a fejemet szemrehányóan.
Mivel a gazfickó dacosan hallgatott, ismét odafordultam a matrózokhoz:
- Huzzatok rá!...
Hatalmas, tagbaszakadt kormányos volt, aki most rávágott s ezt ugyancsak megérezhette a zsivány, mert nagyot orditott:
- Megálljatok!... tudom már hol van!
Intettem a soros matróznak, hogy ne hagyja abba; teljesen meg akartam puhitani a haszontalant, hogy ne kelljen mindig elülről kezdeni a vallatást. Igy aztán három „kiadós” ütleget kapott, - de be is adta a derekát ugy, hogy szinte kérdezés nélkül is vallott, mint a karikacsapás.
- Nos, hol van hát a dsiahur? - kérdeztem szigoruan.
- Li-tingben van, a ciáng-ki-umnál (a főparancsnokságnál) - felelte a kinai.
- Hogy hivják ezt a főparancsnokot?
- Azt nem tudom.
- Látom, hogy még mindig nem teljes az emlékezőtehetséged! - fenyegetőztem.
- Teljesebb már nem is lehet, uram - rimánkodott a zsivány megszeppenve. - Minden sárkányfi tudja, hogy a főparancsnok Li-tingben lakik, de csak a legfőbb vezérek ismerik.
Ebben igaza lehetett a fickónak s egyébként is észrevettem rajta, hogy most az egyszer nem hazudott. Tovább faggattam tehát:
- Hát a többi sárkányfiak hol vannak? Azok csak nem mentek Li-tingbe?
- Nem, uram, hanem Cantonba mentek a hadnaggyal - felelte a zsivány.
- És hol találhatom meg őket, ha dolgom lesz velük? - kérdeztem hirtelen.
- A Sam-pan-fuban - felelte szorongva a kinai. - Az angol ügyvivőség közelében van egy sam-pan-szálló a „Tizezer uralkodóhoz”. Mindig ott lehet találni azokat a sárkányfiakat, akik éppen Cantonban vannak.
- Ismered-e név szerint azokat, akik tegnap éjjel itt voltak? - kérdeztem most.
- Egyetlen egyet se ismerek - rázta fejét a kinai. - Mindig csak olyanoknak szabad jönniök, akik ismeretlenek. Megmutatják a jelvényt, amire engedelmeskednünk kell nekik, hacsak azt nem akarjuk, hogy megöljenek. Többet nem mondhatok, mert nem is tudok, uram.
- Majd próbára teszem igazmondásodat és utánajárok, hogy nem csaltál-e meg - mondtam. - De jaj neked, ha nem mondtál igazat! Mert akkor ismét eljövök és leszámolok veled.
A kinai égre-földre esküdözött, hogy igazat mondott, mire intettem a matrózoknak, hogy bocsássák szabadon. Mikor ez megtörtént, Turnerstick kiváncsian fordult hozzám:
- Nos, Charley, hogy állunk?... Megtudott-e tőle valami érdekeset?
- Az egész társaság elment - feleltem vállat vonva. - Részint Cantonba, részint még tovább.
- Ejnye, a keservét! - bosszankodott Turnerstick - ez igazán kellemetlen!
- De előrelátható volt - mondta Halverstone. - Nem remélhettük, hogy ezek a zsiványok itt fognak rostokolni, mig nekünk méltóztatik értük jönni... Mivel pedig ezen az ócska hodályon nincs mit néznünk, azt hiszem, legokosabb lenne, ha mindjárt indulnánk is.
- Előbb azonban kiadnánk talán az apai-anyai jussát ennek a mordályosnak, csattogó botütésekben - vélte Turnerstick. - Mivelhogy a gazember igazán rászolgált!
- Semmi hasznunk nem lenne belőle - feleltem vállat vonva. - Legfölebb orditana: arra pedig igazán nem vágyom, mert nagyon ocsmány a hangja.
- Akkor legalább elviszem az egyik bálvány kardját - mondta Turnerstick.
- Az lopás volna, kapitány, - tiltakoztam - sőt egyenesen templomrablás. Mivel pedig a hadisten tiszteletét egyenesen a császár parancsolta meg, még nagy kellemetlenségbe is juthatnánk.
- Legyen hát meg a maga akarata, Charley, - bosszankodott a derék kapitány. - De fogadom, hogy minden sárkányfit irgalmatlanul leütök, aki csak a szemem elé kerül.
E beszélgetés közben lassan kiértünk a csatornához és beleültünk csónakunkba, mely épp oly gyorsan visszavitt bennünket a yachtra, mint amily gyorsan idejöttünk. Aztán fölfelé mentünk a folyón egészen Cantonig, ami azért volt lehetséges, mert a könnyü yacht nem mélyen járó gőzös volt. Nem messze kötöttünk ki az angol ügyvivőségtől, melynek zászlaja messzire látható volt.

9. A cantoni „Viziváros”-ban.
Magából Cantonból alig láttunk még mást, mint számtalan bambusz-kunyhót a parton, a folyón pedig azokat a vasmacskával leerősitett lakásokat, melyeket a kinaiak sam-pannak neveznek. A folyón szinte egymás hátán nyüzsögtek a mindenféle formáju, kisebb uszóalkalmatosságok. Nagyobb épületekről, mint más városokban, szó se volt itten; csak egy régi pagodát láttunk és a városon túl néhány, dombon fekvő épületet, melyek templomok vagy erőditések lehettek.
Alighogy a gőzös csónakja partra tett bennünket, nyomban egész sereg ügynök, idegenvezető, hordár és más rossz szellem rohant meg bennünket. Az egyik ugy üvöltött, hogy majd belerepedt a dobhártyánk, a másik megragadta karjainkat és ugy rángatott, a harmadik hátulról lökdösött bennünket, a negyedik óriási reklámplakátokat nyujtogatott felénk, az ötödik átbujt a többiek lábai alatt és ferde szemeivel, széles, fogatlan szájával vigyorogva hadonászott a karjaival...
Nyugodtan álltam ezt a rohamot, mert tudtam, hogy lassanként másfelé fordul, ha nem törődünk vele. Ám a hevesvérü Turnerstick komolyan vette a tolakodást és ugy dulakodott a csőcselékkel, mintha csak az élete megmentéséről lett volna szó. Közben pedig harsogva orditozott a saját külön kinai nyelvén, amely még jobban megvaditotta a tömeget.
A nagy lökdösésben kigombolódzott a ruhám, ugy hogy kilátszott alóla a talizmánom. Az egyik sárga ördög meglátta és a szája is tátva maradt álmélkodásában. Egészen közel hajolt a fülemhez és inkább csak a szája mozgásából olvastam le, semmint hallottam, amit sugni akart:
- Kjang?...
- Lu! - feleltem azonnal, mire a kinai áttört a tömegen, intett, hogy menjek utána s aztán a tér tulsó felén, az egyik ház sarkánál megállt, reánk várakozva.
- Előre, kapitány, - fordultam most Turnerstickhez - törjük át ezt a blokádot, ha lehet!
A kapitány szilaj csatakiáltást hallatott, akárcsak a rézbőrüek az „Utolsó mohikán”-ban és azonnal offenzivába ment át. Ugy látszik, hogy eddig csak félgőzzel dolgozott, mert amint most szétcsapott izmos ökleivel, a tolakodók ugy repültek szét, mint a legyek. Csakhamar szabad lett az utunk és befordulhattunk az utcába, amelynek sarokháza mögött a kinai várt reánk.
- Uram: miért viselsz idegen ruhát? - kérdezte tőlem tisztelettel, amint odaértünk.
- Szabad vallatóra fognod egy fölebbvalódat? - kérdeztem tőle szigoruan válasz helyett.
- Bocsáss meg, uram, - mentegetőzött zavartan - külföldi ruhában vagy, viseled a jelvényünket és nem tudom, hogy átadhatom-e neked is az izenetet, amely mindnyájunknak szól.
- Akkor beszélj, hogy ellenőrizhesselek - feleltem méltósággal. - Halljuk az izenetet.
- Pontban éjfélkor találkozunk a Van-ho-tienben - mondta a kinai alázatosan.
- Ez helyes - bólintottam, mintha tudtam volna az izenetet. - Nos, miért jövünk össze?
- Ma vagy holnap két ellenség érkezik ide, akiket el kell fognunk - folytatta a kinai.
- Jól mondtad ezt is - bólintottam helyeslően. - Tudod, hogy miféle emberek azok?
- Azt nem tudom - szabadkozott a kinai. - A vezérek nem mondanak meg mindent.
- Kitől kaptad a megbizást, hogy tovább add az izenetet? - kérdeztem tovább.
- Tudod, hogy ezt se szabad megmondanom, uram - mentegetőzött a kinai.
- Tudom, - feleltem bólintva - de majd megmondom én. A dsiahur bizott meg az izenettel. Az a dsiahur, aki ma reggel érkezett és a Van-ho-tienbe szállt.
- Uram, csak most hiszem igazán, hogy yeu-ki (ezredes) vagy, mert tudod, hogy hol van az alantasod - felelte alázatosan a kinai. - Bocsáss meg, ha bizalmatlan voltam...
- Kötelességed volt - feleltem megnyugtatóan. - De most figyelj ide. Tudod-e, hogy fölebbvalóidnak föltétlenül engedelmeskedni tartozol?
- Tudom, uram: parancsolj velem.
- Én tehát parancsot, szigoru parancsot adok neked, - folytattam - a dsiahurnak nem szabad tudnia, hogy már megérkeztem. Hallgatnod kell tehát arról, hogy találkoztál velem.
- Engedelmeskedni fogok, uram - felelte a kinai alázatosan. - Parancsolsz még valamit?
- Semmit - feleltem. - Éjfélkor majd ismét látjuk egymást... Csing-lea-ó!
A kinai hajlongva távozott, Turnerstick kapitány pedig álmélkodva fordult hozzám:
- Mondja csak, Charley, járt maga már ezelőtt is Kinában?... Hiszen oly bizalmasan beszélt ezzel a copfos fickóval, mintha már régi ismerőse lett volna!
- Ha nem is vagyunk régi ismerősök, - feleltem mosolyogva - azért egymáshoz tartozunk...
- Egymáshoz tartoznak? - csodálkozott Turnerstick nagy szemeket meresztve. - Ön meg ez a fickó?...
- Hát nem mondtam tegnap este, hogy a sárkányfiak ezredese vagyok? - kérdeztem nevetve. - Vagy legalább is annak tartanak... És ez a fickó szintén sárkányfi volt.
- Micsoda! Hát ez kalóz volt? - mérgelődött Turnerstick kapitány. - És ön nem mondta meg nekem?! Holott pedig tudta, hogy agyon akarok verni minden sárkányfit, akivel csak találkozom!
- Legközelebb majd üssön helyette agyon kettőt! - biztattam tréfásan a derék kapitányt.
- És mit akart ez a fickó?
- Oh, semmit! - feleltem könnyedén. - Csak azt mondta, hogy: ha kedvem tartja, találkozhatom a dsiahurral a „Tizezer uralkodó”-hoz cimzett szállóban... Ma éjfélkor.
- Na, erről a találkáról nem fogunk elkésni - jelentette ki vészjósló hangon. - Még volna egy-két szavam ahhoz a bivaly mongolhoz.
- De nem lesz ám egyedül! - ugrattam a kapitányt. - Sok lung-yin lesz vele!
- És ha ott lesz mind a „Tizezer uralkodó”, akkor is odamegyek! - csattant föl Turnerstick. - Vagy ön másként gondolkozik?... Talán bizony fél ezektől a copfos emberektől?
- Nem én, - feleltem kedélyesen - de éjfélig még sok időnk van és ráérünk meghányni-vetni, hogy mit tegyünk.
- Nem fordulnánk be valamelyik csapszékbe vagy vendéglőbe, hogy valamit harapjunk? - kérdezte Turnerstick, megéhezve a nagy bámészkodásban.
- Bizony okos gondolat - feleltem elégedetten. - De hogyan étkezzünk? Olcsón-e, mint toprongyos csavargók, vagy pompásan, mint előkelő kinaiak?
- Mindenesetre pompásan és előkelően - jelentette ki Turnerstick. - A fogások megválogatását önre bizom: de nehogy holmi sündisznó-pecsenyét, párolt gilisztát vagy piritott cserebogarat rendeljen kutyahus-vagdalékkal, ahogy a kinaiak szokták!
- Hogy a kinaiak ilyesmit esznek, az csak mese, - feleltem vállat vonva - és annak a bizonysága, hogy nem minden igaz, ami a könyvekben van.
- De már kérem a fecskefészek, a tengeri hinár, meg a kölyök-kutya husa már csak mégse civilizált ember gyomrába való?! - méltatlankodott Turnerstick.
- Miért ne? - kérdeztem nevetve.
- Hát nem bánom, - egyezett bele Turnerstick - teljesen önre bizom a gyomromat.
- Akkor mindjárt be is mehetünk abba a nagy vendéglőbe a sarkon, - mutattam Turnersticknek. - „Fogadó a legjobb falatokhoz”... Azt hiszem, itt meg leszünk elégedve.
Már az ajtónál udvarias hajlongással fogadott bennünket egy kinai pincér, az étterem bejáratánál pedig egy másik állt, aki alázatosan megkérdezte a nevünket, melyet aztán angol és kinai nyelven bekiáltott a szobába. Erre külön asztalhoz vezettek bennünket, melynek selyemabrosza volt és a székek is selyemmel voltak behuzva. Aztán, meg se kérdezve bennünket, mindegyikünknek egy pohárka valódi, édes, de nagyon erős rizspálinkát hoztak.
Csak most jött hozzánk a főpincér az étlappal, amely vörös selyempapirosra volt festve és oly nagy volt, hogy betakarózhattam volna vele. A fogások számozva voltak s valahányszor egyet megjelöltem, a pincér hangosan kiáltotta a számot, ugy hogy a konyhában meghallották. Kés, villa és kanál, persze, nem volt. Mindent ugy fölapritva hoztak, hogy késre nem is volt szükség, a villa és kanál helyett pedig elefántcsont evőpálcikákat adtak. A kapitány azonban nem tudott velük bánni és bosszusan dörmögött:
- Ugy halászok a tálban ezzel a két horgolótűvel, mint a gólya, mikor békát keres a tóban, de nem talál. Ön pedig ugy eszik velük, mintha teljes életében igy étkezett volna.
- Pedig csak az ön hajóján gyakoroltam magamat, kapitány! - magyaráztam nevetve. - Minden áldott nap egy tányér rizst főzettem a szakáccsal, aztán két pálcikát faragtam, s mikor egyedül voltam, megpróbáltam ugy enni, mint a kinaiak. Ez az egész!
- Ez árulás és álnokság, Charley! - mérgelődött a kapitány. - Ha szólt volna nekem, én is gyakoroltam volna magamat... De most már mindegy! Kérjen csak egy zsömlét a számomra.
A zsömle csakhamar megjött, mire a kapitány elővette a kését és kanalat „faragott” belőle. Igy aztán lépést tarthatott velem és pompás étvággyal ette végig a tizenkétfogásos kitünő ebédet.
- Kapni-e itt szivart, Charley? - kérdezte elégedetten a kapitány, miután az utolsó falatot is legyürte.
Rögtön hozattam néhány manilla-szivart, melyeket Turnerstick pompásaknak talált és rágyujtva, elégedetten pöfékelt. Aztán kiabált, hogy fizetni akar s mikor a pincér odajött, a saját külön kinai nyelvén legmagasabb megelégedését fejezte ki a nagyszerü ebédért s egyuttal kérte a számlát.
A pincér, persze, egy szót se értett az egészből és tanácstalanul nézett rám. Mikor megértette, hogy Turnerstick fizetni akar, odalépett a terem közepén álló kis számológéphez, gyorsan kiszámitotta az ebéd költségét, tussal és ecsettel leirta a számlát, melyet aztán átnyujtott a kapitánynak.
- Mit jelent ez a macskakaparás, Charley? - kérdezte tőlem Turnerstick kiváncsian.
Megmondtam az összeget, amely oly csekély volt, hogy a kapitány csodálkozott rajta és kijelentette, hogy ameddig Cantonban leszünk, mindig ide fogunk járni enni.
- De kanalat hozok magammal - tette hozzá. - Szokás itt a borravaló, Charley?
- De nagyon is, kapitány! - feleltem nevetve.
- Well, - bólintott Turnerstick - legyenek velem mind megelégedve...
Kivánságára meg kellett mondanom a főpincérnek, hogy a vendéglő valamennyi alkalmazottja jőjjön be az étterembe. Lehettek vagy harmincan, de a kapitány mindegyiknek adott borravalót és a sárga ördögök nagyon meg lehettek elégedve, mert ki nem fogytak a hajlongásból. Mikor fölkeltünk, hogy távozunk, a főpincér udvariasan megkért bennünket, hogy várjunk még egy pillanatig...
Kezébe vette az étlapot és a többi vendégek felé fordult. Miután még egyszer hangosan kikiáltotta a nevünket, fölolvasott mindent, amit kaptunk, hogy mennyit fizettünk ezért és kihirdette a borravalókat is, melyeket a kapitány adott. Aztán mély hajlongások közt és azzal a kéréssel, hogy ismét jőjjünk el: az egész személyzet a kijárathoz kisért bennünket. Turnersticknek roppantul hizelgett ez a kitüntető udvariasság.
- Finom és illedelmes emberek ezek a kinaiak - mondta. - Csak egy közös hibájuk van: hogy nem eléggé járatosak a saját anyanyelvükben... Most pedig gyerünk a belvárosba.
- Nem halasztanánk azt későbbre, kapitány? - kérdeztem aggódva. - Nem vagyunk kinai ruhában és igy könnyen kellemetlenségek érhetnek bennünket.
- Lári-fári, - felelte a kapitány vállat vonva. - Ha egy kinai New-Yorkba vagy New-Orleansbe jön, szabadon járhat-kelhet, ahová neki tetszik és én, mint amerikai állampolgár, ugyanezt tehetem.
Ott álltunk a voltaképpen való „kinai” Canton előtt, melyet magas, erős falak választanak el a fehér embernek is megnyitott kikötővárostól. Ezeken a falakon át, melyeknek koronáján itt-ott még őrtornyok is vannak, helyenként kapuk nyilnak a „belváros”-ba. Turnerstick kapitány gyorsan előresietett és befordult egy ilyen kapun: - kénytelen voltam tehát utána menni.
Mindjárt az első utcában összegyültek mögöttünk az utcai gyerekek és utánunk szaladtak. A második utcában temetéssel találkoztunk.
Mikor a temetés elhaladt, mi is tovább mentünk és néhány utcával tovább zene hangzott egy házból. A kapitány kiváncsian állt meg az épület előtt és megkérdezte tőlem, hogy mi az.
- Jo-si-sziang (dalcsarnok) - feleltem. - Alsóbb rendü orfeum és mulatóhely.
- Kinai orfeum? - örvendezett Turnerstick. - Na, ezt már csak igazán megnézzük!
Mielőtt visszatarthattam volna, már ott volt a bejárat előtt, sőt már be is lépett a helyiségbe. Igazán elsőrendü, piszkos és büdös mulatóhely volt, ahol a söpredéknép rongyos gyékényeken hevert, vagy kezdetleges padokon ült a falak hosszában és hallgatta a kezdetleges zenét, mely az ócska, rozoga emelvényről hangzott. Az elzüllött alakok előtt apró csészékben állt a tea, de az émelygős, fojtó illat, mely a mellékhelyiségekből áradt a terembe, elárulta, hogy ópium-barlangba jutottunk.
Mihelyt beléptünk, a zene azonnal elhallgatott és minden tekintet felénk fordult. Turnerstick a legnagyobb lelki nyugalommal telepedett le az egyik padra, mintha rendes törzsvendég lett volna itt és én, természetesen, melléje ültem. Nemsokára egy bivalynyaku, zömök kinai közeledett hozzánk s megállván előttünk, gyanakodva mért végig bennünket. Ez volt a mulató gazdája.
- Mit akartok itt? - kérdezte tőlünk mogorván.
- Amit a többiek - feleltem nyugodtan. - Inni és szórakozni. Mid van?
- Csak teát adhatok, - jelentette ki az orfeumos. - Akartok talán pipálni is?
- Nem, - ráztam a fejemet, mert tudtam, hogy ópiumot ajánl. - Hozzad a teát.
Két kis csészét hoztak, olyan „teá”-val, amely - Turnerstick szerint - szennyesebb „folyadék” volt, mint a hajófenék vize. Mialatt undorodva kavargattuk az italt, láttam, hogy több vendég izgatottan fölugrik és az orfeumoshoz siet. Az ingerült szóváltás egyes foszlányai eljutottak hozzánk.

10. Kaland a kinai orfeumban.
- Nem szabad megtürnöd ezeket az ing-kie-liket (tengeri ördögöket) - beszéltek össze-vissza. - Kergesd ki őket, vagy pedig mi megyünk el!
- Az én mulatóm mindenkinek nyitva áll, aki fizet - szabadkozott az orfeumos. - Ha bebocsájtották őket a kapun: miért ne türném meg őket én is? Különben is erős emberek és nem birnék velük.
- Majd segitünk neked! - ajánlkoztak a vendégek. - Eredj és kergesd ki őket.
- Tegyétek meg ti - szabadkozott az orfeumos. - Nekem semmi közöm az idegenekhez.
- Na jó, - fogadkoztak a vendégek dühösen - akkor majd mi dobjuk ki őket!
A csődületet és az izgatott taglejtéseket, persze Turnerstick kapitány is észrevette. Mikor megmagyaráztam neki, hogy a kinaiak ki akarnak dobni bennünket, hangosan fölkacagott:
- Ezek a szárazföldi varangyok?... Na, hát csak hadd jőjjenek a nyomorultak!
A mulató már ugy zsongott-bongott, mint a megzavart méhkas. A kinaiak már mind fölkeltek, egyik közelébb tolta a másikat, mig az eleven gyürü lassanként egészen körülfogott bennünket és a legelsők közvetlenül az orrunk előtt álltak. Ekkor az egyik megszólalt:
- Ti idegenek vagytok, ez a jo-si-sziang pedig a miénk. Menjetek tehát szórakozni a magatok mulatójába, mert különben kidobunk innen benneteket.
Ha ezt Európa bármelyik városában mondták volna nekem, nyomban leütöttem volna az izgága kötekedőt, itt azonban tanácsos volt a mérséklet. Nyugodtan feleltem tehát:
- A kinaiak ezrével jönnek a mi országainkba és ott épp oly szabadon járhatnak-kelhetnek, mint itthon. Mi jók és udvariasak vagyunk hozzátok: legyetek hát azok ti is mihozzánk.
- A kinaiak nem a maguk jószántából mennek a ti országaitokba - förmedt rám egy másik. - Ti csaljátok el őket, hogy guánót ássanak nektek és őseik sirjától távol haljanak meg. Mi ellenben nem csalogatunk titeket ide. Takarodjatok tehát, ha jót akartok... Kifelé veletek!
Az egyik fickó Turnerstick felé kapott, de vesztére. Mert a kapitány mellen ragadta őt és ugy a többi közé vágta, hogy mindnyájan szétrebbentek. Ez volt a jeladás az általános dulakodásra. Egy szempillantás alatt mi is, a kinaiak is szétszedtünk néhány bambuszpadot és valóságos csatát vivtunk a hosszu botokkal. A harcban, persze, mi győztünk, mert a tiz-tizenöt satnya alakkal hamarosan elbántunk, ami azért se volt nehéz, mert az orfeumos és személyzete nem segitett nekik.
Ám a rövid verekedés olyan zajjal-lármával folyt, hogy - amitől féltem - megtörtént: néhány rendőr lépett be, akiknek megjelenésére a kinaiak azonnal megjuhászodtak. Mikor megláttak bennünket, igyekeztek dühös pofát vágni és fenyegetően forgatták kezükben a fütyköst.
- Kik vagytok, ti barbárok - rivallt ránk a vezetőjük - és mit kerestek itten?
- Vigyázz a szavaidra! - feleltem ingerülten - a „barbár” szó nagy sértés, amit nem türök el!
- Pedig barbárok vagytok, mert különben nem kezdtetek volna verekedést! - mérgelődött a rendőr.
- Akkor a cimboráid a barbárok, - mondtam - mert ők kezdték az egész veszekedést! - feleltem.
- Az hazugság! - csattant föl a rendőr - ezek jó és becsületes emberek, ők semmit se csináltak nektek.
- Hallod-e, - mondtam és hatalmasan megráztam a rendőrt - ha még egyszer hazugságról beszélsz, ugy a torkodra forrasztom ezt a durvaságot, hogy élted fogytáig se felejted el.
- Te fenyegetsz?! - riadt meg a rendőr és hátralépett. - Tudod-e, hogy ez mit jelent?
- Nem jelent semmit! - feleltem mérgesen. - Különben is mit akarsz tőlünk?
- Letartóztatlak és a biróhoz viszlek benneteket - jelentette ki a rendőr.
- Beleegyezünk, - feleltem hirtelen - ha letartóztatod ezeket a többieket is!
- Azok ártatlanok!
- Azt majd a biró vizsgálja meg - feleltem hirtelen. - Hogy tudhatod: ki a bünös és ki az ártatlan? Hiszen még senkit se kérdeztél meg, hogy ki is kezdte a veszekedést?!
- Ehhez semmi közötök - nyakaskodott a rendőr. - Fizessetek és jertek velünk.
Megmagyaráztam a kapitánynak, hogy miről van szó, mire Turnerstick mindenekelőtt le akarta ütni a rendőrt és csak nagy rábeszélésre egyezett bele, hogy engedjen. Kifizettem a teát - ötször annyit adtam a gazdának, mint amennyit kért - s aztán a rendőrhöz fordultam:
- Készen vagyunk, de követelem, hogy szerezz a számunkra két palankint, mert nem akarunk gyalogolni. Itt a pénz, hogy kifizesd őket.
Egy dollárt nyomtam a markába, mire a rendőr azonnal azt kérdezte, hogy akarok-e visszakapni a pénzből?... Mikor kijelentettem, hogy nem: bólintott, hogy meglesz a palankin.
- De azt is követelem, hogy ezeket az embereket szintén letartóztasd - ismételtem, a kinaiakra mutatva. - Ők kezdték a veszekedést: ők is igyák meg a levét.
- Ha ők kezdték, akkor nekik is jönniök kell - jelentette ki a rendőr nyomatékkal.
- És a gazdának is, mint tanunak, hogy a bünösök nem mi vagyunk - folytattam.
- A tanu szintén velünk jöhet, - bólintott a rendőr - a biró majd tudja a dolgát!
A dollár tehát megtette a hatását és most már nem voltunk barbárok. A rendőr egyik társát elküldte gyaloghintókért, s mikor a kapitány meg én beleültünk, az összes vendégek a mulató gazdájával együtt utánunk jöttek a nagy népcsődületen keresztül, mely az „eset” hallatára összeverődött.
Igy értünk a községi palotába, mely tekintélyes épület volt, faoszlopos nagy verandával, ahol egész csomó fegyveres rendőr ácsorgott. Itt kiszálltunk a palankinból és még egy dollárt adtam a rendőrnek, aki erre egészen megjuhászodva jelentette ki:
- Ti nem vagytok közönséges emberek. Nem is hagylak benneteket együtt a többiekkel, hanem gondoskodom róla, hogy az előkelő szobájába jussatok.
Átadott bennünket egy magasabb rangu rendőrnek s még azt is láttam, hogy sugott neki valamit. Bizonyosan beajánlott bennünket a társának, aki erre fölvezetett bennünket a lépcsőn az emeletre s ott egy csinosan butorozott, szőnyeges szobát nyitott ki.
- Várjatok itt, - mondta röviden. - Mindjárt visszajövök; addig pihenjetek.
Nemsokára csakugyan visszajött és teát hozott. Ez a szives vendéglátás nagyon tetszett a kapitánynak, aki nyomban egy dollárt nyomott a rendőr markába. Ez mosolyogva dugta zsebre a pénzt és igy vigasztalt bennünket:
- Ne féljetek! A csa-juán (biró) ugyan hatalmas ember, de szereti az igazságot meg az ezüstöt. Ti nagyon udvarias emberek vagytok és bizonyára megnyeritek a pört.
A mellékajtón át a másik szobába ment, ahol nyilván a biró hivatala volt. Két hangot hallottunk, amint halkan beszélgettek, aztán visszajött a rendőr és mondta, hogy menjünk be. Semmitmondó, közömbös arcu ember elé jutottunk, aki kegyesen bólintott, mikor meghajoltunk előtte.
- Egyiktek yeng-kie-li (yankee) és a másik tao-dzse (az ész fia, azaz német), - mondta, kiváncsian nézve ránk. - Nos, melyik a yeng-kie-li?
- Ez itt - feleltem, a kapitányra mutatva. - Én pedig moasz-sze (a toll doktora) vagyok.
- Akkor tehát könyveket is irsz? - kérdezte a biró kiváncsian.
- Mindenesetre, - feleltem méltósággal. - Azért jöttem Kinába, hogy könyvet irjak erről a birodalomról.
- És a társad micsoda? - érdeklődött tovább a biró. - Ő is könyveket ir?
- Nem, ő hajóskapitány - feleltem, a fejemet rázva. - Hong-kongban van a hajója.
- Miért nem maradtatok a külvárosban? - kérdezte most a biró - és miért tolakodtatok be a belvárosba, ahol az idegeneknek semmi keresni valójuk nincsen?
- Mivel én könyvet irok Kináról, - feleltem - le akartam irni a belvárost is és nem hittem, hogy ott olyan neveletlen, durva emberekre akadunk.
- Ah, hát ezt is megirod? - kérdezte a biró élénken. - Talán arról is irsz, hogy voltál nálam és hogy hogyan fogadtalak? Meg hogyan bántam veletek?
- Mindenesetre, - feleltem komolyan - azért utazom, hogy mindent lássak és leirjak.
- Akkor üljetek le, - szólt a biró - és lássátok, hogyan osztom az igazságot.
Leültünk a divánra, a biró pedig csöngetett és meghagyta a rendőrnek, hogy vezesse be ellenfeleinket. A biró arca egészen más lett; homlokát komoran összeráncolta és apró szemei haragos villámokat szórtak a kinaiakra, akik, ottani szokás szerint, térden álltak előtte.
- Ti kutyák, - rivallt rájuk keményen - hát csak térdelni mertek? Hasra veletek és homlokotok a földre! Hol a mulató gazdája, akinél ez a szörnyüség történt?
- Itt van a te alázatos rabszolgád - felelte az orfeumos, föl se merve emelni arcát a földről.
- Kik kezdték a veszekedést? - kérdezte a biró szigoruan. - Talán ezek az urak?
- Nem, uram, - vallotta becsületesen az orfeumos - ők egészen csöndesek voltak.
- És ti, gazemberek, mégis nekik mentetek! – szörnyüködött a biró. - Ha most a konzuljaikhoz mennének elégtételt kérni, mindnyájatokat halálra kellene itélnem. De az idegen urak kegyelmesek; az én kezembe tették az ügyet. Én tehát arra itéllek benneteket, hogy mindegyitek három esztendei számkivetésbe megy, de előbb tiz napig a deszka-gallért viselitek.
- Én ártatlan vagyok, dicső mandarin - könyörgött alázatosan az orfeumos. - Figyelmeztettem ezeket az embereket és megtiltottam nekik a verekedést.
- Meg kellett volna akadályoznod a támadást! - rivallt rá a biró. - Kérd meg ezeket az urakat, talán elengedik neked a büntetést, ha valóban ártatlan voltál.
- Fényes ábrázatu uraim, - könyörgött az orfeumos, a hasán csuszva felénk - ti is tudjátok, hogy ártatlan vagyok. Könyörüljetek szegény csekélységemen!
- A te bölcsességed nagy, - fordultam a biróhoz - és igazságosságod ugy ragyog, mint a nap! Mutasd meg hát most a kegyelmedet is. Ez az ember valóban ártatlan. Kérünk tehát, engedd el neki a büntetést és legyen áldás rajtad, oh uram!
- A nektek tartozó tisztelet erejénél fogva teljesitem a kérésteket - felelte a biró. - Állj föl, te kutya! - fordult az orfeumoshoz - eredj haza és dicsérd igazságos voltamat, meg ezeknek a nagy uraknak a kegyelmét... Te pedig, - parancsolta a rendőrnek, aki ellenfeleinket a szobába kisérte - vezesd el ezeket az embereket és ird föl számomra a nevüket.
A kinaiak hason csusztak ki a szobából - az itélet ellen nem volt fölebbezés.
- Meg vagytok velem elégedve? - kérdezte a biró, mikor egyedül maradtunk.
- Tökéletesen, - feleltem hálálkodva. - Őszinte szivvel köszönjük ezt neked s a nevedet magasztalni fogjuk mindenütt, ahová csak megyünk.
- Egyuttal igérjétek meg, hogy nem mentek ujra a város belsejébe, - kért bennünket a biró. - A császár megtiltotta ezt az idegeneknek s az ő parancsát teljesitenünk kell. Meddig maradtok Cantonban?
- Talán csak ma és holnap - feleltem.
- Akkor vendégeim vagytok, - jelentette ki a biró - jertek hát velem...
Átvezetett bennünket a ház másik oldalára, ahol két ajtót nyitott ki a folyosón, mondván:
- Ebben a két szobában a barátaim laknak, mikor meglátogatnak. Most a ti lakástok ez.
- Ha parancsolod, - szóltam udvariasan - akkor bizonyára kötelességünk az engedelmeskedés.
- Akkor tehát parancsolom, - felelte a biró - legyetek házam urai. Rögtön szolgát küldök hozzátok, aki mindenben segitségtekre lesz...
Most bejött egy kinai szolga is és lámpást gyujtott, mivel már sötétedni kezdett Aztán bevezetett bennünket a fürdőbe és kényelmes, bő selyemköntösöket adott ránk.
Vacsoráig a biró könyvtárában szórakoztunk; én a könyvekben buvárkodtam, Turnerstick pedig a metszeteket és rajzokat nézegette. Majd megkondult a gong és a szolga bevezetett bennünket az ebédlőbe, ahol házigazdánk egyedül jelent meg, valószinüleg azért, hogy mennél fesztelenebbül beszélgethessünk.
A tizenhat fogásos vacsora valóban pompás volt és a kapitány különösen is meg volt vele elégedve, mert figyelmes házigazdánk kést, villát és kanalat is tétetett az asztalra. A biró minden fogásnál megmondta, hogy mit eszünk s egyuttal mindjárt azt is megkérdezte, hogy nálunk szintén eszik-e azt és, ha igen: hogyan készitik?... Általában nagyon érdeklődött az európai viszonyok iránt és meglátszott rajta, hogy sokkal többet tud, mint amennyit a műveltebb kinaiak általában tudni szoktak. Beszélnem kellett utazásaimról és kalandjaimról, amelyeknek során mosolyogva jegyezte meg:
- Minálunk aligha fog izgató kaland történni véled. A mi népünk józan és békés...
- Kivévén a sárkányfiakat, - jegyeztem meg - akik közt, bizony, sok kalandot érhet az ember!
- Mit tudsz te a sárkányfiakról? - kérdezte hirtelen, sajátságosan feszült arccal, amelynek kifejezése szinte leselkedőre vált. - Talán már találkoztál is eggyel?
- Még pedig tegnap, a folyón, - feleltem - ahol barátommal együtt elfogtak és egy Kuang-ti-miaóba (a hadisten templomába) hurcoltak.
- És ismét szabadon bocsájtottak benneteket? - kérdezte a csa-juán feszült érdeklődéssel.
- De nem jószántukból ám, hanem mert kényszeritettük őket! - feleltem büszkén.
- Az lehetetlen! - csóválta fejét a biró hitetlenül. - A lung-yinek még egyetlen egy foglyukat se bocsájtották el váltságdij nélkül.
- Pedig még egy hollandiai szakácsnőt is kiszabaditottam a fogságból - lóditottam nevetve.
- Váltságdij nélkül? - tamáskodott a biró - az lehetetlen!... És hányan voltak a sárkányfiak?
- Lehettek vagy harmincan!
- Akkor nem is erőszakkal szabadultál meg, mert legyőztek volna, - csóválta fejét a biró - hanem bizonyára valami csellel éltél. Szóval engem nagyon érdekel a dolog. Nem mondanád meg a nevedet?
- Itt Kuang-szi-tasz-szének (nyugati tudós) nevezett el egy barátom - feleltem.
A biró meglepődve ugrott föl székéről és örvendező izgalommal kiáltott föl:
- Ah, te vagy Kuang-szi-tasz-sze?... Most már jól tudom, hogyan szabadultál meg a sárkányfiak hatalmából váltságdij nélkül! A talizmán szabaditott meg, amit Kong-ni adott neked.
Most rajtam volt a meglepődés sora, álmélkodva fordultam a biróhoz:
- Hát ezt honnan tudod?... Talán ismered Kong-nit és ő mondta el neked?
- Elmondta, hogy megmentetted az életét, - felelte a biró - sőt átadta három munkádat is, amelyeket nekem kellett megvizsgálnom, hogy eldöntsem az értéküket.
- És az eredmény? - kérdeztem izgatottan.
- Az lesz, amit Kong-ni megigért neked - felelte a biró finoman mosolyogva. - Az ő atyja hatalmas ur a birodalomban és munkáidból látni fogja, hogy nagy tudós vagy. Doktorrá avat hát téged és fiává fogad, ha engedelmeskedel neki.
- Ha engedelmeskedem neki? - kérdeztem csodálkozva - mi tekintetben?
- Azt ő maga mondja meg neked - felelte a biró kitérően. - Szóval tőled függ, hogy akarsz-e nagy mandarin lenni. A tudományod mindenesetre megvan hozzá.
Ez a fordulat nagyon meglepett, mert egyáltalában nem vártam. Nem is számitottam arra, hogy Kong-ni komolyan veszi az igéretét s ha ez mégis igy történt: akkor nagyon különös okoknak és viszonyoknak kellett itt fönforogniok, miért igy erőltetik és siettetik az én doktorrá avatásomat. Emellett kiváncsi voltam arra is, hogy mit jelent az a célzás, hogy „engedelmeskednem kell” Kong-ni apjának?...
- Kong-ni már nincs nálad? - kérdeztem tapogatózva, hogy tisztán lássam a dolgot.
- Már nincs itt. Hazament Li-tingbe, az apjához, aki nekem testvérem - felelte a biró rejtélyesen mosolyogva - és ő fiának fogad, ha teljesited az akaratát.
Ez a felelet szöget ütött a fejembe. Kong-ni apja tehát ugyanabban a Li-tingben lakik, ahol a Kiang-lu, a sárkányfiak fővezére!... Vajjon nem szövetségesek-e, vagy legalább is nincs-e köztük valami bensőbb viszony?... Mindenáron megakartam ezt tudni; tovább tapogatóztam tehát:
- Meg van engedve, hogy egy ilyen előkelő mandarin, mint Kong-ni apja, fiának fogadjon egy idegent, aki ráadásul még keresztény is?
- Minden meg van engedve, amit meg lehet csinálni - felelte a biró sajátságosan mosolyogva.
- Hiszen akkor a lung-yineknek is meg volna engedve a kalózkodás! - szóltam hirtelen.
- Ők megengedik maguknak: tehát meg van engedve - mondta a biró komolyan.
- De hol marad a törvény, az igazságosság? - kérdeztem meglepetve.
- Megbünteti őket, ha nem elég okosak, hogy kikerüljék - felelte a biró.
- Te biró vagy, a törvény képviselője, - folytattam - és a törvény azt parancsolja neked, hogy kiirtsd a lung-yineket. Én hát alkalmat adok erre neked.
- Te?! - kérdezte a biró csodálkozva.
- Én, - feleltem határozottan. - Ma éjfélkor a „Van-ho-tien” fogadóban számos sárkányfi gyül össze tanácskozni, hogy miképpen fogjanak el és öljenek meg engemet és barátomat. Itt van tehát a legjobb alkalom, hogy összefogdosd és megbüntesd őket.
A biró ismét sajátságosan mosolygott, majd bólintott a fejével és igy felelt:
- Ha éppen kivánod, hát rajtuk ütök. Azt mondod, hogy titeket akarnak elfogni? És hogy megszöktetek tőlük?... Nem egy hatalmas szál ember, egy dsiahur volt a vezérük?
- Hogyan?... Hát ismered? - kérdeztem álmélkodva.
- Biró vagyok, - felelte - és kötelességem ismerni minden embert, aki fölött valamikor itéletet kell mondanom. Hát a te országod birái nem igy cselekszenek?
- Dehogy nem, - mondtam - ők is éppen ilyen jól ismerik embereiket, de nem várják meg, mig följelentést tesz valaki, hanem önállóan és önként intézkednek, ha arról van szó, hogy valamely büntényt megakadályozzanak.
- Nagyon kevés dolguk lehet, ha ilyesmire is marad idejük, - csóválta fejét a biró. - Mert a birónak várnia kell, mig elébe viszik a bünöst. De mivel kivánod, meglátogatom a dsiahurt a Van-ho-tienben.
- Szabad lesz elkisérnem téged oda? - kérdeztem hirtelen. - Nagyon szeretném...
- De én nem engedhetem meg, - mentegetőzött a biró. - Hivatalom megtiltja, hogy külföldit magammal vigyek s ráadásul még vendégem is vagy, akit veszélynek kitennem nem szabad. De majd gondoskodom róla, hogy megbékitsem a lung-yineket. Meddig van időtök, hogy a hajóról távol maradjatok?
- Ameddig nekünk tetszik - feleltem. - Csak akkor szeretnénk hazamenni, mire Kong-ni visszatér.
- Nos, akkor nem kell sietnetek, mert holnap reggel ugyis Kong-nihez fogtok menni, - mondta a biró. - Li-tingben lakik és én majd palankinokat meg kiséretet adok nektek, kinai ruhákkal és mandarin-kalapokat, ugy hogy mindenütt, ahová mentek, tisztelni fognak benneteket.
Ez az ajánlat nagyon tetszett nekem, de mégse fogadhattam el a kapitány megkérdezése nélkül. Turnerstick azonban készségesen beleegyezett, amit nyomban közöltem a csa-juánnal, aki erre mosolyogva fölkelt és elbucsuzott tőlünk. Szolgája később dohányt és szivarokat hozott, majd nemsokára bejött egy ruhakereskedő, aki „szemmel” mértéket vett rólunk és már negyedóra mulva két pompás selyemruhát hozott, copffal, legyezővel és mandarin-kalapokkal együtt, amely utóbbiak közül az enyém kristálygombos, a kapitányé pedig aranygombos volt.
Fölpróbáltuk a ruhákat és egymás fejére erősitettük a hosszu copfokat, majd föltettük a mandarin-kalapokat is, melyek szerint én ötödik, Turnerstick pedig kilencedik osztályu mandarinok voltunk. Aztán a tükör elé álltunk és hol egymásra, hol magunkon oly szivből kacagtunk, hogy könnyeink is kicsordultak. Végre, mikor már ezt is meguntuk, mind a ketten lefeküdtünk.

11. Viszontlátjuk Kong-nit.
Mikor fölébredtem, még kora reggel volt s a mellékszobából áthallatszott a kapitány hangos hortyogása, de a két palankin már készen állt az udvarban. Fölráztam a kapitányt és gyorsan felöltöttük mandarin-ruhánkat. Meglátván odalent, hogy az ablakot kinyitjuk, bejött értünk a szolga, hogy a reggelihez hivjon bennünket, melyet a csa-juán velünk akar elkölteni. A biró ugyanis már felöltözve várt ránk és ajánlólevelet adott át a testvére számára.
Li-ting egy napi járóföldre volt tőlünk és a költségek fedezésére két ezüst-tekercset erőszakolt ránk a biró. Aztán elbucsuztunk, miután Turnerstick kapitány a maga külön kinai nyelvén nagy ékesen szólással köszönte meg a biró vendégszeretetét. Aztán a biró lekisért bennünket az udvarba, ahol a kiséret - több, mint harminc ember - megjelenésünkkor arcra borult.
Beültünk tehát a két palankinba s a hintóhordozók gyors ügetésben indultak el. Az utazás különben elég kényelmetlen a palankinban, amely szük és szoros és a folytonos himbálózástól szinte tengeri betegséget kap benne az utazó. Pihenőt csak délben tartottunk egy kis faluban, ahol a biró kinyitotta nekünk a községházát és ott adatott föl valami középszerü ebédet.
Ebéd után még pihentünk egy ideig, aztán kifizettem a birót és megint utra keltünk. Aztán csak még egy rövid pihenőt tartottunk, hogy egy csésze teát igyunk s éppen akkor értünk Li-tingbe, mikor a nap már alábukott a szemhatáron.
Menetünk a városon keresztül a várszerü épület felé ügetett, amelynek kapuja előtt megállt. A kapu rögtön kinyilt és egy vén kinai jött ki rajta, aki a két gyaloghintó láttára rögtön hátrakiáltott:
- A csa-juán!... Gyorsan, emberek!... Segitsetek kiszállni a kegyelmes urnak!
Az öreg kinai nyilván megismerte a palankinokat s azt hitte, hogy a gazdája testvére érkezett meg. Turnerstick hamarosan kibujt palankinjából, mig én lassu méltósággal cselekedtem ezt, ahogy egy kristálygombos mandarinhoz illik. Mialatt a marsallnak pénzt adtam, hogy kifizesse az utiszámlát, a kapitány már bement a kapun és nemsokára kihallottam ujjongó hangját az udvarból:
- Az áldóját, hiszeng ez itteng a Kong-ni, akiteng a vadang kecskéng közöttöng találtunk-king-kung! Hogy vagyunkung, öreg cimbora?
Ez már igazán ékes kinai beszéd és Kong-ninak ugy megtetszett, hogy nevetve felelt:
- Isten hozta, kapitány!... Hogy kerül ön Li-tingbe?... És hol hagyta a barátját?
- Odakint van a gyaloghintóban, - felelte Turnerstick - fizeti az embereket.
Kong-ni mindjárt kiszaladt hozzám és élénk örömmel üdvözölt. Látszott ugyan rajta, hogy csodálkozik, de nem kérdezett semmit, csak gyorsan fölvezetett bennünket a széles fogadólépcsőn, amelynek legfelső fokán egy éltesebb mandarin állt, aki ugy hasonlitott a biróhoz, mint egyik tojás a másikhoz. Azonnal tudtam, hogy ez Kong-ninak az apja. A fiu lelkendezve kiáltott föl hozzá:
- Itt van Kuang-szi-tasz-sze.
Az apa arcán is élénk meglepetés tükröződött.
- Isten hozott, fiam megmentője. Az én házam a te házad, fiam. Parancsolj és mindenki engedelmeskedik neked.
Átadtam neki testvérének a levelét. Figyelmesen elolvasta, miközben leültünk, s aztán intett, hogy kövessük őt. Kivezetett bennünket a folyosóra és igy szólt hozzám meg a kapitányhoz:
- Itt fogtok lakni. Osszátok meg a szobákat egymás közt, ahogy óhajtjátok.
Egész sor, drágán butorozott szobát kaptunk s alig néztem körül bennük, máris jöttek a szolgák, uj ruhával és tiszta fehérneművel. Megfürödtem, átöltöztem és kinéztem az ablakon át a kertbe, amely valóban pompás volt és balzsamos illatot árasztott a szobában. Csakhamar másik szolga jött, művésziesen készitett lámpással, melyben illatos olaj égett.
- Az ur ugyanabban a szobában várja megjelenésedet, ahol az előbb voltál - mondta.
Visszamentem a diszes terembe, ahol ezalatt pompás asztalt teritettek. Kong-ni és az apja már vártak reám és nem sokkal utánam megérkezett Turnerstick kapitány is, a széles legyezővel és az esernyővel a hóna alatt. Kacagtatóan kómikus látvány volt, de a két kinai megőrizte komolyságát és udvariasan köszöntötte őt. Aztán hozzáláttunk a fejedelmi vacsorához, melyet meglehetős némán költöttük el. Sokkal több nyomta a szivünket, semhogy élénk társalgás keletkezhetett volna.
Mikor a háziur az evőpálcikát a homlokához érintette s aztán a csészére tette - annak jeléül, hogy a vacsorának vége - Kong-ni az asztal alá nyult s egy üveg tüzes, vörös portugál bort vett elő. A szolga poharakat hozott s az első kortyok után csakhamar megoldódtak a nyelvek. A két kinai eddig udvariasságból nem kérdezősködött a kalandjaink felől; de most Kong-ni megszólalt:
- Amint a csa-juán irja, a talizmánom hasznotokra volt? Nem mondanád el, hogy történt?
Részletesen elmondtam nekik mindent és egyetlen egyszer se szakitott félbe. Mikor elvégeztem, Kong-ni élénken kérdezte:
- Azt gyanitod tehát, hogy a Kiang-lu itt tartózkodik Li-tingben?
- Legalább abból, amit hallottam, ezt következtethetem - feleltem határozottan.
- Akkor talán följelenthetnéd? - tapogatózott Kong-ni kiváncsi érdeklődéssel.
- Van jó dolgom! - feleltem kitérően. - Hát rendőre vagyok én a törvényszéknek?
- Bölcsen beszélsz, - bólintott Kong-ni - mert ez a följelentés könnyen bajba sodorhatna. Pedig, ha Kinában akarsz maradni... Mert, azt hiszem, itt maradsz?
- Föltéve, ha megtetszik az itteni élet - feleltem kitérő óvatossággal.
- Oh, tetszeni fog! - szólt közbe élénken az öreg. - Tudományod megnyitja előtted a méltóságok lépcsőjét, s ugy fog itt tetszeni neked, hogy sohase akarsz majd elmenni innen.
- Mikor döntenek a munkáim értéke felől? - kérdeztem érthető érdeklődéssel.
- Amikor nekem tetszik, - felelte Kong-ni apja mosolyogva - s mivel látom, hogy óhajtod, hát már holnap elintéztetem. De most talán lemehetnénk a kertbe. Gyönyörü este van s a napnak ezt az óráját rendesen a kertben töltöm.
Lementünk a kertbe, amely voltaképpen csodálatosan ültetett, nagykiterjedésü, pompás park volt. Kong-ni azonnal lefoglalta a kapitányt, az öreg kinai pedig engem kalauzolt és ugy intézte, hogy csakhamar egyedül maradtunk. Fölvezetett egy mesterséges sziklatetőre, ahol leültünk a kényelmes bambuszpadra s ekkor az öreg hosszasan kikérdezett a hazámról, hozzátartozóimról és kalandjaimról. Végre pedig olyasmit kérdezett, amire egyáltalában nem számitottam: - hogy van-e otthon feleségem?...
Mikor kijelentettem, hogy nincs, szemmel láthatóan megkönnyebbült és azt kérdezte:
- Akarsz-e fiam lenni? Kong-ni szeret téged: hálás akar lenni élete megmentőjéhez és én egyetértek vele. Nyilvánosan örökbe fogadlak.
- De odahaza, ahogy már mondtam neked: szüleim vannak - feleltem.
- Azért maradhatsz az ő fiuk is - felelte az öreg. - De, mivel én is szeretlek: légy testvére Kong-ninak, akinek ugyis te mentetted meg az életét.
- Se rangom, se képesitésem nincs a ti törvényeitek szerint - feleltem szerényen. - Kapzsi tolakodásnak látszhatnék tehát, ha elfogadnám nagylelkü ajánlatodat.
- Te büszke vagy és ez tetszik nekem - mosolygott Kong-ni apja. - Holnap reggel azonban tudni fogod, hogy mit határoztam s akkor talán másként fogsz felelni. Most jer, ha szereted a tudományokat: megmutatom neked a könyvtáramat.
Mikor a gyönyörü kerten át visszamentünk, nagy terembe vezetett, melyet sok lámpa és mécs világitott meg. Sok ezer könyv és irat volt itt összezsufolva - köztük igen sok értékes, illusztrált kötet is - ugy hogy azt se tudtam, melyikhez nyuljak. Az öreg elégedetten mosolygott, mikor meglátta arcomon az örvendező álmélkodást és magamra hagyott, hogy kedvem szerint kutassak könyvtárában.
Az idő gyorsan telt ebben az érdekes foglalkozásban s talán már éjfél is elmult, mikor visszatértem szobámba, hogy lefeküdjem. Amint éppen be akartam nyitni, hirtelen föltárult a szemben fekvő szoba ajtaja, melyen a kapitány lépett ki a folyosóra.
- Charley! - intett titokzatosan - mondja csak, elfogjuk-e azt a mongolt?
- Kicsodát?... Miféle mongolt?
- Hát azt a nagy darab embert, aki fogva tartott bennünket a bálvány templomban!
- A dsiahurt? - kérdeztem meglepetve. - Hát hol van az a fickó?
- Itt van, a kertben - magyarázta Turnerstick suttogva. - Mikor eloltottam a lámpásomat, még egy kissé kinézegettem az ablakon a város felé. Ekkor jött; jól megnéztem és megismertem. Megfordult a sarkon és bement a kertbe. Itt a revolver: halomra lőjjem a zsiványt?
- Várjon egy kicsit, - mondtam hirtelen - előbb szétnézek a kertben. Egyelőre álljon az ablakhoz és vigyázzon, vajjon visszajön-e? De ne mozduljon, mig nem jövök önért!
A kapitány szótlanul engedelmeskedett és visszament a lakásába. Én pedig óvatosan lesurrantam a lépcsőn a földszinti folyosóra s mivel a kertbe nyiló ajtó még be volt zárva, kinyitottam egy ablakot és kimásztam rajta. - Átvetettem magamat a falon és meglapulva az árnyékban, elosontam egészen a sarokig, - ott maradtam a bambuszbokor közelében és lesbe álltam.
Sokáig vártam itt, mig végre lépéseket hallottam, - de nem egy, hanem két férfi jött, még pedig beszélgetve. Az egyik - legnagyobb meglepetésemre - Kong-ni apja volt, a másik pedig alakra és nagyságra nagyon hasonlitott ugyan a dsiahurhoz, de mégse ő volt. Megértettem azonban, hogy Turnerstick kapitány messziről és sötétben könnyen összetéveszthette őket.
- Ird meg az oklevelet még ma éjjel - mondta a másik. - Ha ezzel sikerül rávenned, hogy a fiad legyen és nőül vegye a leányomat, akkor jó. Ha nem: akkor Kong-ni lesz a vőm.
- Neked tehát mindegy, akár Kong-ni, akár ez a másik? - kérdezte az én házigazdám.
- Teljesen mindegy, ha ezt örökbe fogadod - felelte a másik. - Azt mondják, hogy ez a tuo-dsze erős és bátor ember; igy talán még kedvemre valóbb, mint Kong-ni.
- De szabad-e látnia a leányodat, mielőtt beszélek vele a házasságról? - kérdezte a házigazdám.
- Szi-fán (kelet-tibeti) vagyok, - felelte büszkén a mongol - és egy szi-fán se zárja be a feleségét vagy leányait. Mindenki beszélhet velük. Hozd el hozzám holnap látogatóba.
- Legjobb lesz, ha meghivót küldesz, hogy ne sejtsen semmit - tanácsolta Kong-ni apja.
- Megkapod, - felelte a mongol - te pedig tedd, amit parancsoltam. És ne feledd, hogy a Kiang-lu sohase tréfál, se pedig a terveit keresztül huzni nem hagyja!
- És ha ez a tao-dsze nem akar kötélnek állni? - aggodalmaskodott Kong-ni apja.
- Akkor még mindig hátra van a Sárkánytorok - felelte sötéten a mongol. - Ott már sokan jobb gondolatra jutottak... De most már megyek. El ne feledd, amit mondtam!
Két ugrással átszökött a falon és kint volt a kertből. Hallottam, ahogy lépteinek zaja elveszett a sötétben és vártam, mig Kong-ni apja is eltávozik.
Turnerstick türelmetlenül várt rám és izgatottan kérdezte, mihelyt megpillantott:
- Nos, hol bujkált ilyen sokáig?... És hol van a dsiahur? Bizonyára elszalasztotta?
- Nem a dsiahur volt, - feleltem halkan - nem a dsiahur volt, hanem a Kiang-lu!
- Micsoda?! - kiáltott föl izgatottan Turnerstick - a főkalóz? A sárkányfiak vezére? És én nem lehettem ott, hogy elfoghattam volna! Ez gyalázat...
- Az én helyemben ön se cselekedett volna másként - feleltem vállat vonva. - Okos ember nem megy fejjel a falnak idegen országban, ellenségek és árulók között.
- Ellenségek és árulók? - hökkent meg Turnerstick. - Hát ilyenekkel is van dolgunk?
- De mennyire! - feleltem komolyan. - Kihallgattam a beszélgetésüket...
- Miféle beszélgetést? - vágott közbe Turnerstick izgatottan. - Kik beszélgettek?
- Kong-ni apja meg a sárkányfiak fővezére - feleltem - és azt határozták, hogy nőül kell vennem a fősárkány leányát, mert különben...
- A fősárkány leányát?! - álmélkodott a kapitány. - Az eszénél van-e, Charley?
- Nagyon is az eszemen vagyok! - feleltem idegesen. - Tehát nőül kell vennem a fősárkány leányát, mert különben a Sárkánytorokba jutok, ahol már mások is megpuhultak.
- Ezt nem értem, - rázta fejét a kapitány bambán - miért kellene nőül vennie azt a leányt?
- Egyelőre még magam se tudom, - feleltem - de majd rájövök. Annyit máris hallottam, hogy Kong-ninak kellene nőül vennie a leányt, de neki valami okból nincs hozzá kedve...
- És igy önt rántják elő? - kiáltott föl méltatlankodva a kapitány. - Na, ezért igazán érdemes volt megmenteni annak a nyomorult fickónak az életét!
- Ha szigoruan vesszük, hát ez bizony árulás, - mondtam vállat vonva - de azt hiszem, hogy Kong-ni voltaképpen csak jót akart vele. Azt gondolta, hogy két kézzel kapok a szerencsén, ha az apja örökbe fogad és nőül vehetem a hatalmas fősárkány leányát.
- Na és ön? - kérdezte Turnerstick kiváncsian. - Mit fog tenni? Mi a szándéka?
- Egyelőre várok, - feleltem vállat vonva - de azt hiszem, hogy a dolgok gyorsan fognak fejlődni. Már holnap meghivást kapunk a Kiang-luhoz.
- Na, ennek igazán örülök! - dörzsölte a kezét Turnerstick elégedetten.
- Pedig alighanem veszedelemmel jár ez a látogatás - véltem fejcsóválva.
- Hát aztán? - ránditotta meg a vállát dacosan Turnerstick. - „Veszedelem az élet füszere”, mondják a filozófusok. Ma este hát menjünk csak aludni és ne törődjünk azzal, hogy holnap mi lesz. Kitérni a veszedelem elől ráérünk akkor is, ha már a nyakunkon lesz... Jó éjszakát, Charley!
Kezet fogtam a derék kapitánnyal, aztán bementem a szobámba és tiz perc mulva már mélyen aludtam. Egyfolytában végigaludtam az egész éjszakát és csak arra ébredtem föl, hogy a kapitány belépett szobámba és hangosan költögetett:
- Ébredjen, Charley! Már csak önre várunk, hogy a reggeli teát megigyuk!
Gyorsan fölugrottam és néhány perc mulva már lent voltam az ebédlőben, ahol Kong-ni és az apja csakugyan vártak ránk a teával. Reggelire csak teát kaptunk édes süteménnyel, amit Kong-ni apja azzal mentegetett, hogy meg van hiva és minket is magával kell vinnie.
- Hatalmas és befolyásos barátom ez, - mondta - mandarin a vésett piros korállgombbal. Velem együtt vizsgálta meg dolgozataidat és hálával tartozol neki, - fordult hozzám - mert leginkább az ő buzgalma sürgette ki ezt az oklevelet, amelyet most átnyujtok neked.
Ez volt hát az oklevél, melyet a Kiang-lu az éjszaka valóban „megsürgetett”... Az oklevél szerint „ciasz-sze” (akadémiai doktor) lettem, aminek nagyon megörültem. A császári pecséttel is megerősitett oklevélnek ugyanis nagy hasznát vehettem, mert föltétlen érvényessége volt az egész birodalomban. Megköszöntem hát Kong-ni apjának és azt kérdeztem tőle:
- Hogy hivják azt a főrangu mandarint, akihez el kell mennem veled?
- Ki-cu-fo a neve - felelte az öreg - és hadtestparancsnok. Mikor menjünk hozzá?
- Azt hiszem, hogy egy órával dél előtt, - mondtam szárazon - addig még dolgom van.
Teázás után lementem a kertbe, ahol csakhamar egy napszámossal találkoztam. Beszédbe ereszkedtem vele s közben megkérdeztem tőle azt is, hogy nincs-e a környéken olyan hely, amelynek „Sárkánytorok” a neve?... Tagadóan rázta a fejét, de az arcán megláttam, hogy többet tud, mint amennyit mondani akar. És akkor mindjárt az ötlött az eszembe, hogy hibát követtem el, mikor a Sárkánytorok felől kérdezősködtem.
A kert hátsó részében egy ajtó a szabadba nyilt. Kimentem a zöld ültetvények közé és a hegyek felé ballagtam, amelyeket már tegnap is láttam. Meredek és nehezen megmászható bazaltsziklák voltak s ahogy néztem őket, arra ment egy siheder, aki sovány kecskét vezetett kötélen. Megszólitottam, mire a fiu - mivel mandarin-öltözetben voltam - mélységes hódolattal borult le a földre.
- Mondd csak, fiam, - kérdeztem tőle nyájasan - messze van ide a Sárkánytorok?
- Bocsáss meg, uram, - felelte a fiu alázattal - sohase hallottam ezt a nevet.
Ugy tetszett, hogy a „Sárkánytorok” elnevezést csak a sárkányfiak ismerik és a környéken mit se tudnak erről az elnevezésről. Másképpen tettem föl hát a kérdést.
- Mondd csak, fiam, - folytattam - hát olyan sziklát ismersz-e, amelyikre nagyon nehéz fölmászni és a tetején nagy kiugrás van, az egész pedig olyan, mintha egy óriási torony lenne?
- Oh, hogyha ezt a sziklát keresed, azt mindjárt is megmutathatom, - felelte készségesen a kis pásztorfiu - de előre is megmondom, hogy nem tudsz fölmenni rá.
Egy bambusztörzshöz kötötte a kecskéjét és ugy vezetett föl a hegyek közé. Három szük hasadék nyilt előttünk s a fiu a középső felé vezetett. Öt-hat percig kapaszkodtunk ebben fölfelé s aztán megállt a fiu.
- Odanézz, uram, - mutatott a feje fölé - ezt a sziklát gondolod, de lásd magad, hogy nem juthatsz föl rá, olyan meredek.
- Ha nem tudok rá följutni, mindenesetre visszafordulok - mondtam a fiunak óvatosan.
Husz szapékát (körülbelül hét fillért) adtam neki, amiért idevezetett, de ez oly nagy gazdagság volt a szemében, hogy csaknem megmeredt a boldogságtól.

12. A Sárkánytorok.
Mihelyt egyedül maradtam, azonnal tovább indultam a szakadékban fölfelé és negyedórai fárasztó kuszás-mászás után fönt voltam a sziklagerincen.
Igazán olyan volt, mint egy őrtorony, amelyet létra nélkül teljes lehetetlen volt megmászni. Ahogy figyelmesen vizsgáltam a tornyot, körülbelül két embernyi magasságban két kampót vettem észre, amelyek mintha azért lettek volna ott, hogy rájuk akasszák a létrát, amelyen föl lehet mászni a tetőig.
Ha ez csakugyan igy volt, akkor a létrát egész bizonyosan meg kellett találnom a közelben. Sokáig kerestem is, de végre csakugyan ráakadtam egy rakás kő és törmelék alatt. Könnyü, összecsukható bambuszlétra volt, körülbelül tizenkét méter hosszu. Rögtön széthuztam és beleakasztottam a két kampóba. Közvetlenül a kampók fölött széles kiugrása volt a sziklatoronynak, amelyen meg lehetett állni és itt, ismét kettős embermagasságban fölöttem, még két kampót vettem észre. Fölléptem a széles kiugrásra, fölhuztam a létrát és ujra beleakasztottam a két felső kampóba. Itt ismét volt egy széles párkány és most harmadszor is nekitámasztottam a létrám a falnak, s ekkor végre fölértem a „torony” tetejére. És odafönt sajátságos meglepetés ért - a sziklatorony lapos teteje ki volt vájva és körülbelül másfél méter átmérőjü kut volt belefurva!
Ez volt hát a félelmetes „Sárkánytorok”. Akit a torok elnyelt, annak örökre vége volt és erre célzott a Kiang-lu, mikor azt mondta, hogy „ott már sokan jobb gondolatra jutottak!”... De milyen mély lehetett ez a kut? - Beledobtam egy követ, de a várt koppanás helyett panaszos emberi jajszó tört föl a sötét mélységből.
- Már megint jösz? - hangzott a tompa kiáltás. - Még nem vagyok halott, de meghalok.
- Ki van odalent? - kiáltottam izgatottan.
Ugy látszott, hogy aki odalent volt, nem értette meg szavaimat, mert egészen mást felelt.
- Átkozom Buddhát és inkább éhen halok, semhogy hűtlen legyek az én Uramhoz és Istenemhez, - igy szólt a válasz. - Az én Atyám hatalmas és Krisztus megszabadit engem, ha ugy tetszik neki!
Háromszor-négyszer is lekiáltottam, de válasz nem hallatszott. A női fogoly - mert női hang volt, amelyet hallottam - ugy látszik annyira bágyadt volt, hogy nem tudott többet beszélni. Gondolkozva álltam meg, hogy mit tegyek. Hogy meg kell mentenem ezt a boldogtalant, az kétségtelen volt - de most se módom, se időm nem volt rá. A kut bizonyára lehetett 25-30 méter mély és kötelek nélkül nem bocsátkozhattam le bele. Különben is egyedül voltam, ahhoz pedig, hogy a kutba lebocsátkozhassam, legalább még egy ember volt szükséges.
Késemet belecsavartam a zsebkendőmbe és lehajitottam, hogy ezzel a jeladással ismét megszólalásra birjam a foglyot. De hiába hivtam - semmiféle választ nem kaptam. Leszálltam tehát a toronyról és a létrát, miután összecsuktam, ismét gondosan elrejtettem a törmelék alá, ahol találtam. Aztán lemásztam a gerincen és hazatértem. Kong-ni már izgatottan várt rám a kertben.
- Atyám már elment - mondta - és a mi palankinjaink is készen állnak. Turnerstick kapitány is teljes diszben várja már az indulást.
Szótlanul mentünk befelé a házba és észrevettem, hogy Kong-ni kedélye nagyon nyomott. - Mi történhetett vele?... Még fiatal volt és nem tudott titkot tartani. Mielőtt a házba léptünk volna, közvetlenül az utolsó bokor előtt megállt és halk, fojtott hangon kérdezte:
- Ma reggel beszélgettél a kertben egy napszámossal és a Sárkánytorok felől tudakozódtál?
- Ugy van - feleltem én. - Na és te tudod, mi ez a Sárkánytorok?
- Sohase hallottam a hirét - felelte Kong-ni, de szemei meghazudtolták a szavait.
- Pedig tudnod kell, - mondtam szárazon - mert hiszen te adtad nekem a sárkányfiak jelvényét. Eszerint ismerned kell a lung-yinek titkait is.
- Nem ismerem őket - védekezett Kong-ni. - A jelvényt egy barátomtól kaptam, éppen ugy, mint te is én tőlem kaptad. És ki beszélt neked a Sárkánytorokról?
- Ha nem ismered a sárkányfiak titkait, akkor nem szabad ezt megmondanom, - feleltem vállat vonva - hiszen ez árulás lenne.
Ugy látszik, hogy Kong-ni beérte ezzel a felelettel, mert nem szólt. A kapitánnyal csak pár közömbös szót váltottam s aztán beültünk gyaloghintóinkba. Negyedóra mulva már ott voltunk abban a pompás kastélyban, amelyet Li-tingbe érkezésünkkor legelőször vettünk észre, - s amikor kiszálltunk palankinjainkból: az az óriás jött elénk, akit tegnap éjjel együtt láttam Kong-ni apjával a kertben.
- Üdvözöllek benneteket legjobb barátotok és tisztelőtök házában! - igy köszöntött bennünket. - Most pedig engedjétek meg azt a kegyet, hogy vezethesselek benneteket.
Beléptünk a fogadószobába, hol Kong-ni apja egy fiatal lány és egy másik vendég közt ült. A leány magas és karcsu növésü volt; mongol-tipusu, szelid arcán mély szomoruság tükröződött. A másik vendég - a dsiahur volt, de semmivel se árulta el, hogy már találkozott velünk. Mind a hárman fölálltak és kinai szokás szerint megmondták a nevüket; a leányt „Kiung”-nak hivták, ami gazdagot jelent, a dsiahurnak pedig Laktoeul volt a neve.
Kiung azonnal kiment és nemsokára teát hozott mindnyájunknak, finom zabliszt-süteményekkel s aztán a szifán meghivott bennünket, hogy nézzük meg a kertjét. A kert nem volt olyan szép, mint a Kong-ni apjáé, de viszont az udvar szokatlanul nagy volt, aminek a magyarázatát a szifán adta meg, mikor kinyitott egy ajtót, mely a lóistállóba vezetett.
Kinában vannak a világ legrosszabb lovai: kiváncsi voltam hát, hogy a hadtestparancsnok mit mutat nekünk. A lovász két lovat eresztett ki, amelyek már föl voltak nyergelve. Apró, bozontosszőrü mongol lovak voltak, amelyek azonban nagyon kitartók és erősek. A szifán udvariasan odafordult Turnerstickhez:
- Ha tudsz lovagolni, barátom, talán megpróbálhatnád az egyik lovat?
- All right! - bólintott a kapitány, mikor tolmácsoltam neki az ajánlatot - nagyon szivesen.
Azonnal fölült az egyik lóra, kétszer körül lovagolt az udvarban, de nagyon lassan és óvatosan s aztán leszállt. Mindnyájan megdicsérték a szép lovaglást, de most a szifán meg a dsiahur ültek fel és a „mongol iskolát” lovagolták, ugy hogy a lovak tajtékot hánytak és gőzölögtek.
- Majd olyan lovat mutatok neked, amely nem tür meg embert a hátán. Levet engem és mindenkit, akik megpróbálták.
- Mutasd meg! - kértem a szifánt.
A lovász egy másik ajtót nyitott ki és azonnal mögéje ugrott. Egy pejló rohant ki rajta, olyan fekete, mint maga az ördög. Rögtön láttam, hogy kitünő kasgaráni fajló; a szemei lángoltak, az orrlyukaiból tüzet fujt, - szóval pompás telivér paripa volt, csak meg kellett fékezni.
- Hadd tombolja ki magát, - mondta a szifán - akkor talán ráülhetsz; de szállj le rögtön!
- És ha mégis rajta maradok és a ló engedelmeskedik nekem? - kérdeztem.
- Akkor a tied lesz - felelte a szifán.
Kiléptem az udvarra és lehuztam drága felsőruhámat, melyből kendőt csavartam. A pejló néhányszor elrohant mellettem és hátsó lábaival mindig felém rugott. Mikor ismét közeledett, hirtelen fejére dobtam a ruhát; még néhány ugrást tett s aztán megállt, hogy lerázza a kendőt. Balkezemmel azonnal megragadtam a sörényét, jobbkezem mutató- és középujját pedig mélyen az orrlyukaiba ütöttem. Föl akart ágaskodni, de visszarántottam: és engednie kellett, különben széttépte volna az orrlyukait...
Most különös és izgató játék kezdődött. Fölütöttem a fejét s egy lépést hátráltam: egy rántás - és a ló hátsó lábaira rogyott. A második rántás ismét talpra állitotta, a harmadik ujból lerántotta - és igy ment ez tovább. Komoly munka volt, melyben a nyers fizikai erő mérkőzött ugyanazon durva erő ellen, - de a játékban én voltam az erősebb, mert orrlyukánál fogva teljesen hatalmamban tartottam a lovat. A ló gőzölgött és én izzadtam; végre megállt, minden izében nyögött és reszketett. Most megsimogattam a fejét, szügyét és első lábait, miközben kemény hangon beszéltem hozzá, - s aztán a hátán termettem. Föl akart ágaskodni, de egy kemény kiáltás elég volt arra, hogy megjuhászodjék. Aztán engedett combjaim nyomásának és lassu lépésben, még mindig reszketve és fujva, körülment az udvarban. Most leszálltam a lóról és nevetve fordultam a szifánhoz:
- A ráró tehát az enyém.
- Mondtam ugyan, hogy a tiéd lesz, - felelte a szifán - de azt nem mondtam meg, hogy mikor. Erről majd Kong-ni apja beszél veled.
Nem szóltam semmit, mert tudtam, hogy mire céloz. Kérésemre a lovász kihozott egy kötőféket, melyet magam tettem az állatra, miközben simogattam és szeliden beszéltem hozzá. Aztán bevezettem az istállóba, odakötöttem a jászolhoz és zabot szórtam elébe. Most már tudtam, hogy engedelmeskedni fog s egyuttal titokban megnéztem az istálló zárját is. Könnyü volt kinyitni, mivel csak tolózárja és ütközővasa volt, - s ugyancsak igy zárult az udvar kapuja is.
Megnéztük a lakóházat is, mely a kinai felfogás szerint nagyon előkelő és célszerü volt, bár az európai kényelem szempontjából sok fogyatéka volt. Ez alkalommal ugy intézték a dolgot, hogy az egyik szobában egyedül maradtam Kiunggal. A leány nagyon levert volt és meglátszott rajta, hogy már szintén tud az apja szándékai felől. Rövid beszélgetés után hirtelen azt kérdeztem tőle:
- Légy hozzám őszinte és nyiltan felelj. Van-e ismerősöd, akit szeretsz?
A leány megdöbbenve nézett rám, de hallgatott. Tovább sürgettem hát:
- Kérlek, felelj, hogy boldog lehess. Én nem akarok az utadban állni. Nos, megmondod-e?
- Apám nem türi, - szólt végre halkan, habozva - hiszen jól tudod te is.
- Én csak a szándékait tudom, - feleltem - de azt nem, hogy kicsoda az ismerősöd.
- A polgármester fia - mondta a leány, mélyen elpirulva és reménykedve tekintett rám.
- Akkor ő lesz a férjed, - jelentettem ki határozottan - mert én nem választalak szét benneteket... Hát anyád hol van? Él még vagy meghalt?
- Nem halt meg, - rázta fejét a leány s a szemei megteltek könnyekkel - nem halt meg, csak eltünt. Keresztény lett és apám nem akarta türni; azért elszökött.
Hirtelen átvillant agyamon a szörnyü való, amelytől összeborzadtam. Ez a szörnyeteg tehát a tulajdon feleségét zárta be a Sárkánytorokba, hogy a szerencsétlen éhen haljon! Nem mondhattam meg ezt a szegény leánynak, sőt inkább vigasztalni igyekeztem őt:
- Bizzál és légy nyugodt. Ismét viszontlátod anyádat. A keresztények Istene hatalmas és megsegiti, aki benne bizik. Visszahozza anyádat: erről kezeskedem.
- Ha visszaadja anyámat, én is hinni fogok benne, - felelte alázatosan a szegény leány. - És te: megmondod-e apámnak, hogy nem akarsz feleségül venni?
- Mindenesetre - feleltem határozottan. - Apád különben is tudja, hogy miért nem akarok a veje lenni.
- Ugy van, tudom! - hangzott mögöttem a Kiang-lu fenyegető szava.
A nyomorult hallgatózott és most hirtelen elém toppant. Ingerülten intett a leánynak, hogy takarodjék s mikor egyedül maradtunk, gunyosan mért végig tetőtől talpig.
- Miért tudakozódtál ma a Sárkánytorok felől? Mi közöd neked a Sárkánytorokhoz?
Lassan a falig hátráltam, hogy a hátam födözve legyen s aztán igy feleltem:
- Tegnap este kihallgattalak, mikor alkudoztatok rám Kong-ni apjával.
- Ah?! - csattant föl dühös meglepetéssel a Kiang-lu. - Akkor semmi közünk többé egymáshoz. Örökre szakitottunk... Menj, távozzál a házamból.
- Menj előre te, - mondtam óvatosan - én majd követlek.
- Ha félsz, hát előre megyek - szólt a Kiang-lu megvetően és kilépett a szobából.
Egyenesen a lépcső felé tartott és láttam, hogy egy lélek sincs a folyosón. Nyugodtan mentem utána és már csaknem elértem a lépcsőt, mikor nesztelenül kinyilt mögöttem egy ajtó, két izmos kar fonódott a derekamra, két vasmarok pedig ugy összeszoritotta a torkomat, hogy a lélegzetem nyomban elállt. Görcsösen erőlködtem, hogy kiszabaduljak, de a neszre a szifán is megfordult és rám vetette magát. A megrohanás oly hirtelen jött, hogy nem is igen védekezhettem és a tulerő csakhamar legyürt.
A fojtogatástól elvesztettem az eszméletemet s mikor ismét magamhoz tértem, koromsötét volt körülöttem. Kezeimet-lábaimat guzsba kötötték, a számat betömték, ugyhogy teljesen tehetetlen voltam. Hörgő lélegzést hallottam magam mellett a sötétben. Valószinüleg a kapitány hevert ott, akit bizonyára szintén oly orozva rohantak meg, mint engemet.
Ismét foglyok voltunk tehát, - de azért nem aggódtam és próbáltam számolni az időt. De hosszu, nagyon hosszu ideig feküdtünk igy megkötözve és senkise törődött velünk. Számitásom szerint réges-régen éjszakának kellett már lennie, midőn végre megnyilt egy ajtó s a lámpa fényénél, amit kezükben hoztak, megismertem a Kiang-lut meg a dsiahurt; az utóbbi gunyosan vigyorogva mondta:
- Megszöktetek tőlem a hadisten templomában, de most majd jobban vigyázok rátok.
Feleletre se méltattam a gazembert s ekkor a sárkányfiak fővezére odahajolt hozzám.
- Te kihallgattál bennünket - mondta - és igy mindent tudsz. Nem kell hát semmit se magyaráznom; ezért csak azt kérdezem: megteszed-e, amit követelek tőled?
Mivel szólni nem tudtam, csak a fejemet ráztam, mire a Kiang-lu fenyegetően rivallt rám:
- Akkor mind a ketten a Sárkánytorokba kerültök és nyomorultan éhen vesztek ott. Ha egyszer ott lesztek, mindennek vége: a sárkányfiak fővezérét senkise fogja elárulni!
Ismét a fejemet ráztam s ekkor a Kiang-lu éleset füttyentett. Azonnal négy izmos kinai rohant be a szobába, ketten-ketten megragadtak és kihurcoltak bennünket az udvarra. Ott belöktek két palankinba, ezeket rögtön fölkapták és elindultak velünk.
Még vagy féltucat gazfickó csatlakozott hozzánk s a menet ekkor, megkerülve a városkát, egyenesen a szakadék felé tartott, melyet délelőtt megmásztam. Mikor fölértünk odáig, ahol a sziklagerinc kezdődött, kihuztak bennünket a palankinból és kötelet kötöttek a hónunk alá. Eközben a Kiang-lu előre ment és a dsiahur vigyázott ránk. A hely, ahol a létrát elrejtette, mindenesetre a Kiang-lu titka volt, amit nem akart elárulni és ezért ment előre egyedül. Most minket is fölvonszoltak a kötelekkel a sziklatorony tövéig, ahol a dsiahur durván belénk rugott és gunyosan röhögve mondta:
- Itt az utravaló, gazemberek, hogy megemlékezzetek rólam, ha meghaltok!
A banditák mind fölkusztak a sziklatoronyra, melybe a Sárkánytorok volt vájva, aztán minket is fölhuztak oda. Fővezérük még egy próbát akart tenni velünk. Kivette számból a bele tömött kendőt s félig kérő, félig fenyegető hangon kérdezte:
- Felelj utoljára, de jól vigyázz a szavaidra!... Akarsz-e engedelmeskedni?
- Nem - feleltem határozottan. - Nem engedelmeskedem, hanem meg foglak büntetni.
- Akkor halott vagy - mondta a Kiang-lu dühösen. - Le vele a torokba!...
A pribékek megragadtak, áthuzták hónom alatt a kötelet és leeresztettek a mély sziklakutba. Ahogy fenékre értem, azonnal kihuztam hónom alól a kötelet és tehetetlenül hevertem a földön.
- Ki van itt? - kérdezte egy gyönge női hang.
- A Kiang-lu egyik áldozata - feleltem. - Éhen kell elvesznem, mint neked. Meg akarod-e menteni magadat, engemet és a leányodat?
- Hát megmenthetem? - jajdult föl a nő panaszosan. - Hiszen én is rab vagyok!
- Ma reggel egy kést dobtam le neked - szóltam gyorsan. - Meg vagy-e kötözve?
- Nem, szabad vagyok! - hangzott a felelet.
- Akkor fogjad a kést gyorsan - parancsoltam - és vágd ketté a köteleimet.
Az asszony szótlanul engedelmeskedett, bár éreztem, hogy a kezei reszketnek. A kapitányt még le se eresztették a kut fenekére, amikor én már szabad voltam.
- Add ide a kést! - szóltam az asszonyhoz.
És alighogy a kapitány leért a kutfenékre, máris szétvágtam a kötelékeit.
- Gyorsan, kapitány - sugtam neki. - Rögtön fölmegyünk innen!
- Ejha, Charley! - lihegett Turnerstick, miután kivette szájából a beléje gyömöszölt zsebkendőt. - Hát hogyan jutott ily gyorsan késhez?... Várjon csak egy kicsit, mig kifujom magamat. És aztán hogyan akar följutni ebből a meredek kutból?
- Majd egymásnak vetjük a hátunkat, - feleltem - s a kezünkkel és lábunkkal földolgozzuk magunkat... De sietnünk kell, hogy még odafönt érjük a gazfickókat.
- Rajta hát, Charley! - felelte a kapitány. - Most már tudok lélegzeni...
- És engem itt hagytok? - siránkozott a szegény nő panaszosan, mikor látta, hogy fölfelé kapaszkodunk. - Hiszen azt igérted, hogy megmentesz engem is!
- Ne aggódjál, - csititottam szegényt - mindjárt visszajövünk érted!
Hátunkat szorosan egymásnak vetve, gyorsan kapaszkodtunk fölfelé. A fegyvereinket ugyan elvették, de a késem megvolt és ez sokat ért. Mikor a párkányhoz értünk, egy lökéssel kint voltunk a kutból s oly halkan, ahogy csak lehetett, talpra álltunk... Már csak a Kiang-lu állt a sziklatorony párkányán. Háttal felénk fordulva nézte a holdvilágos tájékot.
- Lökje le a hasadékba, Charley! - biztatott Turnerstick kapitány suttogva.
- Nem, ez alattomos gyilkosság lenne - suttogtam a fejemet rázva. - A kötél még itt van; megkötözzük hát és leeresztjük a kutba, de előbb fölhuzzuk a feleségét...
- A feleségét? - szörnyedt el Turnerstick. - Hát az a nő odalent a felesége volt?
- Mindenesetre - feleltem.
- Ez a gazember - hörögte a kapitány fogcsikorgatva. Haragjában, mindenről elfeledkezve, dobbantott a lábával s a Kiang-lu összerezzenve fordult meg erre a neszre. Mikor meglátott bennünket, kiáltani akart, de a szó torkán akadt az ámulattól és rémülettől. Én ellenben diadalmas gunnyal mondtam neki:
- Nos, fordult a kocka, ugy-e?... Nem megmondtam, hogy megbüntetlek? Add meg magad!
Válasz helyett a Kiang-lu két keze két-két ujját a szájába dugta és élesen rikkantott. A mélységből rögtön ugyanolyan éles füttyszó hallatszott... A cinkostársai meghallották a jelt és bizonyára azonnal meg is fordultak, hogy feljőjjenek érte.
Most már tehát cselekednem kellett. Hirtelen rá akartam rohanni a Kiang-lura, de a bandita nem engedhette, hogy a harc ott folyjon le, ahol állt - közvetlenül a sziklapárkány szélén - s ezért hatalmas ugrással felém szökött. Villámgyorsan előre löktem ökölbe szoritott két kezemet, ugy hogy a haramia ezeknek szaladt, - s ahogy visszatántorodott: Turnerstick vasökle sujtott le a koponyájára... Egy vérfagyasztó sikoltás, - és a sárkányfiak vezére hanyatt zuhant le a szakadékba!
Visszafojtott lélegzettel hallgattuk a tompa puffanást, ahogy a Kiang-lu teste a szakadék fenekére zuhant és kétségtelenül agyonzuzta magát.
- De most már tovább ne törődjünk vele, hanem önmagunkkal... Nézze: a dsiahur megfordult a hat emberrel. Szerencsére nem jöhetnek föl, mert a Kiang-lu ismét fölhuzta és elrejtette a létrát.
- De körülzárnak és megostromolnak bennünket - vélte a kapitány. - Most mit teszünk?
- Legelőször is fölhuzzuk az asszonyt - feleltem. - Lebocsátom önt a kötélen, ezt megköti ön az asszony hóna alatt s akkor először az asszonyt, utána pedig önt huzom föl a mélységből.
Mindez pár pillanat alatt meg is történt és fölhuztuk a szegény asszonyt. De az erős, hüvös levegő oly hatással volt rá, hogy nyomban elájult. Most tehát minden figyelmünket az ostromlókra fordithattuk, akik eközben egészen a sziklatorony aljáig értek.
- Kiang! - kiáltott föl a dsiahur izgatottan. - Mi történt és mit parancsolsz?
- Lu! - feleltem a jelszó második szótagjával. - Miért jöttetek vissza?
Világos volt, hogy a dsiahur csak az alakomat látja és a Kiang-lunak tart engem. Meg kellett hagynom ebben a tévedésében s ezért iparkodtam utánozni a halott hangját.
- Ki kiáltott odaát a hegyen? - kérdeztem. - Valami yung-lin lehet ott, aki segitséget kér.
- Odaát kiáltottak? - csodálkozott a dsiahur. - Hát nem te voltál?
- Persze, hogy nem én! - feleltem. - Menjetek föl a hegyre és nézzétek meg, hogy mi van ott.
Megfordultak és elmentek, ugy hogy tiszta lett a levegő. Megvártam, mig eltünnek a szakadék kanyarulatában s akkor mi is hozzáfogtunk a lemászáshoz. Karomra vettem a nőt és én szálltam le elsőnek a létrán, mialatt Turnerstick kapitány két kézzel fogta a kötelet, melyet óvatosságból a derekamra kötöttem, hogy a mélységbe ne zuhanjak, ha esetleg félrecsuszik a lábam. De szerencsére nem történt semmi baj és minden veszedelem nélkül lejutottunk a palankinokig. Ott se találtunk egy lelket se, mert a hordozók szintén a dsiahurhoz szaladtak, mikor vezérük kiáltását meghallották.
- Hová visztek? - kérdezte gyönge hangon az asszony, aki ezalatt ismét eszméletre tért.   
- Haza Kiunghoz, a leányodhoz, aki sokat sirt utánad - feleltem én.
- Istened, aki az enyém is, fizesse meg, amit velem teszel - hálálkodott a szegény asszony.
Beültettük az egyik gyaloghintóba, melyet a kapitány megfogott elül, én pedig hátul és igy siettünk haza felé. Megkerültük a várost, mint amikor jöttünk és éppen a Kiang-lu háza felé akartunk befordulni, mikor egy férfi jött velünk szemközt.
- Kik vagytok...
Jóformán ki se mondta a kérdést és máris őrülten menekült a bokrok közé. Kong-ni édes apja volt, aki bizonyára nem számitott arra, hogy valaha még élve lát bennünket.
- Utána, Charley! - kiáltott föl a kapitány. - Tegye le a hintót és fogjuk el.
- Nem érünk rá, kapitány - ráztam a fejemet. - Most a magunk bőrét kell mentenünk.
Tovább mentünk a kert mellett, amikor egyszerre csak ugy tetszett, mintha valaki bujkálna a bambusz-bokrok közt. Intettem Turnersticknek, hogy álljon meg és tegyük le a gyaloghintót. Aztán közelébb léptem a sövényhez és valóban megpillantottam egy gubbaszkodó alakot a bokrok közt.
- Ki vagy és mit csinálsz itt? - kérdeztem tőle szigoruan.
- Sétálok - dadogta zavartan a fiatalember.
- Négykézláb? - kérdeztem gunyosan.
A fiatalember nem felelt s ekkor megvillant bennem egy gondolat, hogy ki lehet.
- Ha te vagy a polgármester fia, mondd meg, - szóltam hirtelen. - Barátod vagyok.
- És mit akarsz tőlem? - kérdezte kitérően.
- Ha Kiung még a kertben van, siess hozzá és mondd meg neki, hogy nyisson ajtót - parancsoltam. - Mondd meg neki, hogy visszahoztuk az anyját.
- Az anyját?! - kiáltott föl álmélkodva a kinai. - Igazat mondasz?
- Igen, itt vagyok! - hangzott az elgyötört asszony szava a palankinból.
A kinai rögtön átugrott a keritésen és hallottuk, amint lélekszakadva szaladt a ház felé. Ismét fölvettük a gyaloghintót és csakhamar az ajtóhoz értünk vele. Kiung már ott várakozott reánk a fiatalemberrel együtt. Mialatt az anya és leánya siró ujjongással borultak egymás nyakába, félrehivtam a leány kedvesét és halkan figyelmeztettem:
- Lehet, hogy Kiungot és anyját uj veszély fenyegeti, de apád hatalmas. Légy hát résen és oltalmazd meg őket.
Most örömtől ragyogó arccal lépett hozzám a leány és ki nem fogyott a hálálkodásból.
- Hol találtad meg őt? - kérdezte, a kezeimet szorongatva boldogságában.
- Nem mondtam, hogy Istenem hatalmas és vissza adja őt neked? - feleltem kitérően. - Most bizzál benne és adj hálát neki. A többit majd anyád maga mondja el neked. Most adj neki ételt és italt, minket pedig vezess föl apád szobájába.
- Menjetek föl magatok, - mondta Kiung - a mellett a szoba mellett van, amelyben délben voltunk. A szoba ki van világitva. De hát az apámat hol hagytátok?
- Később majd megtudod azt is - feleltem. - Most csak ápolt az édesanyádat.
Intettem a kapitánynak és fölszaladtunk a lépcsőn a szobába. Mindenünk, amit a rablók elszedtek tőlünk, az asztalon hevert: revolvereink, óráink és a pénzünk. Mialatt gyorsan zsebre raktunk mindent, odalent hangos beszédet halottunk. Az egyik Kiung volt, a másik a dsiahur.
- Ki jött ebben a palankinban? - kérdezte a dsiahur.
- Az anyám - felelte Kiung.
- És ki hozta haza?
- A két kuang-fu (európai), aki ma vendégünk volt - felelte a leány.
- Megölték apádat, - kiáltott közbe izgatottan a dsiahur - és lehajitották a Sárkánytorokba. Mondd meg, hogy hol vannak, mert meg kell halniok!
- Most mentek föl apám szobájába, - mondta Kiung - de nem hiszem, hogy ők a gyilkosok.
Hallottuk, hogy sok ember lép a tornácba, ahol nagy lárma támadt. Gyorsan eloltottam a lámpást és az ablakhoz léptem. Kinézve rajta, láttam, hogy egész csapat ember közeledik a házhoz futólépésben. Ezeket Kong-ni apja hozta ránk a városból.
- Menekülnünk kell, kapitány! - kiáltottam föl. - Előre, mig el nem késünk. Ugy látszik, hogy itt a városban több a yung-lin, mint a becsületes ember.
A kapitány ugyan jobb szeretett volna verekedni, de én kituszkoltam a folyosóra és lekaptam egy hosszu ruhát a szögről.
Gyorsan az épület oldala felé siettünk, amerre egy lélek se járt. Kinyitottam az ablakot, megkötöttem hozzá a hosszu ruha egyik végét s aztán lemásztunk rajta mind a ketten. Turnerstick elégedetten dörzsölte a kezeit.
- És most merre, Charley? - kérdezte vidáman.
- Az istálló felé! - mondtam jókedvüen. - Lovakon szökünk: igy legalább nem érnek utól.
Kinyitottam az istálló ajtaját és először is azt a kis lovat vezettem ki rajta, amelyiken reggel Turnerstick kapitány lovagolt. Miután nyergelni már nem volt idő, mindjárt visszamentem azért a vad ráró-paripáért, amelyet én fékeztem meg. Az állat nyomban megismerte a hangomat, de a sötétség miatt kissé makrancoskodott. Mire sikerült kituszkolnom az udvarra, akkor már az üldözők belökték az épület hátulsó ajtaját és kitódultak rajta.
- Itt vannak! Fogjátok meg őket! - üvöltözött a dsiahur és a kapitányra vetette magát.
De ekkor eldördült a revolver Turnerstick kezében és a mongol lerogyott. Az üldözők megtorpantak a revolver dörrenésére és ez a pár pillanatnyi habozás elég volt arra, hogy kinyissam a kaput és lóra kapjak.
- Előre, kapitány! - kiáltottam föl harsány hangon - a folyó mentén, balra...
- Well, Charley: én födözöm a visszavonulást! - ujjongott a kapitány.
Villámgyorsan kiugrattunk a kapun és Turnerstick kapitány gyorsan egymásután kétszer a levegőbe lőtt, hogy megfélemlitse és visszatartsa üldözőinket. Ez sikerült is, ugy hogy mikor a tömeg ismét észbe kapott, mi már jó néhány száz lépés egérutat kaptunk. Ekkor ugyan vad üvöltözéssel eredtek utánunk, de pár perc mulva mind elmaradoztak mögöttünk az országuton...
*
Másnap délután már Cantonban voltunk és este felé, a két lóval együtt, följutottunk a derék „The Wind” födélzetére. Pompás vacsora után, az illatos feketekávé mellett szivarozva beszélgettünk éjfélig s azzal az igérettel váltunk el, hogy másnap kirándulunk Macaóba.
- Hogy miért?...
- Természetesen azért, hogy megköszönjük a derék hollandus szakácsnőnek a nagyszerü segitséget, amellyel az oldalunkon harcolt a sárkányfiak ellen!

Vége.

A LEÁNYRABLÓK.
1. Embervadászat.
A Peninsular and Oriental Company egyik gőzösén érkeztem Ceylonba és Point de Galle kikötőjében szálltam partra. Itteni tartózkodásomat rövidre akartam szabni, mert utazásom célja Bombay volt, - de különböző körülmények miatt hosszabb ideig maradtam a csodaszép szigeten. A Hotel Madras-ban szálltam meg, ahol egy igen derék, bár különös természetü angol lorddal hozott össze a sorsom.
A neve Sir John Raffley volt: s ő maga vérbeli angol volt, a szó legszorosabb értelmében. Hallgatag és magába zárkózott „gentleman” volt: azok közül az angolok közül való, akik bebarangolják a földgolyó minden zegét-zugát, végtelen egykedvüséggel élik át a legnagyobb veszélyeket és leghajmeresztőbb kalandokat, hogy aztán fáradtan és unottan huzódjanak meg valamelyik londoni zártkörü klubban, ahol csak nagy ritkán lehet hallani egy-egy kurta megjegyzésüket.
Ilyen „spleen”-es és hajlandóságu különc volt sir John Raffley is, de mogorva, szögletes külseje mégis érző, jó szivet takart, amely sohase tagadta meg nemes hajlandóságait. Kelet-India főkormányzója a nagybátyja volt és most is tőle jött, fontos iratokkal a ceyloni helytartó számára.
Most ott állt velem Point de Galle világitótornyának magas erkélyén, mit se törődve a kikötőben nyüzsgő tarka forgalommal, amelyben én gyönyörködtem. Rákönyökölt az erkély korlátjára és maga mellé támasztotta „chair-and-umbrella-pipe”-ját, a londoni Utazók Klubjának megtisztelő ajándékát, amely szerszámnak olyan művészies szerkezete volt, hogy a gazdája szükség szerint botnak, széknek (chair), kardnak, esernyőnek (umbrella), messzelátónak és pipának (pipe) is használhatta. Erre a „szék-esernyő-pipá”-ra legalább is oly büszke volt, mint pompás kis yachtjára, mely lent horgonyzott a kikötőben és a hires greenocki hajógyár egyik legsikerültebb remeke volt.
Mig a kikötőben hemzsegő vitorlásokat, gőzösöket, bárkákat és csónakokat vizsgáltam, egyszerre csak szemembe tünt egy szakasz bennszülött katona, mely a tengerbe nyuló sziklához közeledett. Elül, két fegyveres közt, hátrakötött kézzel lépegetett egy bennszülött: s abból, hogy a bennszülött meg volt kötözve, azt következtettem, hogy valami főbenjáró bünt követett el és most kivégezni viszik. Mivel gondoltam, hogy a dolog érdekelni fogja, kétszer is a nevén szólitottam, de nem kaptam feleletet.
- Sir John Raffley! - kiáltottam végre - nem nézne kissé oda, a sziklára?
- Hm, - dünnyögött a nemes lord kelletlenül - aztán mi történik ott?
- Azt hiszem, valakit a vizbe dobnak, - feleltem izgatottan - egy embert.
- Well, - bólintott Raffley unottan - mi közünk hozzá? Ha a tengerbe lökik, hát hagyja nyugodtan a vizbe fulni, Charley.
- Mégis szeretném tudni, hogy mit követett el a szerencsétlen! - tünődtem félhangosan. - Nézze csak, sir John: mind a két karja hátra van facsarva és összekötözve.
- Meg van kötözve? - kérdezte fölháborodva. - Nahát, ez gyávaság és kegyetlenség.
- Hol van az a fickó, Charley? - kérdezte sir John kissé oldalt fordulva.
- Odaát a sziklanyelven - feleltem, kinyujtva kezemet a tengerbe nyuló sziklák felé.
A menet eközben a szikla tetejére ért és ott megállapodott. A katonák körülvették a megkötözött szingalézt (ceyloni bennszülött) és sir John Raffley, aki megigazitotta a szemüvegét, hogy jobban lásson, most egyszerre csak megélénkülve kiáltott föl:
- Ejha!... Lehetséges volna, hogy ez a fickó éppen Kaladi legyen?!
- Kaladi?... Kicsoda ez, sir John?
- Majd később megtudja - felelte sir John. - Előbb azonban meg kell győződnöm róla.
Fölvette hires ernyőjét, messzelátót csinált belőle, amelyen át figyelmesen vizsgálta a sziklanyelven álló kis csoportot, aztán két ujját a szájába dugta és csikósmódra hatalmasat füttyentett. A halálra itélt is meghallotta az éles füttyöt és ekkor különös dolog történt. Az elitélt fölütötte mélyen lehorgasztott fejét, mintha ismerte volna ezt a jelzést és gyors mozdulattal fölnézett a vllágitótoronyra. Sir John másodszor is füttyentett és egyuttal körben csóválta ernyőjét a feje fölött.
A hatás rögtöni és meglepő volt. A vizbefojtásra itélt hirtelen szétlökdöste a mellette álló katonákat, akiket ez a támadás egészen váratlanul ért, aztán hatalmas szökéssel a szikla szélén termett és pompás fejes-ugrással lebukott a tenger hullámaiba.
A szingaléz, vagy ötven lépésnyire a sziklától, valóban fölbukott a hullámokból és összekötözött kezekkel is ugy uszott, mint a hal.
- Jól ismerem a fickót, - dörzsölte a kezeit sir John - Kaladi ez, az én régi szolgám, akinél jobb uszó és buvár nincs egész Ceylon szigetén; hiszen gyöngyhalász volt! És a tökfilkó mudellier (biró) ezt a fiut akarta vizbefojtani! Hahaha!
- Azért ismert rá tehát az ön füttyentésére ez az ember! - jegyeztem meg.
- Hát persze! - bólintott sir John. - És nézze: mily pompásan uszik, egyenesen a világitótorony felé.
Közben az uszó menekült elérte a partot és lélekszakadva szaladt a világitótorony felé. Mi is lesiettünk tehát a lépcsőn és az ajtóban találkoztunk vele.
- Visnu áldjon meg, szidi, - hálálkodott lihegve. - Közel voltam a halálhoz, mert már csak a lábaimat akarták összekötözni és a szememet bekötni, hogy a tengerbe vessenek. De te maharádsa (hatalmas ur) vagy és megmented Kaladit, a te hű szolgádat, ugy-e?
- Well, megteszem - felelte sir John, elvagdosva a háncsköteleket Kaladi karjain. - Hanem mit követtél el, gézenguz, hogy halálra itéltek?
- Oh, semmit, szidi, - mentegetőzött a szingaléz - csak a késem volt nagyon éles és mélyen talált beszaladni annak a sárga ördögnek a mellébe.
- Ah, megöltél egy kinait? - kérdezte sir John könnyedén. - És miért ölted meg?
- El akarta rabolni Molamát, az életem boldogságát! - tört ki szenvedélyesen Kaladi.
- Ostobaság! - bosszankodott sir John - mindig ezek a vászoncselédek az okai minden bajnak. De most hagyjuk ezt. Tudod, hol a Hotel Madras; most is ott lakom. Egy óra mulva jőjj oda, most pedig szaladj, mert már itt jönnek az üldözőid. De gyorsan, mert még megfognak!
Kaladi pár ugrással eltünt a sürü bambuszbokrok közt, és éppen idején, mert a katonák már lélekszakadva rohantak felénk. Sir John szokott egykedvüségével állt szembe a katonák vezetőjével, aki nemsokára odaért hozzánk.
- Hol van Kaladi, aki megszökött tőlünk? - kérdezte lihegve a vezető.
- Mi közöm hozzá! - hangzott a nyers felelet.
A katona meghökkent a szigoru hangra, amelyet nem várt, mivel érezte, hogy igaza van.
- Ön fütyült és integetett neki, hogy szökésre csábitsa! - fakadt ki a katona hevesen.
- Az igaz - bólintott sir John elégedetten. - Van talán kifogásod ellene?
- El kell fognom önt! - jelentette ki a katona szigoruan.
- Elfogni, engem, egy angol peert (főurat), ezen a gyikszigeten?... Ember, te tisztára megőrültél! Menj haza és tégy hideg borogatást a fejedre. Kaladi az enyém és azt teszem vele, amit akarok. Ő az én szolgám és a mudellier nem parancsol neki, se pedig egy hajaszálát se görbitheti meg.
- Akár az ön szolgája Kaladi, akár nem: én letartóztatom önt.
Sir John szólni se tudott a nagy gyönyörüségtől. Boldogan kotorászott elő a zsebeiből két óriási revolvert, amit látva, én is előszedtem a magamét.
- Ön védekezni akar? - kérdezte a ceyloni katona ijedten. - Hiszen ez...
- Ha nem pusztulsz el innen, hát bizony beléd lövünk - mondta sir John kedélyesen.
Az ember szemmel láthatólag zavarban volt. A kötelesség küzdött benne a félelemmel, de ugy látszott, hogy ez az utóbbi győz, mert most némi habozás után, azt kérdezte a katona:
- Ön azt mondta az előbb, hogy Anglisztánba való, ahol a nagy királyné lakik?
- Ugy van, fiam, - bólintott sir John, a pofaszakállát simogatva - én maharádsa vagyok Anglisztánban, ez a barátom pedig még nagyobb maharádsa Germanisztánból. Ha nem hiszed, mindjárt be is bizonyitom. Tudsz-e olvasni?
- Tudok, - felelte a katona, jóllehet egy árva betüt se ismert és csak azért hazudott, hogy alantasai előtt fönntartsa a tekintélyét. - Van igazoló irásod?
Sir John a zsebébe nyult, elővette zsebéből a Hotel Madras étlapját és szótlanul odanyujtotta a katonának. Az ember fogta a lapot, tisztelettel a homlokához emelte, aztán komoly, fontos szakértői ábrázattal nézegette s eközben mozgatta az ajkait, mintha olvasna. Aztán roppant gondosan összehajtogatta az étlapot, a melléhez szoritotta és visszaadta sir Johnnak.
- Igazat mondott, szidi - jelentette ki, mélyen meghajolva. - Önök napnyugati maharádsák: ide van irva. Ha tehát elmennek a mudellierhez és megmondják neki, hogy Kaladit csak azért hagytam megszökni, mert az önök szolgája volt: akkor szabadon bocsátom önöket.
Sir John beleegyezett ebbe a megoldásba, mire a katona mély tisztelettel köszönt és csapatával együtt elvonult, mi pedig hazafelé indultunk a városba. A kikötő felől sajátságos, egyhangu dal hallatszott egy kinai dsonkáról, melynek vasmacskáját éppen akkor huzták föl. Sir John megállt a rakodóparton és pár pillanatig figyelmesen nézte a kinai hajót, majd igy szólt.
- Három árbócos dsonka! Rossz utánzata az amerikai klippereknek és a szántóvitorlája bizonyára arra való, hogy gyorsitsa a járását. De miért huzza föl a vasmacskáját már éppen most, amikor az apály még messze van? Fogadni mernék, hogy rosszban töri fejét a kapitánya.
- Gyerünk haza, Charley.
Jó félórája otthon voltunk már és Kaladi még mindig nem jelentkezett. Ugy látszott, hogy valami baj érte a fiut és sir John már elhatározta, hogy ha öt percen belül nem jön meg, akkor ő egyenesen a mudellierhez siet és tőle kéri számon Kaladit. Még három perc hiányzott a kitüzött időhöz, mikor az utcán szokatlan lárma támadt. Hangos kiabálás és lábdobogás hallatszott föl a nyitott ablakon. Azonnal lesiettünk a kapuba és éppen akkor értünk oda, mikor szélsebesen elnyargalt előttünk egy ember, akit vagy száz főnyi tömeg kiabálva üldözött.
- Charley, ez Kaladi volt! - kiáltott föl sir John. - Bizonyosan meglepték, mikor hozzánk akart jönni és megismerték; most pedig üldözik, hogy elfoghassák.
- Nos, akkor jó lesz sietni, hogy ott legyünk a mudelliernél, mire elfogják! - jegyeztem meg.
- Hogy elfogják?! - nevetett sir John. - Persze, Charley, maga nem tudja, hogy Kaladi nemcsak a legjobb uszó, hanem a legkitartóbb futó is, akit csak ismerek. De azért, nem bánom, ha meglátogatjuk a mudelliert. Csak menjünk föl átöltözni.
Fölmentünk a szobába, de alig kezdtünk öltözködni, mikor az ajtó halkan kinyilt és Kaladi jött be rajta, lihegő lélegzettel, verejtékben uszva.
- Bocsásson meg, szidi, hogy megkéstem - mondta zihálva. – De a gazemberek rám ismertek és el akartak fogni. Persze, elszöktem előlük és a kerten át ugrottam be a fogadóba.
- Derék fickó vagy, Kaladi! - nevetett sir John. - Tudnia kell, Charley, hogy a cápák már rég fölfaltak volna, ha Kaladi meg nem ment. A negombói zátonyoknál történt, hogy látni akartam a gyöngyhalászatot egész közelről s ahogy fölkapaszkodtam a yachtom korlátjára, egy hirtelen lökéstől a tengerbe estem. A yachton nem vettek észre semmit, de szerencsére Kaladi meglátott, mikor a viz alá buktam. Ő, szegény, éppen akkor jött föl és ámbár három percig volt a viz alatt, mégis azonnal eleresztette minden zsákmányát és oda uszott hozzám, hogy kimentsen. Éppen jókor ért oda, hogy föntartson a viz szinén, mert én magam bizony rossz uszó vagyok. És tartott, küzködött velem vagy félóráig, mig a yachton is észrevették a balesetet és végre kihalásztak. Na hát: igy volt... Most pedig Kaladi itt marad és mi elmegyünk a mudellierhez, hogy végképp elsimitsuk a dolgát.
A mudellier háza előtt egész csomó léhütő cseléd őgyelgett. Nem akartak beereszteni bennünket, mivel már későn volt, de sir John egyszerüen félrelökdöste az utjába állókat s igy végre bejutottunk a mudellierhez. Kicsi, vézna ember volt, sárga selyemkaftánban és, ámbár szinleg „keleti nyugalommal” ült maga alá szedett lábain, feszült vonásain mégis meglátszott, hogy agggódik, mert meghallotta a külső lármát.
- Mit akarnak az urak? - kérdezte, miután sir John jónapot kivánt neki.
- Legelőször is le akarunk ülni, - felelte sir John és kényelmesen letelepedett a mudellier jobb oldalára, nekem pedig intett, hogy üljek a hivatalnok mellé balra. - Aztán pedig, - folytatta sir John kedélyesen - figyelmeztetlek, hogy nem sokáig maradsz mudellier, hacsak meg nem jön az eszed.
- Mit beszélsz? - kérdezte a biró, fölütvén a fejét. - Nem értlek, uram!
- Majd mindjárt megérted - felelte sir John. - Mondd csak: kié ez a sziget?
- Anglisztán nagy királynőjeé, akit sokáig tartson meg Visnu - felelte a mudellier.
- És ki adta neked ezt a hivatalt?
- A kormányzó, a mi nagy uralkodónőnk szolgája - felelte a mudellier alázatosan.
- És ez a kormányzó el is veheti tőled a hivatalt, amit adott? - kérdezte tovább sir John.
- Mindenesetre, ha ugy tetszik neki.
- Na, hát akkor el is veszi tőled! - jelentette ki sir John. - Mert mi jogon üldözöd Kaladit?
- Kaladi megölt egy embert, - felelte a biró - a Hajang-cse egyik matrózát, aki hozzányult a jegyeséhez, mire Kaladi szó nélkül leszurta. A dsonka kapitánya panaszt tett nálam és megtorlást kivánt.
- Én pedig kijelentem neked, - mondta sir John - hogy Kaladi fölött nincs jogod itélkezni, mert ő az én szolgám!
- Akkor te vagy az az angol, aki megszöktetted Kaladit? - kérdezte a mudellier. - Akkor megbüntetlek, mert nem bizonyithatod be, hogy Kaladi most is a te szolgád.
Sir John mosolyogva a zsebébe nyult és elővette hosszu revolvereit.
- Ha nem hiszel nekem, akkor mindjárt „gentlemanlike” beszélhetünk egymással.
- És hogy megy az? - kérdezte a mudellier aggodalmasan.
- Oh, nagyon egyszerüen! - magyarázta sir John. - Fogjad csak ezt a pisztolyt... Most háromig számolok, aztán lövök; és te is lősz... Rajta hát! Egy... kettő... há...
- Megállj! - orditott a mudellier ijedten fölugorva. - Miért akarsz agyonlőni engem?
- Mert nem hiszed, amit mondok.
- Dehogy nem hiszem, csak tedd el a pisztolyodat! - tiltakozott a mudellier.
- Szóval most már tudod, hogy Kaladi az én szolgám és nem üldözöd tovább?
- Én üldözöm?! - méltatlankodott a mudellier. - Eszem ágában sincs! Azonnal intézkedem, hogy senki ne merje többé zaklatni. És, ha mégis kézre kerülne, nyomban elküldöm hozzád. Mi a neved?
- Sir John Raffley.
- Micsoda? - ugrott föl a mudellier ijedten - a helytartó unokaöccse?!
- Az vagyok.
- Na, én meg már tegnap óta várlak - csóválta fejét a mudellier. - Leveled van itt Kandy kormányzójától... Parancsolj, uram.
Sir John átvette a levelet és elolvasta. Aztán elégedetten mosolyogva mondta:
- Nos, Charley, egy kellemes ujság. Meghivót kaptam a kormányzótól elefántvadászatra. Reménylem, hogy velem tart?
- Mindenesetre, - feleltem örömmel - sőt köszönöm, hogy elkisérhetem.
- És te is velem jösz - fordult sir John a mudellierhez, aki földig hajolt.
- Nagy tisztesség ez nekem, oh maharádsa! - mondta hálálkodva.
Kikisért bennünket az ajtóig és odaintett hat fáklyás embert, akik hazáig kisértek bennünket. Otthon Kaladi már nyugtalanul várta sorsának fordulását s mikor sir John megmondta neki, hogy szabad, alig tudott hová lenni örömében.
- Hogy köszönjem meg ezt neked, oh szidi? - hálálkodott ragyogó arccal.
- Légy a szolgám ismét, ameddig Ceylonban leszek - felelte sir John. - És mindjárt készülődhetsz is, hogy elkisérj, mert holnap elefántvadászatra megyünk.

2. Elefántvadászat.
Másnap reggel, alig hogy fölöltöztem, már hivatott sir John. Reggelizés közben elmondta, hogy már elküldött a mudellierért s mihelyt ez megérkezik, azonnal indulhatunk, mert Kaladi már készen van. Sir John már a yachtja kormányosát is utasitotta, hogy még aznap szedje föl a horgonyt és menjen át Colombo kikötőjébe, ahol várjon meg bennünket.
Mi magunk vasuton mentünk Colombóba és Kaladi magával hozta Molamát, a menyasszonyát is. Az utazás baj nélkül történt és napszállatkor már a szállásunkon voltunk. Nemsokára megjelent a „Fecske” yacht kormányosa is, aki jelentette, hogy a födélzeten minden „all right”.
- De van egyéb jelenteni valóm is - folytatta a derék Tom. - Tegnap este felé egy nagy kinai dsonka hagyta el Point de Galle kikötőjét és ma reggel a „fekete városrész”-ből, ahol csak bennszülöttek laknak, több leány eltünt. És én utközben a yachttal közel kerültem a dsonkához, melynek födélzetén több szingaléz-leányt láttam.
- Leányrablók? - csóválta a fejét sir John. - Alighanem tévedsz, Tom!
- Pedig van itt egy leányrabló kalóz, sir - erősködött a kormányos. - A csapszékben is beszéltek róla. Kinai kalóz, sir, aki a bandája számára rabol leányokat. Most állitólag Csiláhba megy.
- Csiláhba? - ismételte sir John elgondolkozva. - Akkor még találkozhatunk vele.
A kormányos elment, mi pedig másnap reggel folytattuk az utunkat Candy felé, mely valamikor Ceylon fővárosa volt. Estefelé érkeztünk Candyba, ahol a kormányzó fényes táncmulatságot rendezett tiszteletünkre. Reggel aztán elindultunk Cornegalle felé, amelynek határába a hajtóvadászatot rendezték, körülbelül husz angol mértföldnyire a várostól.
Az elefántvadászat mindig nagy előkészületekkel jár, amelyek sokszor hónapokig eltartanak. Mindenekelőtt „corral”-okat, vagyis aklokat épitenek, erős gerenda-korlátokból, melyeket magas deszkapalánkkal vesznek körül. Ezekbe a corralokba széles utakat vágnak az erdőn keresztül s aztán több mértföldnyi kerületben terelni kezdik az elefántokat a corralok felé. Mivel az elefánt nagyon szereti a nyugalmat, a hangos zaj elől fokozatosan visszavonul és a széles utakon át lassanként becammog a corralokba.
Legérdekesebb, természetesen, az utolsó hajtás: vagyis az az epizód, mikor az elefántcsordát beszoritják a corralba és mi éppen erre a sportra érkeztünk meg. Mikor másnap reggel elindultunk, ki volt adva a parancs, hogy csak suttogva szabad beszélni s ezt a parancsot ugy megtartotta mindenki, hogy amikor a hely szinére értünk, még az ágak ropogását is hallani lehetett, amint egy-egy hatalmas elefánt a leveleket tépte a fákról. De - mihelyt a kormányzó hangos trombitaszóval jelt adott - egyszerre fölharsant a diadalorditás ezer meg ezer torokból, a puskák durrogtak, a cintányérok csengve kongtak, a dobok pörögtek, - az elefántok pedig riadtan menekültek a corral bejárója felé.
Az egész erdő zugott a pokoli lármától és az elefántok rémülten igyekeztek kitörni jobbra-balra a hajtók vonalán át, de a lárma és a lövöldözés megint csak visszaterelte őket a corral felé. A csorda vezetője azonban makacskodott; bizonyára volt már hasonló helyzetben és megszimatolta a pecsenyeillatot, mert sehogyse akart kötélnek állni és minduntalan visszafordult az erdő belsejébe a corral bejárójától. Nehogy az egész csorda megvaduljon, a főhajtó engedélyt kapott arra, hogy estig függessze föl a hajtást; este ugyanis - ugy remélte - a pásztortüzek és fáklyák segitségével könnyebb lesz majd megfélemliteni és a corralba terelni az elefántokat.
- Charley, - szólt ekkor sir John - estig még sok időnk van. Nézzünk szét addig az erdőben.
- All right, sir! - feleltem jókedvüen, vállamra vetve a puskámat.
Sir John ugy rendelkezett, hogy Kaladi is velünk jön, Molama pedig vigyáz a „szék-ernyő-pipára”, és ezzel nekivágtunk az erdőnek. Vad ugyan akadt elég, de egyelőre nem lőttünk, mert érdemesebb zsákmányra várakoztunk. Végre vagy két óra mulva meghallottuk egy elefánt trombitálását.
Azonnal a hang irányában mentünk s nemsokára meg is pillantottuk az elefántot, mely egy hatalmas banánfa alatt állt és az orrmányával fölfelé csapkodott. Ahogy jobban odanéztünk, láttuk, hogy a fán egy leopárd lapul meg s az elefánt ezt igyekszik lerángatni onnan, de nem érte el az orrmányával; ezért bömbölt oly izgatottan.
- Charley, - sugta sir John halkan - ön a leopárdot, én meg az elefántot... Rajta!
Egyszerre lőttünk. A leopárd felszökkent a magasba, aztán nagy puffanással lezuhant, egyet rázkódott és holtan nyult el a földön; az elefánt csak megtorpant és hirtelen megfordult, pedig sir John golyója a füle alatt hatolt be a koponyájába.
- Az elefántot nem igy lövik, sir John - szóltam szemrehányóan. - De most meneküljünk, mert különben végünk van!
Beszaladtunk a bozótba és éppen idején, mert az elefánt fölcsapott orrmánnyal, dühösen trombitálva rohant felénk. Csak Kaladi maradt a helyén és rásütötte puskáját a vastagbőrüre. El is találta a szive tájékán, de a golyó nem ért a szivig. Az uj seb csak fokozta az elefánt dühét. Az orrmányával villámgyorsan [...] elefánt mögé kerülve, átvágta annak egyik hátsó lábán a járóizmot. Ezalatt én ujra megtöltöttem a puskámat, gondosan az orrmánya tövére céloztam és lőttem... Panaszos trombitálással roskadt össze a hatalmas állat.
- Micsoda pompás lövés! - kiáltott föl sir John.
- Nyuzza meg gyorsan a leopárdot, az elefántot pedig takarja le galyakkal, mig érte küldünk. Mi pedig gyerünk tovább!
Jó negyedóráig csattangoltunk még a viz mentén, mikor egyszerre csak megálltam, mert gyanus nyomokat láttam meg a folyam partján, s ezek a nyomok az erdőbe vezettek. Megszámláltam a nyomokat - mindössze tizenhárom volt - s aztán halkan mondtam:
- Legyünk óvatosak, sir John. Itt emberek jártak. Egész csapat: tizenhárman voltak és csupa férfi. Egy kinai és tizenkét szingaléz... vagy maláji.
- De honnan jönnek és mit akarhatnak itt? - kérdezte sir John. - Nem néznénk utána, Charley?
Lementünk a partra a nyomok irányában és negyedóra mulva rábukkantunk egy csónakra, mely ki volt huzva a vizből és gondosan be volt takarva galyakkal.
- Itt kötöttek ki, - mondtam - tehát alighanem alulról jöttek. És amott van a másik csónak is...
- Ez már gyanus - csóválta a fejét sir John. - Tisztességes hajósok nem dugják el a csónakukat, hanem őrt állitanak melléje.
A két csónakban semmi se volt az evezőkön kivül. Szerettem volna ugyan tovább nyomozni, de közben ránk esteledett és vissza kellett térnünk a kormányzóhoz. Előbb azonban a szállásunkra mentünk, hogy ruhát váltsunk. És ekkor sir John egyszerre csak éktelen káromkodásra fakadt.
- Kaladi! - kiabálta torkaszakadtából - hol van Molama? És hol van az én „szék-ernyő-pipám”?... Nem a lelkedre kötöttem, gazember...
Agyon akarta verni Kaladit és csak nagynehezen birtam elhurcolni a hajtóvadászathoz. De, alighogy az elefántokat beterelték a corralba, sir John már sietett haza és legelső sorban is Kaladit kereste. De a szingaléz nem volt sehol s ez még jobban elkeseritette.
Jó negyedóra mulva megkerült végre Kaladi; lihegve jött meg, a haja csapzott a verejtéktől, az arca szinte ólomszürke volt. Kétségbeesetten borult térdre sir John előtt.
- Szidi, - könyörgött neki - te nagy és hatalmas maharádsa vagy. Segits rajtam, oh szidi: elrabolták Molamát, a szemem fényét, boldogságom virágát...
- És vele az én szék-ernyőmet! - dühöngött sir John. - Kitől tudod, hogy elrabolták?
- A többi lányok, akik megszöktek a rablóktól - felelte Kaladi. - Molama kiment velük virágot szedni az erdőbe. Aztán megtámadták őket a rablók... Egy kinai és tizenkét maláji...
- Hallotta, Charley! - ujjongott sir John. - De most az a kérdés, hogy a rablóknál hagyjam-e az én drága szék-ernyő-pipámat?!...
- Ahogy önnek tetszik - feleltem vállat vonva.
- Nekem pedig ugy tetszik, hogy rajtütünk ezeken a leányrabló kalózokon - jelentette ki sir John határozottan. - Egy óra mulva indulunk. A kormányzó csináljon az elefántjaival, amit akar... Kaladi, te visszakapod Molamát, én pedig a szék-ernyő-pipámat. Punktum!

3. Kalózvadászat.
A kormányzó sehogyse akart elbocsátani bennünket és azt tanácsolta, hogy legelőször is kutassuk át azt a helyet, ahol a rablók a leányokat megtámadták. Sir John viszont hallani se akart erről, mert véleménye szerint a kalózok nyomban hajóra szálltak az elhurcolt leányokkal, sőt titokban megvolt már az a meggyőződése is, hogy a „Hajang-cse” dsonka legénysége kalózkodott a szigeten.
- Bizza csak ránk a dolgot, sir, - mondta sir John a kormányzónak - olyan bizonyosan megtaláljuk a rablókat, mint hogy most itt állok! Akar talán fogadni erre?
- Száz fontba fogadok, - mosolygott a kormányzó - hogy elszalasztja a kalózokat, ha nem fogadja meg a tanácsomat.
- És én ötszázat teszek a száz ellenében, sir! - kiáltott föl sir John örömmel. - Meg kell találnom és meg is fogom találni a rablókat... Go on, Charley, előre!
Gyorsan leeveztünk a folyón a kikötőbe és azonnal fölsiettünk a yacht födélzetére.
- Fütve vannak-e a kazánok? - kérdezte sir John - mert azonnal indulunk!
- Minden készen van sir - felelte a kormányos.
- Láttad-e a Hajang-cset?
- Yes, sir, - bólintott Tom - Colombótól kezdve mindig az orrom előtt járt. Aztán a dsonka is itt vetett horgonyt és két csónakot küldött a folyón fölfelé.
- Ezek rabolták el Molamát! - kiáltott föl sir John izgatottan. - Láttad-e, mi volt a két csónakon, mikor visszajöttek?
- Nem, mert nem is ide jöttek vissza - felelte Tom. - Közben ugyanis a dsonka észak felé elvitorlázott. Ha délnek ment volna, azt mondanám, hogy ő követte el a nagy gyöngyrablást is...
- Miféle gyöngyrablás? - kérdezte sir John érdeklődve.
- Egy szenesbárka hozta a hirt, - magyarázta Tom - hogy Karetivu szigetén nagy gyöngyrablás történt. A rablók malájok voltak s a vezérük egy kinai. Dsonkán jöttek és három csónakot küldtek ki. A sötétben ugyan nem igen jól látták a dsonkát, de a leirás szerint a Hajang-cse lehetett.
- És azt mondod, hogy innen északnak mentek? - kérdezte sir John. - Persze, később délnek fordultak az agyafurt gazemberek. Mi tehát nyugatnak tartunk, Tom: és előre!
- All right, sir! - szalutált Tom és bár nem értette meg, hogy miért kell nyugatra tartani, mégis szótlanul engedelmeskedett, mert tudta, hogy sir John nem tür ellentmondást.
Nem sokkal aztán a kis yacht már kint volt a tengeren és ekkor sir John délkeletnek forditotta a hajó orrát. Most már értettem - keresztezni akarta a dsonka utját, ha az délkeletnek fordult, illetőleg ha vissza akart térni Point de Galleba, ahol legkönnyebben eladhatta a rablott gyöngyöt.
- Hogy van a „Fecske” ágyuja? - kérdezte sir John, magához intve Tomot.
- Egy-két lövés nem ártana neki, - vigyorgott Tom - legalább megtisztulna belül.
- No hát csak töltsd meg, de vaktöltésre - bólintott sir John. - De hogy leszünk a kormányzással? Ki fog kormányozni, ha esetleg az ágyu körül akad dolgod?
- Ott van Billy - felelte Tom vállat vonva. - Pompásan elkormányozza ő a yachtot!
Az éjszakát szép csöndesen átaludtuk és másnap reggel gyönyörü időre virradtunk.
Igy telt el a nap, majd ránk szakadt az éjszaka is és éjfélkor a kormányos jelentette, hogy elértük a Palmyra-fokot. Az őrállás Kaladira került, aki fölmászott az árbóckosárba és nem sokkal aztán jelentette:
- Nagy tüz nyugaton, vagy három mértföldnyire, alighanem a szárazföldön...
Gyorsan fölmásztam utána én is a messzelátóval és megvizsgáltam a szemhatárt. Egész sor égő viskót láttam a parton és nagy csomó kétségbeesett embert. Majd láttam azt is, hogy néhány férfi erőszakkal hurcol el több nőt és vad dulakodás támad az égő viskók körül.
- Rablók fölgyujtottak és kirabolnak egy falut! - kiáltottam le. - Azt hiszem, kinaiak...
Sir John azonnal bevonatott minden vitorlát és félgőzre fogta a yachtot, mely lassan közeledett a part felé. A borzalmas kép egyre élesebben domborodott ki előttem a sötétben, de engem már jobban izgatott egy sötét tömeg, mely vagy három kilométernyire állt a yachtunk orra előtt.
- Hajó a szemhatáron! - kiáltottam le. - Kinai dsonka... Azt hiszem, a Hajang-cse!
- Halotti csönd lett, majd fölhallatszott a sir John szava, amint fojtott hangon mondta:
 - Tom, kartácsra tölts... Charleynak igaza van: ez csak a Hajang-cse lehet.
Gyorsan lemásztam a födélzetre és haditanácsot tartottunk. Sir John mindenáron meg akarta támadni a dsonkát, én ellenben azt ajánlottam, hogy csellel foglaljuk el. Ha megtámadjuk, a dsonka jelt adhat a partra és a kalózok elmenekülnek. Ha ellenben Kaladi meg én szép csöndben átuszunk, egy-kettőre végezhetünk azzal az egy-két főnyi legénységgel, aki a dsonkán van: hiszen a kalózok majdnem mind a partra szálltak.
A haditerv tetszett sir Johnnak, mire Kaladi meg én zajtalanul a tengerbe ereszkedtünk és csakhamar elértük uszva a dsonkát. Mindössze két őr volt rajta: - két maláji - és ezek nem láthattak bennünket, mert a dsonkának part felé néző oldalán álltak és a tüzvészt bámulták. Nesztelenül másztunk föl a horgonykötélen, mint a macskák és, mint két sötét árnyék osontunk a malájok háta mögé. Aztán Kaladi hátulról leszurta az egyiket, mig a másikat én sujtottam halántékon, hogy menten összerogyott.
Ezt megkötöztük, aztán torkára tettem a késemet és Kaladi elkezdte vallatni. Megtudtuk, hogy a dsonka egész legénysége - rajtuk kivül huszonhárom ember - mind a parton van. Erre jelt adtam sir Johnnak, aki rögtön a dsonka mögé állt a „Fecské”-vel, amelyen két embert hagyott őrnek s a többivel átjött hozzánk. Igaz, hogy igy is csak hatan voltunk huszonhárom ellen, de reméltük, hogy a haramiák nem mind egyszerre térnek vissza a partról.
Ez a számitásunk be is vált. A kalózok három csónakon mentek ki a partra s az első már nemsokára jött visszafelé; asszonyok meg leányok ültek rajta és hat matróz. Kaladi fogadta őket; lebocsájtotta nekik a kötélhágcsót, amelyen legelsőnek is öt matróz jött föl, mig a hatodik a csónakban maradt. Az öt kalózzal zaj nélkül elbántak az embereink, mire Kaladi leugrott a csónakba és leszurta a hatodikat is, az asszonyokat pedig mind fölhozta a födélzetre.
Félóra mulva megjött a második csónak is, amelynek legénységével ugyanigy bántunk el, de most egyetlenegyet se öltünk meg, csak mindnyájat megkötöztük. Végre megérkezett a harmadik csónak is és ez volt a legkeményebb dió, mert ezen ült a rablóvezér. Ez hágott föl elsőnek a kötéllétrán a födélzetre. Hatalmas, tagbaszakadt óriás volt, fejtől bokáig fölfegyverkezve, - de azért nem ijedtünk meg tőle. Sir John vasmarokkal torkon ragadta, Kaladi pedig lerántotta a födélzetre és megkötözte. A többiekkel már gyerekjáték volt elbánni, ugy hogy tiz perc mulva korlátlan urai voltunk a dsonkának.
Most átkutattuk a hajót, amelyen tömérdek rablott holmit találtunk. Egész rakomány kávé, rizs, dohány és füszer volt benne, - meg a nők, akik közt Kaladi megtalálta Molamát. Mikor pedig lementünk Ri-fong kapitány kajütjébe, az első, ami szemünkbe ötlött, a sir John „ernyő-pipája” volt. Végül az egyik szekrényben megtaláltuk a Karetivu-szigeten rablott gyöngyzsákmányt is.
Sir John oda volt a boldogságtól, hogy megtalálta a londoni „Utazók Klub”-jától kapott kedves emléket és örömében annyi nászajándékot adott Kaladinak, hogy ez nyomban nőül vehette Molamát, mihelyt Point de Galleba visszatértünk. A lakodalmukon, persze mi is ott voltunk.
A Hajang-csét a foglyokkal együtt átadtuk a tengerészeti hatóságnak, amely külön okirattal mondott köszönetet sir Johnnak a nagyszerü fogásért. Később a colombói kormányzó is meglátogatott bennünket a Hotel Madras-ban s miután szivélyesen gratulált sir John sikeréhez, egy száz fontos bankót tett le az asztalra:
- Elvesztettem a fogadást, - mondta - de igazán örülök, hogy - fizethetek!
- Lássa, Charley, - szólt hozzám sir John szemrehányóan - mégis csak jó, ha néhanapján fogad az ember! Hányszor érhette volna már önt is ilyen öröm és elégtétel!
- De én már inkább csak javithatatlan nem-fogadó maradok, sir! - feleltem nevetve.

4. Kvimbó.
Mialatt a Hajang-cse a foglyokkal együtt a point-de-gallei kikötőben horgonyzott, egyszerre csak az a hir terjedt el a révkalauzok és a bennszülött lakosság közt, hogy kisértet jár a dsonkán. Alig hogy ezt meghallottuk, sir John meg én azonnal elhatároztuk, hogy leleplezzük, illetőleg nyakon csipjük ezt a kisértetet.
Mindjárt másnap éjjel fölhurcolkodtunk tehát a dsonkára és hajnalig éber szemmel álltunk lesben, - de eredménytelenül. A dsonka olyan csöndes volt, mint nyári éjszakán a temető és semmiféle kisértetnek a nyomát se láttuk rajta. Ugyancsak igy telt el a második éjszaka is, - de a harmadik éjjel már zajosabb volt. A középső árbócnál egy sötét alak bukkant föl és egyenesen a lépcsőnek tartott.
- Fogja meg, sir! - kiáltottam sir Johnnak.
- Megvan már! - hangzott a felelet. - Ejha...
Tompa dübörgést hallottam, majd láttam, hogy a nemes lord megtántorodik és éktelen káromkodásra fakad. Ugyanakkor tört hollandus nyelven rekedten kiabált valaki a födélzet alól:
- Te fogsz meg szép, erős Kvimbó?!... Gyere, ha tudsz megfogsz hős Kvimbó, te kutya!
Szinte megdermedtem álmélkodásomban és kétszer is megdörzsöltem a szememet, hogy nem álmodom-e?... Mert ezt a hangot mintha ismertem volna: aminthogy a „szép, erős Kvimbót” valóban ismertem is, - hiszen évekkel azelőtt hűséges szolgám és kisérőm volt Dél-Afrikában. - De hogy kerül erre a kinai kalózdsonkára ez a bazuto-kaffer a burok földjéről?
Egyelőre nem értem rá ezen tünődni, hanem sir Johnhoz siettem, aki kábultan ült a födélzeten és két kezébe fogta a fejét. Nagyon siralmas alak volt a nemes lord, amint szédülve dülöngött jobbra-balra.
- Ugy zug a fejem, mint a dob - mondta panaszos hangon. - Ez a bitang kisértet ugy látszik: dühében a saját fejét vágta hozzá az enyémhez.
Hangosan fölkacagtam s ahogy szétnéztem a födélzeten, nem messze sir Johntól valami nagy, gömbölyü dolgot láttam meg. Odamentem és fölvettem: hatalmas dinnye volt.
- Na, itt a kisértet feje! - mondtam nevetve - hát ezt vágta az ön fejéhez?
- Dinnye?! - mérgelődött sir John. - Legalább nyolc fontot nyom... De visszaadom neki a kölcsönt. Fogadjunk, Charley, hogy én is a kisértet fejéhez vágom ezt a dinnyét.
- Én ugyan sohase fogadok, sir, - feleltem nevetve - de azért ezt a fogadást bizonyosan elvesztené. Először is: az a kisértet nekem jó barátom...
- Micsoda, hát önnek már a túlvilágon is vannak jóbarátai? - kiáltott föl sir John.
- Másodszor, - folytattam - az a kisértet nem kisértet, hanem egy igen derék bazuto-kaffer, aki hónapokon át hűséges szolgám volt a burok földjén és Kvimbó a neve.
- Hogyan kerül egy délafrikai néger a kinai kalózok közé? - álmélkodott sir John.
- Ez az, amit még nem tudok - feleltem és odamentem a hajófenék lejárójához.
- Kvimbó, merre vagy? - kiáltottam le a hajófenékbe. - Jer föl, bátor Kvimbó!
Semmi felelet.
- Hát nem ismersz, Kvimbó? - csalogattam a szerecsent. - Én vagyok a „mynheer”, aki veled jártam van Het Roer urnál. Előjösz-e hát, szép, jó, vitéz Kvimbó?
- A mynheer? - hangzott félig tétován, félig örvendezve a hajófenékből. - Akkor szép, jó, vitéz Kvimbó kapni sok bagó és semmi verés?
 - Sok bagó és semmi verés! - ismételtem nevetve - csak gyere föl, Kvimbó!
Lassan és óvatosan fölbukkant a hajófenék lejáratából először a bozontos üstök, aztán a vigyorgó, széles, puffadt kaffer-pofa, az orrában karika s az apró szemek pislogva villogtak a sötétben... Aztán, amikor megismert, örömében összevissza csókolta „minden kezemet” és ugy ugrált körülöttem, mint a hűséges házikutya, mikor hosszu távollét után ismét viszont látja a gazdáját.
 - Jól van, Kvimbó: elég már, - szóltam szabadkozva a sok ölelgetéstől. - De most azt mondd el: hogyan kerültél erre a kalózhajóra? Talán te is tengeri rabló lettél?
- Dehogy, mynheer! - szabadkozott a kaffer - szép, jó, vitéz Kvimbó nem lenni rabló, csak rablók itt tartani hajón, hogy szolgál nekik rablóknak Kvimbó.
- Szóval fogságban tartottak, - bólintottam - de ennek vége. Most már szabad vagy.
- És Kvimbó mehet Tyeletyapba, - örvendezett a kaffer - ahol lakik mynheer Bontwerker?
- Tyeletyap? - kérdeztem elgondolkozva. - Miféle város az? És hol van?
- Szép, nagy szigeten, - magyarázta Kvimbó - Szeraju a neve. Ottan város Tyeletyap.
- Szeraju?... Tyeletyap? - csóváltam a fejemet. - Hallotta már ezt a két nevet, sir John?
- Ugy rémlik, mintha... Ah, igen! - kiáltott föl sir John - csakhogy Szeraju nem sziget, hanem folyó. Ha jól tudom, Jáva szigetén és a tengerbe szakad.
- Jáva, Jáva! - tapsolt ujjongva a kaffer - mynheer lenni nagy tudós, mert kitalálni sziget nevét. Szeraju folyni tengerbe, sok viz, nagy viz, hajók rajta lenni!
- Ez igazán érdekes, - csóváltam a fejemet. - Látott már ilyet, sir John: ez a kaffer idekerül Dél-Afrikából és...
- Kvimbó éhes, - vágott közbe nyöszörögve a kaffer - szép, jó, vitéz Kvimbó éhes...
Levittük a födélközbe, ahol a katonai őrség lakott és bőséges vacsorát adattunk neki, mire megoldódott a nyelve. Először is elsirta a saját boldogtalanságát, hogy az a szép kafferleány - Mietje volt a neve - akit együgyü szive-lelke minden érzésével szeretett, másnak a felesége lett. Ezen való keserüségében a derék Kvimbó elbujdosott szülőhazájából és Fokvárosba ment, ahol valami Bontwerker megfogadta.
- Egy Bontwerker nevü gyémántkereskedőt csakugyan ismertem Fokvárosban - jegyezte meg sir John. – Dusgazdag agglegény volt s ugy tudom, hogy az öccse vagy a bátyja itt lakott a Szunda-szigeteken.
Ezeket az adatokat Kvimbó is megerősitette. Bontwerkernek a bátyja - szintén dusgazdag legény - a jáva-szigeti Tyeletyapban lakott s amikor hirtelen meghalt, minden vagyonát az öccsére hagyta. Bontwerker tehát Kvimbó kiséretében Tyeletyapba hajózott, hogy átvegye az örökséget; négy hónapig maradt ott, de mikor hazafelé indult, maláji kalózok ütöttek rajta a tengeren, a hajót fölgyujtották, a kapitányt és a legénységet legyilkolták, Kvimbót és a gazdáját pedig fogságba vitték.
- Merre történt ez? - kérdeztem Kvimbótól. - És hová vittek benneteket a hajóról?
- Kvimbó azt nem tudod - felelte a kaffer. - Zsiványok partra vinni őt meg a gazdáját és aztán sok-sok napig rabok volt Kvimbó és mynheer Hu-niaóban.
- Hu-niao? - kérdeztem tünődve. - Kinai szó és azt jelenti: tigrismadár. Most próbálj visszaemlékezni, hogy sziget, félsziget vagy szárazföld volt, ahol fogva tartottak benneteket?
- Hu-niao sziget, - felelte Kvimbó határozottan - de lenni utja szárazföldre is.
- Szóval félsziget - bólintottam. - És már most csak az a kérdés, hogy él-e még mynheer Bontwerker, akit a rablók elszakitottak tőled? És ha él: akkor mit akarnak vele a rablók?
- Mynheer él Hu-niaón - felelte Kvimbó élénken. - Rablók iratni vele levelet, hogy még több pénzt kapjanak. Ezért enni-inni adni mynheernek. Levél el is menni Tyeletyapba.
- Váltságdijat akarnak tőle - szólt most sir John. - Ennél többet Kvimbó nem is tudhat. Legokosabb lesz, ha most a kalózokat fogjuk vallatóra.
Lementünk a kinai kalózkapitányhoz és ugy tartottam a lámpást, hogy egyenesen az arcába világitott. Aztán kinai nyelven megkérdeztem tőle, hogy mi a neve... Nem felelt, sőt még csak nem is hunyoritott, mintha a szavaimat se hallotta volna. Majd megkérdeztem, hogy hol van Bontwerker ur - de erre a kérdésemre se felelt, csak dacosan bámult maga elé a semmibe.
- Pedig mégis megtaláljuk, - mondtam hangsulyozva - mert érte megyünk Hung-niaóba.
Erre a szóra meglepődött a kalóz, de aztán gunyosan elmosolyodott, mire én igy folytattam:
- Rosszul mondtam ki a szót; Hu-kiaót gondoltam: a Tigrishidat: oda fogunk menni.
A kinai most szemmel láthatólag összerezzent, de iparkodott elpalástolni a nyugtalanságát. Ebből megsejtettem, hogy Kvimbó rosszul értette a hely nevét és igazában Hu-kiaónak hivják azt a félszigetet, ahol a kalózok fogva tartják Bontwerker urat.
Megint elővettem Kvimbót, de a szegény fiu hiába izzadt és törte a fejét, nem tudott fölvilágositást adni. Ekkor lementem a kalózkapitány kajütjébe, ahol néhány kézzel rajzolt térképet láttam, - a többek közt egy igen pontosat a Nikobári-szigetekről. A „Nikobári” szóra Kvimbó tagadóan rázta a fejét, hogy sohase hallotta ezt a nevet; de mikor a szigetek maláji nevét emlitettem, rögtön fölragyogott az arca.
- Hát a Pulo-Szembilang szigetekről nem hallottál-e, Kvimbó? - kérdeztem tőle.
- ...bilang ...bilang - ismételte vigyorogva. - Azokat Kvimbó látottál is, mynheer!
Ez már nyom volt, amelyen el lehetett indulni. Lassan, egymásután kezdtem fölsorolni a szigetek neveit, lesvén a szavak hatását Kvimbó arcán. Mikor a „Tillangzsong” nevet emlitettem, Kvimbó tapsolni kezdett és ujjongva kiabált örömében.
- Till... till... langdzsong... langdzsong... ez az. Ott laksz Ta-ki... nagy rabló.
- Kicsoda? - kérdeztem izgatottan.
Hosszas faggatás után a következő tényeket hámoztam ki Kvimbó szavaiból. Ez a Ta-ki nagy, erős óriás volt és Hu-kiaóban szállt a dsonkára. Együtt hajózott a kalózokkal egészen Tillangdzsongig, ott partra szállt és a szigeten maradt. A dsonkából sok hordót, ládát és egyéb rablott holmit vittek ki a partra, mert a szigeten alighanem titkos raktáruk volt a kalózoknak. A kalózok „Czu”-nak szólitották, tehát tiszt volt, de a Tigrishid parancsnoka nem ő volt, se pedig az a kalózkapitány, akit fölakasztottunk, hanem egy harmadik kinai, akit Ling-taónak hivnak.
Ezek már becses adatok voltak. Ta-ki annyit jelentett, mint „nagy bátorság”, Ling-taó pedig annyit, mint „parancsoló kard”. Valószinüleg ezek voltak a kalózbanda főtisztjei és véleményem szerint nekünk először is Tillangdzsong szigetére kellett mennünk, hogy Ta-kitól kicsikarjuk a Tigrishid fekvésének titkát.

5. Ta-ki.
A Nikobári szigetcsoport Szumátrától északra, az Andamáni-szigetektől délre fekszik és barbár, kegyetlen nép lakja, mely a maláji és burma-törzsek keveréke. Mivel ezeknek a nyelvét még Kaladi se értette, magunkkal vittük Kaladi egyik pajtását, egy Mahaba nevü matrózt, aki bebarangolta az egész kinai tengert meg az indiai oceánt és minden vad törzs nyelvén beszélt.
Már alig voltunk félnapi járóra Tillangdzsongtól, mikor Mahaba egy fekete pontra mutatott a szemhatáron. A messzelátón át jól kivehettük, hogy két keskeny, egymáshoz kötött csónak volt az. Azonnal feléjük forditottuk a yachtot, mire a kettős csónak menekülni igyekezett. Persze, csakhamar utólértük s ekkor két evezőst pillantottuk meg az egyik csónakban. Hosszu, ingforma, csikos köntöst viseltek.
- A fegyencek zebra-ruhája, a Vipera-szigetről - mondta sir John. És rögtön lekiáltott hozzájuk:
- Honnan jöttök, fiuk és hova igyekeztek?
- Kis-Andamánból jövünk - felelte az egyik - és Kamortába megyünk, rokoni temetésre.
- No, akkor jertek föl a hajóra, - invitálta őket sir John - elviszünk benneteket.
- Nagyon szegény emberek vagyunk mi ahhoz, hogy ilyen előkelő maharádsákkal utazzunk, - mentegetőzött az egyik. - Meg aztán a kasztunk vallása is tiltja, hogy...
- Ezen a yachton még a brahminok is ellakhatnak! - rivallt rájuk sir John.
- Igen, - dadogott az evezős - de az imént rosszul mondtam. Nem Kamortába megyünk, hanem Tillangdzsongba. Ez pedig kivül esik az utatokon.
- De vannak ott ismerőseink - szóltam közbe most én - Kihez mentek?
- Ta-kihoz, - felelte némi habozás után az egyik - előkelő birtokos a szigeten.
- Na, már akkor igazán föl kell jönnötök a yachtra, - mondtam rejtett célzással - mert ezt a derék embert ismerjük, legalább hirből.
Mivel látták a matrózok fegyvereit, nem ellenkezhettek. Fölálltak tehát s ekkor láttuk, hogy az egyiknek vaskarika van a lábán; sir John tehát fején találta a szöget: szökevény fegyencek voltak. Bizonyára azért igyekeztek Tillangdzsongba Ta-kihoz, hogy beálljanak kalózoknak.
Mialatt kelletlenül fölvánszorogtak a yachtra, halkan odasugtam sir Johnnak:
- Vitesse le őket a széntartó melletti kajütbe; én majd elbujok a széntartóban és kihallgatom őket.
Gyorsan lesurrantam és már a helyemen voltam, mikor a két fegyencet bezárták a kajütbe. Halkan suttogtak ugyan, de a vékony falon át mégis megértettem minden szavukat, mert angolok voltak.
- Na, most ugyan csávába jutottunk - kesergett az egyik.
- Ha Tillangzsongban csakugyan kikötnek, akkor még nincs veszve minden - felelte a másik. - Azt hiszem, sötét lesz, mire odaérünk és uszva megmenekülhetünk. Csak egyszer a parton legyünk, akkor már nincs baj. Ta-ki majd elbujtat bennünket.
- Neked könnyü, mert szabad vagy, - sóhajtott a másik - de az én bokámon vasbilincs van!
- Sebaj, pajtás, - vigasztalta a másik - majd segitek én uszni neked is. A fontos az, hogy kijussunk innen a tengerbe. Ta-kit könnyen megtaláljuk; három különböző hosszuságu árbóc jelöli meg a lakását a keleti parton...
Eleget hallottam. Nesztelenül a hajóhidra osontam és mindent elmondtam sir Johnnak. Már meg is volt a tervem. Most már világos volt, hogy a két szökött fegyenc kalóznak akart beállani Ta-kinál; miért ne helyettesithetném őket én Mahabával együtt?... Ujra lementünk a két fegyenc kajütjébe, lehuztuk róluk a csikos ingeket és erősen guzsba kötöztük a kezüket-lábukat.
- Mahaba meg én magunkra vesszük ezeket az ingeket, - magyaráztam sir Johnnak, mikor egyedül voltunk - s én ráadásul még barnára festem az arcomat és kezeimet is égetett dugóval, aztán pedig ráveretem lábamra a vasbéklyót is, hogy a kinait még jobban lóvá tegyem.
Este felé értünk Tillangdzsong kikötőbe, de a yacht nem kötött ki, hanem jó távol cirkált a partoktól a nyilt tengeren. Másnap kora reggel a csikos zebra-ruhában beszálltam Mahabával a kettős andamáni csónakba s aztán egyenesen a keleti part felé eveztünk. Kunyhókat és embereket láttunk, akik közt élénk sürgés-forgás támadt s az egyik lélekszakadva szaladt a sziget belseje felé.
- Valószinüleg Ta-kit értesiti - mondtam Mahabának. - Jól vigyázz, hogy el ne felejtsd a szerepedet! Én arabs hajós vagyok, te pedig maláji gyöngyhalász.
A keleti part most jobb kezünk felől volt s ahogy a hosszában északnak eveztünk, csakhamar megpillantottuk a három különböző hosszuságu árbócot, melyek a part közelében álltak. Közvetlenül az árbócok előtt két férfi őgyelgett; az egyik rendes nagyságu volt, de a másik jó másfél fejjel magasabbnak látszott. Azonnal feléjük tartottunk és félóra mulva már partot ért a kettős csónak és a két férfi azonnal odaugrott, hogy kisegitsen bennünket. Mahaba gyorsan ki is ugrott, de nálam ez, részint a lánc miatt, de meg szándékosan is, lassabban ment.
A kinai valóban félelmetes óriás volt, durva arcvonásokkal, hosszu, lecsüngő bajusszal és kegyetlen tekintettel. Túlzott alázatossággal, szinte félénken köszöntöttük, mire ő néhány pillanatig fürkészve mért végig bennünket, majd két felől kézen fogott és a kunyhója felé vezetett.
- Én Ta-ki vagyok - mondta. - Hozzám jöttetek?
- Hozzád, uram - feleltem alázatosan. - Oltalmazz bennünket és végy pártfogásodba.
- Szivesen teszem, - bólintott az óriás - mert látom, hogy a Vipera-szigetről szöktetek meg, ahonnan legjobb embereink jönnek. Üldöznek-e benneteket?
- Nem, senki - feleltem. - Az egész uton még csak hajót se láttunk.
Az óriás elégedetten bólintott és egyenesen a sürü bozótba vezetett bennünket. Egy bambuszbokor előtt megállt, félreháritotta a földet boritó tömött páfrányt és fölemelt egy rejtett csapóajtót, mely alatt lépcsők vezettek lefelé. Meglehetős nagy és mély négyszögletü gödörbe jutottunk, melyet bambuszfalak több szakaszra osztottak. Ta-ki eltünt az egyik hátsó szobában és csakhamar ruhákat hozott, melyeket fölvettünk a zebra-ingek helyett; aztán vas srófkulccsal levette lábamról a láncokat.
Közben elmondtuk neki, hogy kik vagyunk. A kinai elégedetten dörzsölte kezeit, sürün töltögetett rumot a poharainkba és pompás szinekkel festette le a kalózélet örömeit.
- Különösen te sokra viheted, - mondta - mert értesz a vitorlázáshoz. Majd elküldelek Ling-taóhoz Hu-kiaóba és egész bizonyosan kapsz tőle egy dsonkát.
- Ki az a Ling-taó? - kérdeztem közömbösen. - És hol fekszik Hu-kiao?
- Ling-tao a mi főparancsnokunk - magyarázta Ta-ki - és a Tigrishidon lakik, a Mandsillár-szigettel szemközt.
 - Jártam arra, - bólintottam közömbösen - arra van a Tapanuli-öböl, Szumátra-sziget délnyugati partján.
 - Nagyon pontosan tudod - helyeselte Ta-ki - és ebből látom, hogy jó tengerész vagy. El is küldelek Ling-taóhoz, mihelyt a Hajang-cse ideérkezik.
- A Hajang-cse? - kérdeztem, meglepetést szinlelve. - Ha az a kinai dsonka ez, amelyet én gondolok, akkor az ugyan sohase tér vissza, mert egy angol elfogta és Point de Galleba hurcolta, ahol összes legénységét felköttette a vitorlarudakra a kapitánnyal együtt.
- Megőrültél?! - kiáltott föl Ta-ki, rémülettől kimeredő szemekkel.
- A tulajdon szemeimmel láttam - feleltem nyugodtan vállat vonva, aztán szegről végre elmondtam a kinainak mindent, hogy hogyan történt; leirtam a dsonkát, meg azt, hogy sir John hogyan fogta el hat emberével a négyszer oly számos kalózbandát, amelyet mind egy lábig fölakasztatott; csak egy Kvimbó nevü kaffernek kegyelmezett meg...
- Kvimbó, az őrült szerecsen! - csikorgatta a fogait Ta-ki - minden összevág!
E pillanatban beszaladt a nikobári bennszülött és jelentette, hogy egy kis gőzös közeledik a szigethez. Mindnyájan fölsiettünk a partra és alig pár kilométernyire megpillantottuk a „Fecské”-t, mely félgőzzel cirkált a sziget előtt.
- Nézd meg jól ezt a hajót, Ta-ki! - kiáltottam föl szenvedélyesen - ez volt az a kutya angol, aki a Hajang-csét elfogta. Jól láttam Point de Galleban és sohase feledném el!
- Csak volna emberem, - sziszegte a kinai fuldokolva dühében - csak volna emberem, aki tudná vezetni ezt a hajót! Nyomban elfognám és elküldeném Ling-taónak.
- Akkor csak vedd el, ha birod - szóltam nyugodtan. - Én értek hozzá.
- És el tudnád vinni ezt a gőzöst a Tigrishidhoz? - ujjongott a kinai reménykedve.
- Husz hónapig voltam gépész egy port-saidi pilóta-gőzösön - feleltem.
- Akkor jertek! - kiáltott föl Ta-ki. - Csellel rábirom a gőzöst, hogy itt maradjon és horgonyt vessen az öbölbe. Éjszaka aztán orozva megrohanjuk. Emberem van elég...
Lélekszakadva futott a sziget északnyugati csucsa felé és mi utána. Ott voltak a gyümölcskészletek és Ta-ki utközben megmagyarázta, hogy kosarakban gyümölcsöt visz föl a hajóra és rábeszéli a kapitányt, hogy maradjon ott éjszakára. Mire a kunyhóhoz értünk, a „Fecske” már horgonyt is vetett vagy félkilométernyire a parttól és Ta-ki most már majd kibujt a bőréből örömében. Gyorsan négy-öt kosár gyümölcsöt rakatott az egyik csónakba, amelybe ő maga ült bele.
- Vigy magaddal engem is, - mondtam neki - meg kell néznem a hajót és látnom kell a gépeit, hogy tudjam: olyan-e, aminőt vezetni tudok.
- Akkor jőjj velem! - parancsolta Ta-ki és eszébe se jutott, hogy gyanakodjék.
Gyorsan eveztünk a yacht felé és negyedóra mulva már alig voltunk tőle ötven lépésnyire. Sir John a karfára könyökölve nézett bennünket és ránk kiáltott:
- Mit akartok?
- Gyümölcsöt hoztunk, - felelte Ta-ki - szép friss gyümölcsöt a láz ellen, uram.
- Jertek vele a födélzetre, - mondta sir John - jó vásárt csináltok!
A matrózok lebocsátották a kötéllétrát, majd kötelet is hajitottak le a kosarak számára, melyeket fölhuztak. Aztán mi is fölmentünk: elül a kinai, utána én. Ezalatt sir John elment a karfától és megállt a födélzet közepén. A kinai fölvette az egyik kosarat és udvariasan odakinálta neki, de sir John nem is viszonozta a köszöntést, hanem nyersen rákiáltott:
- Ta-ki a neved?
- Az vagyok, uram, - felelte a kinai meghökkenve. - De honnan tudod?
- És „Czu” voltál a Hajang-csén? - folytatta sir John szigoruan.
- Soha életemben nem hallottam ezt a nevet! - dadogta a kinai elképedve.
- Ugy?! - bólintott sir John gunyosan. - Akkor hát nem ismered Ling-taót se?... És azt se tudod, hogy merre van a Tigrishid?
- Uram, nem értlek - hebegte rémülten a kinai és ösztönszerüen hátrált a korlát felé.
Ám ebben a pillanatban kibukkant a hajófenékből Kvimbó kócos feje, - s ahogy a kinai meglátta ezt, rémülten hördült föl:
- Kvimbó!...
A kaffer arra nézett, mikor a nevét meghallotta s megpillantván a kinait, eléje ugrott:
- Nini, - ujjongott diadalmasan - hát itt lenni Ta-ki, a hatalmas kinai rabló?! És itt vagy vitéz Kvimbó is. Hát ismerni még jó, szép, vitéz Kvimbót, te Ta-ki?...
A kinai látta, hogy el van veszve; szótlanul, révedezve bámult a kafferre és szája tátva maradt a halálos rémülettől. A szerecsen pedig szép csöndesen fölvett egy kerékhajtó küllőrudat és ugy sujtotta fejbe Ta-kit, hogy ez ájultan roskadt össze.
- Mit tátolsz szájat, ostoba zsivány - mondta elégedetten vigyorogva.

6. Leszámolás a Tigrishidnál.
- Ez még semmi, sir John - mondtam mosolyogva, mialatt a matrózok megkötözték és levitték az ájult Ta-kit a hajófenékbe. - Hanem azt is tudom, hogy merre van a Tigrishid!
- Charley, ördöngős fickó! - kiáltott föl sir John kételkedve - nem ültették föl?
- Még csak az kellene! - feleltem mosolyogva. - Hallgasson csak ide...
Röviden elmondtam mindent s aztán haditanácsot tartottunk. Nyilvánvaló volt, hogy a szigeten tanyázó kalózokat nem támadhatjuk meg, sőt tanácsos lesz még napszállat előtt tovább állnunk, mert ha megtudják, hogy Ta-kit elfogtuk, akkor az éjszaka leple alatt orozva megrohanhatják a yachtot és ki tudja: ellent birunk-e állni a túlerőnek?...
Integettünk tehát Mahabának, hogy jőjjön vissza azonnal a födélzetre, ami csakhamar meg is történt. Onnan elindultunk a rejtelmes Tigrishid felé...
- Charley, fogadjunk-e? - kérdezte tőlem sir John aggódva, mikor a yachtunk befordult a Tapanuli-öbölbe. - Fogadjunk-e, hogy nem találja meg a Tigrishidat?
- Most az egyszer, - feleltem elgondolkozva - most az egyszer szivesen fogadok önnel, sir John... Először és utoljára: de ezer fontban.
- Ezer... ezer fontban? - hökkent meg sir John. - Ön, aki olyan takarékos?
- Az ezer fontot, természetesen, ön adja kölcsön - feleltem mosolyogva - és ez lesz az én tétem. Az öné pedig a „szék-ernyő-pipa”... Nos, áll a fogadás, sir John?
- Soha! - ugrott föl sir John és tiltakozva meresztette felém mind a tiz ujját. - Az ezer fontot szivesen kölcsön adom önnek és kétezret teszek ellene, ha kivánja: de ezt a kedves emléket... soha!
- Akkor ön nem „gentleman”, sir John - feleltem nyugodtan. - Ön maga mondta, hogy aki visszautasit egy fogadást, az nem gentleman...
- De hiszen én nem utasitom vissza a fogadást, Charley, - védekezett sir John - csak éppen a pipa-ernyőmet nem akarom kockáztatni. Érje be kétezer fonttal egy ellen!
- Az kevés kockázat - mondtam a fejemet rázva. - Már pedig ön is jól tudja, hogy a fogadás csak akkor érdekes és izgató, ha a kockázat nagy. Ha tehát fogadni akar, mint igazi gentleman...
- Ön borzasztó fickó, Charley, - viaskodott magában sir John. - De, mivel meg akarom törni a jeget, hogy igazi gentlemant neveljek önből: hát állom a kockázatot és tartom a fogadást.
Eközben yachtunk befordult a Tapanuli-öbölbe, ahol a sok sziget és zátony miatt révkalauzra szorultunk. Ezek mindig ott cirkálnak az öböl bejáratánál és csakhamar jelentkezett is egy telivér maláji, akit rögtön fölfogadtunk. Mivel angolul is elég jól beszélt, sir John azonnal lefoglalta őt a maga számára, mialatt én a hajó orráról a partokat vizsgáltam.
Este lett, mire a Mandsillár-szigettel szemben horgonyt vetettünk. A maláji kalauz, elvégezvén föladatát, ismét leszállt csónakjába és kievezett a partra, sir John pedig fontoskodó arccal odajött hozzám.
- Fogadjunk-e, Charley, - kérdezte bizakodva - hogy ön elveszti a fogadást is meg az ezer fontot is? Mert itt nincsen semmiféle Tigrishid, se pedig Ling-taó nevü kinai nem lakik a szigeten.
- Ah?!... És honnan tudja ezt, sir John? - kérdeztem hirtelen, rosszat sejtve.
- Megkérdtem a révkalauzt, aki ismeri az egész vidéket és az itt lakó kinaiakat is.
- Ezt kérdezte meg... ezt?! - kiáltottam rá olyan szigoruan, mintha iskolás gyermeket vennék kérdőre.
- De hiszen én csak jót akartam, Charley!
- A pokol tornáca is jó szándékokkal van kikövezve, sir John - feleltem vállat vonva. - Egyelőre tehát résen kell lennünk és ma este már nem mehetünk ki a partra, mert ha a révkalauz elárult bennünket, ami szinte kétségtelen: akkor a kalózok lesni fognak ránk. Holnap aztán majd megkeressük a Tigrishidat, de nem fogadunk révkalauzt, aki a kinaiak meghittje lehet, hanem más valami embert, aki szintén ismeri az öblöt és a partokat. És ennek se mondjuk meg, hogy mit akarunk.
Nagyon hamar beesteledett és éjszakára őrt állitottunk föl, nehogy a yachtot meglepje valaki. De minden baj nélkül megvirradtunk és nem sokkal aztán feljött hajónkra a révkapitány, hogy megvizsgálja okmányainkat. Az irnoka kinai ember volt s ezért élesen figyeltem is rá; de nem vettem észre rajta semmi különöset, csak mintha kissé megrezzent volna, mikor Kvimbót megpillantotta.
A hivatalos vizsgálat után csónakba ültem és szétnéztem a kikötőben, hogy alkalmas vezetőt találjak. Legjobban megtetszett a kinálkozók közül egy öreg maláji halász, aki elmondta, hogy évtizedek óta járja a partokat föl egészen Padangig és az öböl minden zegét-zugát ismeri. Ezt hát fölhoztam a hajóra s mikor egy aranyat adtam neki, azt hittem, hogy kibujik szegény a bőréből örömében.
Megindult hát a yacht az öbölben fölfelé és Kvimbó a hajó orrában állt, éles szemekkel vizsgálván a partokat, hogy felfödözze a Tigrishidat. De, sajnos, a derék kaffer „helyi ismeretei” nagyon bizonytalanok voltak; minduntalan fölkiáltott: - „Ez vagy Tigrishid!” - de mihelyt közelebb értünk a parthoz, ismét visszavonta a szavait. A nemes lord ebben, persze, a saját mentségét látta; hogy: mivel a Tigrishid nincs sehol, ő se követett el meggondolatlanságot, mikor a maláji révkalauzzal beszélt róla. Nekem azonban egészen más volt a véleményem s ezt meg is mondtam sir Johnnak.
- Tovább kell kutatnunk a folyóban, - jelentettem ki - de a yachtot itt hagyjuk. Ön a hajón marad, sir John, hogy az esetleges támadást meghiusitsa, én pedig Kvimbóval bennszülött csónakon indulok el, hogy gyanut ne keltsek.
Ez a megoldás nem nagyon tetszett sir Johnnak, akit éppen a kalandnak ez a veszedelmekkel kinálkozó epizódja izgatott, de én nem engedtem. Meggyőztem, hogy a hajóra vigyáznia kell és erre a kémszemlére különben is elegen vagyunk ketten - Kvimbó meg én - mivel, ha megtaláljuk a Tigrishidat, ugyis azonnal visszajövünk. Mikor sir John belenyugodott ebbe, szarongot (hosszu, ingféle ruhát) és tölcsérforma szalmakalapot tettem föl, hogy, legalább messziről, engemet is maláji bennszülöttnek tartsanak. Aztán Kvimbóval beültem az öreg halász rozoga csónakjába, melyet eltaszitottam a gőzöstől.
Miután átvágtam az öblön, elértük a folyam torkolatát, melyen egyenesen fölfelé eveztem. Figyelmeztetni akartam Kvimbót, hogy most nyissa ki jól a szemét, de alig haladtunk fölfelé vagy fél kilométert, máris izgatottan kiáltott föl a derék kaffer:
- Oh, mynheer, mindjárt jösz Tigrishid. Itt voltál dsonka kikötve és rajta Kvimbó... Most csak evezel tovább: Kvimbó majd szólsz, ha Tigrishidat látolsz.
Most már izgatottan és fokozott erővel eveztem. Gyorsan tüntek el jobbra és balra a parti házak és egyre elhagyatottabb lett a vidék. Bokrok és ligetek váltakoztak a két parton, mig, vagy egy óra mulva, széles szigetet pillantottam meg a folyam közepén - és a sziget egyik feléről hid vezetett át a folyam balpartjára.
- Itt vagy Tigrishid! - kiáltott föl Kvimbó, rekedten az örömtől és izgalomtól.
Csöndre intettem a derék fickót és kikérdeztem, hogy merre van a kinai kalózvezér lakása. Erről azonban Kvimbó csak annyit tudott, hogy a „parton” van: de azt már nem tudta, hogy a szigeten van-e vagy a szárazföldön. Az óvatosság ösztönét követve nem a hid felé eveztem, hanem a folyam szabad ága felől közelitettem meg a szigetet és csakhamar meg is pillantottam egy szép tisztást a bozót közt, ahol lépcsők vezettek a vizbe; bizonyára ez volt a szigeten lakók kikötőhelye.
Nem álltam meg itt, hanem még fölebb eveztem, mig a sziget kiugró partja egészen eltakarta csónakomat és ott kötöttem ki, a sürü csalitban.
Nemsokára keskeny, de jól kitaposott ösvényre bukkantam és ezen mentünk tovább; az ösvényből, ahogy rajta mentünk, jobbra és balra is több, hasonló ösvény ágazott ki: a járhatatlannak látszó, sürü dsungel tehát minden irányban járható volt, - és ez gondolkozóba ejtett. Még óvatosabb lettem tehát s ez helyes is volt, mert csakhamar elértem a dsungel szélét, amelyen túl, kis tisztás közepén állt a kinai kalózvezér lakóháza. Nagy bambuszépület volt, három kisebb melléképülettel, de nem ez kötötte le figyelmemet.
Balfelől ugyanis tágas kört pillantottam meg, melyet a földbe vert, legalább négy méter magas bambuszkarók alkották és ezen a cölöpkörön belül volt még egy második, szükebb cölöpkör is, melynek a karói jóval magasabb - legalább is hat méteresek - voltak. Mialatt azon tünődtem, hogy mi lehet ez, a nagy házból fájdalmas emberi üvöltés hallatszott.
- Az vagy őr, aki vigyázott Kvimbóra, - suttogta a kaffer - most verést kapsz Ling-taótól.
Többet nem mondhatott, mert a nagy házból éppen akkor lépett ki három alak; az egyik a mi tegnapi révkalauzunk volt, a másik egy maláji, a harmadik pedig egy kinai. Ez az utóbbi a cölöpkörhöz ment, kinyitott rajta egy keskeny ajtót, amelyen besurrant. Ugyane pillanatban vérfagyasztóan elbődült egy fenevad, - s ahogy az ajtó egy pillanatra nyitva maradt, megláttam, hogy hatalmas párduc van odabent.
Most már sejtettem, hogy mi ez! A belső cölöpkörben fogva tartottak valakit - talán Kvimbó gazdáját, Bontwerker urat - s a külső cölöpkörben volt a párduc: a legfélelmetesebb börtönőr, mely nyomban darabokra tépte volna a foglyot, ha ez a belső cölöpkörből átmászott volna a külsőbe. És a fenevad csak éppen annyira volt megszeliditve, hogy gazdáját - a kinait - nem bántotta.
Ez a kinai vagy tiz perc mulva ismét kijött és ekkor Kvimbó megsugta, hogy ez Ling-taó. Ugyanekkor a tulsó partról élesen megkondult egy gong, mire a kinai mindkét malájival átsietett a hidon. Mikor egy idő mulva visszatértek, már négyen voltak - s ez a negyedik a révkapitány kinai irnoka volt, aki ma reggel a hajónkon járt. Ugy látszott, hogy Ling-taó zsoldjában állt itt az egész hivatalos szervezet!
Egy megkötözött embert cipeltek magukkal, akinek bizonyára a szája is be volt tömve, mert a hangját nem hallottuk. Egyenesen a cölöpzethez vitték, melynek ajtaját Ling-taó ismét kinyitotta s miután lecsöndesitette az üvöltő párducot, a révkalauz segitségével becipelte a foglyot a belső cölöpzetbe, melynek ajtaját behuzta maguk mögött. Jó negyedóráig maradtak benn, s amikor kijöttek, Ling-taó gondosan becsukta mind a két ajtót.
A négy gazfickó most bement a házba, amelyből nemsokára Ling-taó jött ki a révkalauzzal. Láttam, hogy a felé az ösvény felé tartanak, mely a szigeti kikötő felé vezet s ekkor vakmerő tettre határoztam el magamat. Intettem Kvimbónak, hogy maradjon nyugodtan a helyén, magam pedig, amily gyorsan és nesztelenül csak lehetett, a kikötőhöz siettem. A révkalauz csónakja csakugyan ott volt. Közvetlenül mellette elrejtőztem egy sürü bambuszbokorba és izgatottan várakoztam. Pár perc mulva odaért a két gazfickó és megállt bucsuzni, alig két lépésnyire tőlem.
- Pompás dolog volna, ha meg tudnád csinálni - mondta a kinai. - Itt is kézre kerithetnők a yachtot, csakhogy kevesen vagyunk hozzá és félek, hogy nem sikerül.
- Hát a többiek hol vannak? - kérdezte a révkalauz.
- Mind a tengeren - felelte Ling-taó - és csak hetek mulva jönnek haza. Legokosabb volna, ha Padangba csalhatnád a yachtot. Ott van Hi-szen, a testvérem, aki mindenben a kezedre jár.
- Talán sikerül, - mondta a révkalauz gondolkodva - mindenesetre értesiteni foglak.
Kezet fogtak, mire a kinai visszatért a házba, a révkalauz pedig csónakba ült és tovaevezett. Most már eleget tudtam.
Visszasiettem tehát Kvimbóhoz s aztán futva mentünk a csónakig, gyorsan betaszitottuk a vizbe s aztán teljes erőmből eveztem lefelé. A révkalauzt a folyam torkolatánál értük utól, de én óvatosan elkerültem, hogy ne is lásson bennünket és egyenesen a yachthoz eveztem. Itt azonban nagyon kellemetlen meglepetés ért. Ahogy a födélzetre értem, a kormányos mindjárt azzal fogadott:
- Hát sir Johnt hol tetszett hagyni? Nem találkozott vele? Pedig ön után ment!
- Én utánam? - kérdeztem rosszat sejtve. - Mikor és hová?
- Már nagyon régen elment, a kinai irnokkal - felelte Tom. - Azt mondta, hogy önért megy!
Aztán megtudtam, hogy nem sokkal távozásom után feljött a yachtra a kinai irnok a láttamozott hajóokmányokkal. Sir John hosszasan beszélgetett vele - megkérdezte tőle, hogy tudja-e, merre van a Tigrishid - s mikor a kinai irnok késznek nyilatkozott, hogy elviszi oda, hamarosan csónakba ültek és elmentek. Sir John azt gondolván, hogy az irnok, mint állami tisztviselő, minden tekintetben teljesen megbizható, egészen nyiltan beszélt vele: a kinai pedig visszaélt ezzel a bizalommal és tőrbe csalta sir Johnt, hogy kiszolgáltathassa Ling-taónak. Sőt már a yacht kézrekeritéséről is álmodoztak!
Most már tudtam, ki volt az a megkötözött fogoly, akit Ling-taó becipelt a második cölöpkörbe a szigeten. Gyorsan elmondtam a kormányosnak mindent, amit láttam és hallottam, amire az egész legénység lázas izgalomba jött és szinte parancsolóan követelték, hogy azonnal vezessem őket a gazdájuk kiszabaditására. Mialatt csititottam őket, egyszerre csak megpillantottam a gaz révkalauzt, aki egyenesen a yacht felé tartott. Csöndre intettem az embereket s ledobván a kötélhágcsót, megvártuk, mig a révkalauz a födélzetre jött. Alázatosan köszönt, majd odajött hozzám és igy szólt:
- Fontos izenetet hoztam a hajó gazdájától, száhib. Tudod, hogy a Tigrishidat keresi?
- Tudom - feleltem bólintva. - Nos, aztán?
- A Tigrishid nem itt van, hanem Padangban - folytatta a révkalauz. - Az angol száhib már utban van oda az irnokkal és azt izeni neked, hogy menjetek utána azonnal a hajóval.
- Hát el is megyünk Padangba, - feleltem én - de előbb megszabaditjuk gazdánkat a Tigrishidról. Téged pedig megkötözünk, kutya!
Tiz erős marok lerántotta, megkötözte és a hajófenékbe lökte a gazembert. Aztán leeresztettük csónakunkat, melybe rajtam kivül négy jól fölfegyverzett evezős ült és én még hires „medveölő” puskámat is magammal vittem a párduc számára. Aztán nekivágtunk az öbölnek, a folyamtorkolat felé.
Mikor Kvimbóval kerestem a Tigrishidat, majdnem egy óráig tartott az ut, de most a négy legény oly lázas erőfeszitéssel evezett, hogy félóra se telt bele, mikor már a sziget kikötőjébe értünk. Óvatosan partra huztuk a csónakot és ellopóztunk egészen a tisztásig; ott a matrózok rejtve maradtak a bozótban, én pedig egyenesen a gonghoz siettem, mely egy fatörzsön lógott és háromszor hangosan megkonditottam. Ling-taó rögtön kiszaladt a kongatásra és nagyon meghökkent, mikor a tisztáson meglátott engem.
- Ki vagy és mit akarsz itt? - kiabált messziről és fenyegetőzve szaladt oda hozzám.
- Mynheer Bontwerkerrel meg azzal az angol lorddal akarok beszélni, akiket bezártál oda, a cölöpkerités mögé - feleltem, a rácsos ketrecekre mutatva.
- Nem értlek - dadogott a kinai és nagyokat nyelt ijedtében. - Mondd meg, hogy ki vagy?
- Ki vagy te! - rivalltam rá dörgő hangon. - Ki vele: mi a neved?
- Hing-szen, - felelte a kinai reszkető hangon.
- Nem igaz! - kiáltottam rá - Ling-taó a neved és kalózvezér vagy. Én pedig arról a yachtról jöttem, amelynek gazdáját fogva tartod. Tudd meg, hogy elfogtuk a Hajang-csét és a legénységét mind egy lábig fölakasztottuk; aztán elfogtuk Ta-kit is Tillangzsong szigetén, most pedig azért jöttünk, hogy leszámoljunk veled is meg Hi-szeng testvéreddel is Padangban!
- Még mindig nem értlek - dadogta egyre rémültebben a reszkető kinai.
- No, akkor még világosabban beszélek, - mondtam - hát nesze, gazember!...
Ugy vágtam halántékon az öklömmel, hogy menten lerogyott. A matrózok nyomban előugrottak és megkötözték. Ekkor jött ki a házból az irnok, a maláji meg egy karikalábu kis kinai, - bizonyosan a foglyok börtönőre - akik szintén kiváncsiak voltak rá, hogy miért szólt a gong... Két perc mulva már ezek is mind guzsba kötözve hevertek a földön.
Most kézbe vettem a medveölőt és a cölöp ketrechez mentem. Az egyik matróz óvatosan kinyitotta az ajtót, mire a párduc felhördült és, ránk szögezve villogó szemeit, ugrásra készült. Egy szempillantás alatt fölkaptam a puskát és villámgyorsan, szinte célzás nélkül lőttem. A golyó két szeme közt találta a fenevadat, mely vad orditással szökkent a magasba és nehéz puffanással zuhant vissza ismét. Csak egyet vonaglott - s aztán kinyujtózkodva, holtan terült el a földön.
Rögtön beléptem a ketrecbe, lövésre készen tartva a másik csövet is, ha esetleg még egy párduc lett volna odabent, de szerencsére nem volt, csak ez az egy. Odalopóztam a belső ketrec ajtajához és hallgatóztam... Két férfi beszélgetett odabent.
- Ez az ő lövése volt! - hallottam sir John hangját. - Igy csak az a rettentő „medveölő” dörrenik, amely arról hires, hogy Charley kezében még sohase tévesztette el a célt.
- Csakugyan azt hiszi, mylord, hogy ez a német eljön értünk? - kérdezte aggódva a másik.
- El az, egész bizonyosan - felelte sir John. - Jól ismerem őt és tudom, hogy nem hagy csávában.
E pillanatban kopogtattam az ajtón, mire azonnal csönd lett, majd sir John kiszólt:
- Ki van odakint?
- Valaki, aki fogadni szeretne az ön ernyő-pipájába! - feleltem nevetve.
- Charley, Charley! - ujjongott sir John - hát valóban ön az?!... Tudtam, hogy eljön!
Kinyitottam az ajtót, de szegény sir John nem tudott elém jönni, mert megkötözve hevert a földön és mellette még egy fogoly feküdt, akin meglátszott, hogy már régóta sinylődik ezen a szomoru helyen.
- Gyorsan, Charley, - sürgette sir John izgatottan - vágja föl a kötelékeimet, hadd szoritsam meg a kezét.
- Ez itt mynheer Bontwerker? - kérdeztem tőle, mialatt melléje térdeltem a földre.
- Yes, yes! - türelmetlenkedett sir John - de siessen már az Isten szerelmére.
Gyorsan elvágtam mindkettőjük kötelékeit s ekkor a nemes lord ugy oda volt a boldogságtól, hogy majd megfojtott a hálálkodásaival. Közben legalább tizszer kijelentette, hogy ő a világ legostobább embere. Szégyenkezve hadarta el, hogy az irnok egyszerüen a szigetre evezett vele s mikor partra szállt, hátulról egyszerüen fejbe vágták, aztán megkötözték és átadták Ling-taónak, aki ebbe a ketrecbe zárta.
Most én mondtam el röviden, hogy miképpen találtam meg a Tigrishidat és hogyan szabaditottam meg őket. Aztán, mikor kivezettem a két foglyot a tisztásra, a matrózok olyan egetverő hurrázással fogadták szeretett gazdájukat, hogy sir John egészen elérzékenyedett. A derék fickók zajosan követelték, hogy megkorbácsolhassák Ling-taót, - ezt a szórakozást azonban megtagadtuk tőlük. Aztán ki akartuk hallgatni a kalózokat, de a konok gazfickók egy szót se feleltek faggató kérdéseinkre.
Természetesen átkutattuk az egész kalóztelepet, de nem találtunk sehol semmiféle rablott zsákmányt. - Hol rejthették el a kalózok a rablott kincseket?... Hiszen a tengeri rablásnak rengeteg összegeket kellett jövedelmeznie! Magában már az is nagy összeg volt, amit Bontwerkernél találtak, mikor megrohanták és elfogták. Kétségtelen, hogy ennek oroszlánrészét Ling-taó kapta - de vajjon hová dugta a tömérdek pénzt?... Hasztalan kutattuk az épületeket: mindössze se találtunk bennük tiz hollandi forintot.
Ahogy ezen bosszankodva a szigeti kikötő felé tartottam, legnagyobb meglepetésemre találkoztam Kvimbóval meg azzal az öreg maláji halásszal, akinek a csónakját kölcsön vettem. A derék kaffer ugyanis sehogyse tudott belenyugodni abba, hogy ő ne legyen ott, mikor a gazdáját megszabaditják és szövetkezett az öreg halásszal, hogy utánunk jönnek ők is a Tigrishidhoz. Az öreg halász aztán, mikor meghallotta, hogy Ling-taó kincseit keressük, fölvilágositott bennünket, hogy azok nem itt vannak.
- Ennek az embernek állandó lakása sincs itten - mondta - és csak bizonyos időközökben szokott ide jönni néhány napra. Mert Padangban lakik, ahol az öccsével együtt bankár. Ott a pénzük is.
Ling-taó, aki szintén hallotta ezt a fölvilágositást átkozódva káromkodott és fogcsikorgatva fenyegette az öreg halászt, de Kvimbó ugy oldalba rugta, hogy menten elhallgatott.
- Fogsz locsogsz, kutya! - kiabált Kvimbó. - Szép, jó, vitéz Kvimbó koplalsz sokat nálad. De most vagy éhes magad, te rossz bitang és kilógsz nyelved a vitorlafán!
Miután lenyuztam a pompás párducbőrt, meghagytam Kvimbónak, hogy kaffer-módra cserezze ki, magam pedig félrevonultam sir Johnnal, hogy meghányjuk-vessük: mi történjék a foglyokkal? Az itteni hatóságban nem nagyon bizhattunk, mert kétségtelen volt, hogy a hivatalnokok jó része is egy huron pendül a kalózokkal, a lakosság pedig csaknem teljesen Ling-taó szövetségese volt. Én hát azt javasoltam, hogy vigyük el a foglyokat Padangba, a fővárosba s ott adjuk át őket a kormányzónak. Ez bizonyára szigoru vizsgálatot rendel el és példát szolgáltat az itélettel a többi kalózoknak.
Ez a javaslat tetszett sir Johnnak is meg Bontwerker urnak is. Beraktuk tehát csónakunkba a foglyokat és gyorsan hazaeveztünk velük. Mihelyt a yachtra érkeztünk, sir John azonnal tüzet rakatott a kazán alatt. Közben azonban hire futott tigrisszigeti vállalkozásunknak és csakhamar nagy csomó csónak rajzott a yachtunk körül, hogy egyet-mást megtudjanak tőlünk.
A helyzet nem éppen volt kellemes, mert a bennszülöttek hangulata ellenünk fordult és sajátságos módon a hatóságok egyes hivatalnokai kiabáltak legjobban, sőt végül már fenyegetésekkel is követelték a foglyok kiadását. Mi, persze nem is hederitettünk rájuk, de Tom már ott állt a kartácsra töltött ágyu mellett s a gépfegyver is lövésre készen állt a födélzeten. Szinte minden percben vártuk, hogy a csónakokban forrongó tömeg végre is megrohanja a hajót, - de az utolsó percben élesen fölharsant a yacht gőzsipja... A gépben már megvolt a kellő gőznyomás és indulhattunk. Egy-kettőre fölhuztuk a vasmacskát és a csőcselék üvöltöző káromkodásától kisérve gyorsan kisiklottunk a nyilt tengerre.
Padang, ahová igyekeztünk, a nyugati part kormányzóságának a fővárosa volt: egyike Szumátra legélénkebb forgalmu és leggazdagabb kikötővárosainak. Már akkoriban több volt huszezer lakosunál s rendezett jogi viszonyait ismerve nem kételkedtünk azon, hogy szigoruan megbüntetik Ling-taót és egész bandáját.
A padangi kormányzó már régóta üldözte azt a titokzatos kalózbandát, mely a tengeri hajózást veszélyeztette, de minden eredmény nélkül. Képzelhető hát, mennyire örült, mikor sir John megjelent nála, hogy kezébe adja a tengeri rablók fővezérét! A bünügyi vizsgálatot mindjárt másnap reggel megkezdték, s miután kihallgattak bennünket, azonnal letartóztatták Hi-szent is, Ling-taó testvéröccsét, akit még nagyon sokan követtek a börtönbe Padang lakói közül.
Két hétig maradtunk Padangban s ez alatt Bontwerker ur visszakapta a tőle elrablott pénzt, mely bőven megtérült a két kalózbankár lefoglalt vagyonából. Aztán Colombóba vittük a mynheert, aki onnan - hűséges Kvimbója társaságában - a legelső hajóval Fokvárosba hajózott, miután érzékeny bucsut vett tőlem és sir Johntól.
Egy évvel később a nemes lord két régi keletü ujságot küldött nekem, amelyek részletesen elmondták Ling-taó egész bandájának elfogatását és pusztulását. Ezekből a szumátrai ujságokból tudtam meg, hogy a Hajang-csén kivül még két kinai dsonka foglalkozott kalózkodással, - de a mi távozásunk után nem sokára ezeket is elfogták. Elindulva ugyanis az én vallomásomon - hogy Ling-taó elfogatása napján azt mondta a maláji révkalauznak, hogy csak pár hét mulva várja vissza a kalózokat a Tigrishidhoz - a padangi kormányzó feles számu katonaságot rendelt a Tapanuli-öbölbe s ezek aztán ugy fogadták a két dsonkát, hogy egyetlen egy embernek sem sikerült elmenekülnie. A kalózokat aztán mind fölhuzták a vitorlarudakra, - és ettől fogva senkise panaszkodott többé, hogy kockázatos a hajózás a kinai és dél-indiai tengereken.

Vége.