A 
KOSMOS 
NYOMDAI MŰINTÉZET 
GALÁNTA

JUBILEUMI 
EMLÉKKÖNYVE

Galánta, 1933.

EMLÉKKÖNYV 
NEUFELD SAMU ÉS NEUFELD JÓZSEF 
50                                   25 
ÉVES NYOMDÁSZSÁGÁNAK 
JUBILEUMA 
ALKALMÁBÓL

GALÁNTA
AZ INTÉZET SAJÁT NYOMÁSA

KOSMOS
NYOMDAI MŰINTÉZET
GALÁNTA

ALAPITTATOTT 1889.

KITÜNTETVE:

BUDAPEST 1896

SZEGED 1905

BRATISLAVA 1931

DÍSZOKLEVÉLLEL ÉS ARANYÉREMMEL.

1880–1930

NEUFELD SAMU
A KOSMOS NYOMDAI MŰINTÉZET TULAJDONOSA.

Született Nagyszőllősön 1867 március 24-én.

Nyomdászati szakmába lépett 1880 április 7-én.

1908–1933

NEUFELD JÓZSEF
A KOSMOS NYOMDAI MŰINTÉZET TULAJDONOSA.

Született Galántán 1895 március 9-én.

Nyomdászati szakmába lépett 1908 julius 1-én.

50 éves arany jubileum                           
                           25 éves ezüst jubileum
Milyen szép, milyen felemelő ünnep ez, különösen egy nyomdász pályafutásában, mikor a kor nem jelent öregséget és vele járó hanyatlást és fogyatékosságot, ellenkezőleg ilyen céltudatos törekvő üzletvezetés mellett fejlődésre és megerősödésre utal.
Vállalatunk fennállásának 40-ik és nyomdászságunknak 50-ik, illetve 25-ik évfordulója alkalmából a legőszintébb és leghálásabb köszönetünket fejezzük ki mélyen tisztelt pártfogóink és üzleti barátainknak.
Cégünk fennállása óla a folyton tökéletesedő technikával együtt haladva, mindenkor kielégitette a művelt közönség kivánalmait. Ennek alapján minden reményünk meg van, hogy a m. t. közönség a jövőben is méltányolni fogja törekvéseinket és továbbra sem tagadja meg jóakaratu támogatását cégünkkel szemben.
Nyomdánk és könyvkötészetünk – szerénytelenség nélkül – a tökéletesség oly magas fokán áll, hogy az nemcsak a mindennapi tömegmunkákat, hanem a legkülönfélébb és legmagasabb igényeket is kielégiti. S hogy e szavak nem légből kapott állitások, hanem tények, azt már a multban és jelenben szállitott munkáink és a nyert kitüntetések bizonyitják.
Félszázad hosszu idő. Az egyes ember életében már pedig öregséget jelent, különösen, ha e félszázadot a férfi kor kezdetétől kell számitanunk.
Ezért vált szükségessé, hogy Neufeld József fiam társuljon a céghez, aki már gyermekkorától az üzemben nevelkedett és a vállalat technikai vezetését lelkiismeretesen és pontosan teljesiti.
Meg vagyunk győződve arról, hogy vállalatunk eddigi működése a m. t. közönség legkedvezőbb birálatát nyerte meg és kérjük további szives érdeklődésüket és pártfogásukat.
Kiváló tisztelettel                        
NEUFELD SAMU és NEUFELD JÓZSEF    
A KOSMOS NYOMDAI MŰINTÉZET TULAJDONOSAI.

Ötven év története
A közönség a nyomdászatot a könnyebb iparágak közé sorozza. Tényleg azonban máskép van a dolog.
A nyomdászat egyike a legtöbb fáradságot, türelmet igénylő mesterségeknek. Oroszországban, a cári uralom alatt a nagy bűnösöket ólombányákba szokták deportálni. Hogy az ólombányászat testet-lelket ölő foglalkozás, azt mindenki tudja. A nyomdász is kora reggeltől késő estig, sokszor éjjeleken át az ólombányában áll azzal a külömbséggel, hogy nem a sziklák között keresgél, hanem a kész ólombetüket sorakoztatja egymás mellé a szekrények száz meg száz rekeszeiből, hogy azokból szók és mondatok keletkezzenek s néhány perc alatt sokszorositva a közönségnek kedves olvasmányul szolgáljanak.
Eltekintve azon körülménytől, hogy az ólommal való bibelődés nem valami kellemes dolog, a betüszedés nehéz munkáját mutatja az a tény is, hogy a nyomdász foglalkozása közepette le nem ülhet, kezeivel villámgyorsasággal kell munkálkodnia, szemei állandóan egy helyre vannak szegezve, eszének a kézirat betüin kell járnia; a más mesterségeknél való tréfálkozásnak, fütyülés és dalolásnak itt semmi helye; némának kell lenni, mint a sír, mert különben megterem a nyomdászat hatalmas ellensége: a sajtóhiba.
Ugyancsak jó idegekkel és tehetséggel legyen tehát az megáldva, aki a nyomdászatra adja a fejét, mert a vézna beteges ember idő előtt elpusztul a bányában, a tehetségtelen pedig soha sem fog érvényesülni.
A nyomdászat nem csupán a betük kiszedéséből és egymás mellé rakásából áll – ezt elvégezhetik a tanoncok is – hanem alakitó tehetség is kivántatik ahhoz, amelyet csak hosszú, évek során át űzött, gyakorlott és szorgalmas tanulás által tehet magáévá az ember.
Nyomtatványok megrendelése alkalmával, a közönség nagy része maga sem tudja, hogy mit akar. Rendesen a nyomdásznak kell kitalálni a megrendelő gondolatait, a fogalmazás is az ő dolga, a külalak, a tetszetős forma meg pláne a nyomdász ügyességére és izlésére van bízva, mert a közönség kritizálni igen jól tud, de arra, hogy a sajtóból kikerült nyomtatvány mily köntösben diszelegjen és a szemeknek tessék, bizony csak elvétve tud útbaigazitást adni. Pedig úgy a könyvek, mint bármi néven nevezett nyomtatványok elkészitésénél fontos a külalak. Az egyszerü étel tiszta tányéron feladva ízletesebb, mint a legfinomabb pecsenye nem megfelelő edényekben. Igy vagyunk a nyomtatványokkal is. Sokszor megtörténik, hogy jó munkák silány alakban nem keltenek feltünést, míg a pongyolaságok vonzó külsőben felszínre jutnak s közkedveltségnek örvendenek.
Érteni kell továbbá a nyomdásznak a rovatok helyes beosztásához is. Ezáltal eléri azt, hogy sokkal több szöveget képes bizonyos papirra rányomni, mint egy más tehetségtelen kontár nyomdász. Ebből ugyan nincs haszna, de a megrendelőt megkiméli a fölösleges postaköltségektől vagy nagyobb kiadásoktól, ami nehezebb és nagyobb terjedelmű könyvek és nyomtatványoknál bizony sokszor tekintélyes összegre rúg; innen van az, hogy az egyik nyomdász féláron képes előállitani azt, amiért egy másik négyszer annyi árt kér.
Világos tehát, hogyha valahol, úgy a nyomdászat terén különösen csak oly ember érvényesülhet, aki töviről-hegyire érti a szakmáját s a kor előrehaladásával képes azt kifejleszteni és tökéletesiteni.
A mai kor meg is kivánja a nyomdásztól, hogy ne csak a betühalmaz között tudjon eligazodni, hanem a közönség kényelmét keresve, annak ízlését eltalálja s a beadott száraz fogalmazványokba életet öntsön.
Vaskos köteteket tenne ki az a sok mezőgazdasági, társadalmi, közigazgatási, szinházi, szépirodalmi cikk, hasznos tudnivaló, nyilttéri közlemény, gyászjelentés, meghivó, mindenféle békét, örömet, bút, bánatot hirdető szöveg, a mit kiszedtem, megértettem s talán jobban szivemre vettem, mint maguk a cikk irók. S mégis azt veszem észre, hogy a sok hasznos tudnivalóból annyit sem jegyeztem meg, hogy egy ruhafoltot képes volnék eltávolitani. Pedig annyira beleéltem magamat szedés alkalmával a nyomtatványok szövegébe, hogy szinte egész valómat átjárták. No de jobb is az igy! Ha az a sok waggon papir, az arra nyomtatott szöveg mind eszemben volna, akkor a nagy tudománytól bizonyára megőrülnék.
A feledés a legsajgóbb sebeket is begyógyitja; a nyomdászoknál pedig ez a legfőbb kincs, ez biztos szer, e nélkül ugyszólván lehetetlen nyomdásznak lenni.
Emlékszem, midőn az iskola falait elhagyva 13 éves koromban tanoncnak állottam be: az első hetekben oly sápadt s ijesztő arcszinben valék, hogy atyám aggódva egészségi állapotom felől tudakozódék, majd az élelmezés és ágyam tisztasága stb. felől kérdezősködött, de minthogy határozott választ nem kapott, az orvoshoz vitt. Itt kiderült, hogy álmatlanság a bajom oka. Ugyanis az a sok cikk, a mit nappal kiszedtem, éjjel megjelent fejemben s én bizony, mint az iskolás gyermek a leckéjét, úgy recitáltam magamban azokat.
Atyám azzal fenyegetett, hogy nem enged nyomdásznak lenni, ha meg nem tanulok feledni.
S hogy ez könnyebben menjen, altató porokat vettem be s háziasszonyom hideg vízzel kúrált lefekvés előtt.
Eleinte sokat gyötörtem magamat, kiűzve fejemből a sok gondolatot, de végre mégis megtanultam feledni, miről a következő levéllel értesitettem atyámat:
      Kedves Szülőim!
Örömmel értesitem önöket, hogy hála Istennek már igazán ostoba vagyok, mert nemcsak azt felejtem el, a mi egy nap alatt történik, hanem a mit reggel szedek, abból már délben sem tudok semmit. Igen jó nyomdász lesz belőlem, hagyjanak tehát továbbra is itt. Kezeiket csókolja szerető fiuk
Samu.
25 évi nyomdászságom alatt pedig oly jól belegyakoroltam magamat a feledésbe, hogy sokszor ki se viszik a nyomdából az elkészitett munkát, már is elfeledem tartalmát...
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Visszatérve gyermekkoromra, érdekes előzményei vannak nyomdászságomnak. Atyám fűszer- és vaskereskedő volt s ezenkivül nagytőzsdével bírt. Minthogy nem akartam tanulni, ijesztésképen maga mellé vett tanoncnak. Atyámmal együtt öten voltunk az üzletben. Hogy elmenjen a kedvem a tanonckodástól, atyám minden kellemetlen és piszkos munkát reám bizott. Nekem kellett reggel és este a vasrudakat, kályhákat, üstököt a bolt elé és visszacipelnem. Télen oly hidegek voltak e vastárgyak, hogy sokszor oda tapadt a kezem bőre is. A kezeim pedig, különösen a petróleum szivattyúzás alkalmával annyira fájtak, hogy nem birtam felemelni azokat.
Hasztalan panaszkodtam. Az inas nem úr, – mondta ilyenkor édes atyám – sőt ha máshova adlak inasnak: még cipőket is fogsz tisztitani, a seprés és minden néven nevezett alsóbb munka a te dolgod lesz. Inkább hagyd itt az inasságot s menj iskolába. 
Én azonban – ámbár jó tanuló voltam – irtóztam, hallani sem akartam az iskoláról. Papirgyáros, fényképész vagy nyomdász szerettem volna lenni. Addig-addig rimánkodtam, mig atyám csakugyan beleegyezett abba, hogy fényképész lehessek; de közben oly nyomoruságosnak tüntette fel a fényképész helyzetét, hogy elment attól a kedvem, jóllehet már helyet is szerzett Szatmárt.
Ekkor arra kértem, hogy adjon M.-Szigetre nyomdásztanoncnak. Atyám teljesité kérésemet, bement az ottani részvénynyomdába és röviden megegyezett. Másnap már útnak inditott egy negyedosztályu vasuti kupéban, mely 36 ember vagy 6 lovat fogadhatott magába.
Sötét este érkeztem M.-Szigetre s ott egy szállóban vontam meg magamat. Másnap reggel beállitottam a nyomdába. Ámultam-bámultam annak csodálatos berendezésén. Az idegen arcok és hangok azonban oly visszataszitó hatást gyakoroltak lelkemre, hogy elkeseredtem s jobban szerettem volna otthon lenni. Délfelé az egyik betüszedő azt parancsolta, hogy ebéd után seperjem ki a nyomdát s ha estig nem fogom ismerni a betük fekvését a szekrényben, akkor felképel.
Képzelhető, hogy e parancs mily kellemes benyomást tett amugy is elszorult szivemre s mennyire sértve éreztem magamat. Délben a főnök, főnökné, segédek szabodtak, hogy menjek ebédelni. Én azonban megvetettem ételüket, ott hagytam őket s széjjelnéztem a városban. Bolygásom közben megpillantottam egy más nyomdát. Bementem. Kisebb volt, de a benne levő személyzet beszédmodora, a szivélyes fogadtatás annyira megtetszett, hogy rögtön tanoncnak ajánlkoztam. A főnök azonban azt mondta, hogy csak atyámmal intézheti el ezen ügyet. Szomoruan léptem ki a nyomdából s siettem a szállóba, a hol levelet irtam atyámnak. Megirtam neki, hogy faképnél hagytam a részvénynyomdát, vendéglőben lakom és egész nap az utcákon csatangolok s attól tartok, hogy a rendőrség haza toloncoltat.
Szegény édes atyám levelem vétele után annyira megijedt, hogy a legközelebbi vonattal már M.-Szigeten volt. Szepegve mondtam el neki a történteket s kértem, hogy adjon a Huzly-féle nyomdába. Nem mondott ellent.
Odamentünk s alapos megbeszélés után alanti szerződést kötötték, a melyet a mai napig is híven őrzök, mint fiatalkori emléket.
Az eredeti szerződés igy szól:
SZERZŐDÉS
Alul is irott midőn fiamat Huzly Károly nyomdájába tanulóul beadom, kötelezem magamat, hogy a tanitási 3 évre Huzly Károly úrnak fizetek 100 azaz Egyszáz forintot, még pedig ebből minden fél esztendőbe 16 forint 67 krajcárt előlegesen pontosan fizetni o. é. tartozok; kötelezem magamat egyszersmind fiamat ruházni valamint őtet koszttal a kikötött ideig tartani.
Én Huzly Károly pedig kötelezem magamat, hogy Neufeld Izráel úr szőllősi lakos fiát a három év alatt úgy a gépészetre mint a szedészet valamint a könyvkötészetbe begyakorlom, továbbá a három év letelte után a fent nevezett fiát kellő bizonyitvánnyal és szabaduló okirattal tartozom ellátni.
Jelen szerződés úgy Neufeld Izráel valamint Huzly Károly előtt felolvastatott és általuk minden pont elfogadtatott.
Kelt M.-Szigeten 1880. április 7-én.
   Előttünk:
Rövid János                                                                                                   Neufeld Izráel
Keresztény Gábor                                                                                          Huzly Károly. 
A Huzly-féle nyomdában igen jó dolgom volt. Szerettek és megbecsültek.
Én pedig szorgalmasan tanultam.
Alkalmam lett volna alapos kiképzésben részesülni, mert a rendes munkákon kivül lapkiadással is foglalkoztunk. Itt lett nyomtatva az akkori „Mármarosi Tárogató” cimű hetilap. Ámde a nyomda idő közben csődbe jutott s igy nekem is távoznom kellett innét s szülőim haza vittek. Otthon azonban nem volt maradásom, minden áron nyomdász akartam lenni. Atyám belátta, hogy csakugyan hivatásom van e pályára, azért nem tartott otthon. Sátoralja Ujhelyre kerültem, a hol atyám a „Zemplén” nyomdába adott be tanoncnak.
Ez a nyomda a nagyobb szabásuak közé tartozott és Boruth Elemér a törvényszéki elnöknek veje, volt a tulajdonosa. Számos gép és 8–10 tagból álló személyzet működött körülöttünk. A rendes nyomtatványokon kivül a „Zemplén“ és „Gazdasági Értesitő” cimű lapok kiadásával is foglalkoztunk. Ebben a nyomdában teltek el tanoncz éveim szorgalmas tanulás és munkálkodás között. Főnököm úgy szeretett, mint saját gyermekét. Minden szinelőadás-, hangverseny- és büvészestélyen jelen voltam belépti jegy nélkül. Szóval vidám napokat éltem.
1883-ik év nov. 1-én leteltek inas éveim. E napon az összes személyzet szabadságot kapott, szünetelt a munka. Ünnepiesen felöltözködve jelentünk meg a nyomdában. Pillanatnyi várakozás után főnöknőnk, Boruth Elemérné is belépett közibénk és szép beszédet intézett hozzánk, melyet e szavakkal végzett „Most pedig kiragadom Samukát a tanoncok kötelékéből és átadom a segéd uraknak, kérve önöket, hogy tekintsék Neufeld urat kartársuknak.” E fontos aktus után még egy évet, mint segéd töltöttem itt s azután megkaptam szabaduló levelemet, mely igy hangzik:
BIZONYITVÁNY
Alólirott vállalat által ezennel hitelesen igazoljuk, hogy
NEUFELD SALAMON
n.-szőllősi illetőségű Mózes-vallású ifjú, 1880. ápril hó 7-én Huzly Károly úr nyomdájába belépett, onnan nemsokára hozzánk által jött; itt a betüszedő művészet minden ágát tökéletesen elsajátitotta és magát józanon, szorgalmasan és erkölcsileg kielégitőleg viselte; – miért is 1883. november 1-én bevett szokásaink szerint, az összes személyzet jelenlétében, szabályszerüleg felszabadult. – Ezen időtől fogva alólirt napig mint accidenc-szedő működött, s őt mint ügyes, szorgalmas, józan magaviseletű és rendszerető egyént mindenkinek bizalomteljesen ajánlhatjuk.
Sátoralja-Ujhely, 1884. október hó 31.
Werner Miksa                                                                                      Boruth Elemérné 
 üzletvezető                                                                                        nyomda tulajdonos
1884. év október hó 31-én elhagytam Sátoraljaújhelyt s már másnap Kassán voltam munkában a Bernovits-féle nyomdában, ahol Joha Ignácz egykori tanitómesterem vezette az üzletet. Rövid működés után Eperjesre mentem. Vidéki nyomdában azonban nem volt már kedvem dolgozni. Pestre, a nagy városba vágyakoztam. S minthogy nem rendelkeztem elegendő utiköltséggel, hazulról sem akartam kérni, azért Szikszón át gyalog tettem meg az utat Miskolcra. Itt aztán, minthogy igen fáradt voltam, kénytelen valék jegyet váltani Keresztes Nyáradig. Ezzel a jeggyel a vasuti kupéban való ide-oda bujkálás és rettegés között lejutottam Pestre. Mindössze két krajcár, egy zsemlye volt a zsebemben és egy rossz esernyő a kezemben. Sokat hallottam már a „Spergeld”-ről, azért siettem fedél alá jutni. Éhesen és fáradtan tértem be a Szerecsen-utcán az egyik kávéterembe. S miután sikerült itt szállást kapnom, szobámba vonultam és lefeküdtem.
Örökké emlékezetes lesz előttem az itt töltött éjszaka. Korgó gyomromat még csak elcsititottam volna, de a nyugtalanitó gondolataimat nem tudtam kiverni fejemből. Minden neszre figyelmes lettem. Azt hittem, hogy rendőr lép a szobámba, aki visszatoloncol a „kurta” vasuti jegy miatt. Üres zsebem is eszembe jutott. Magam elé képzeltem a kávést, amint reggel a szálláspénzt fogja kérni. Órám és láncom ugyan meg volt még, bátran nyugodhattam volna, de nem tudtam elűzni a rossz gondolatokat. Bántott az a tudat is, hogy e nagy városban nincs ismerősöm; soha se voltam még Pesten, mit fogok tenni, ha nem kapok állást?!! Közben közben nagyokat sóhajtottam: ej de jó volna, ha reggelig szárnyaim nőnének, hogy visszarepülhetnék Nagy-Szőllősre! A sok töprengés között végre mégis álom jött szemeimre, szunnyadozni kezdtem; de szendergésemből csakhamar felriasztottak a poloskák. Újra megrohantak a gondolatok s mint a fúriák: kínoztak reggelig. Nemsokára a napsugarak is bemosolyogtak az ablakon s én felöltözködvén, kávét kértem.
A reggeli elköltése után ernyőmet és órámat zálogban hagyva, a városba siettem. Felkerestem a Légrády Testvérek „Pesti Hirlap” nyomdáját, ahol azonnal alkalmazást nyertem. A túlságos sok munka és a nyomda dohos levegője miatt azonban három nap múlva nemcsak az állást, hanem a fizetésemet is otthagytam.
Amint elkeseredetten fel és alá jártam, a Nádor-utcában megpillantottam Birkholz és Vajda kő- és könyvnyomdáját. Beléptem s segédül ajánlkoztam. Az öreg Birkholz behivatta művezetőjét, Lögel Frigyest és felvétetett. Amint kiismerték a munkaképességemet: másodszedőnek neveztek ki Sänger mellé. Itt értem meg az 1885-ik évi kiállitást is, amikor tengernyi munkával voltunk elhalmozva. Pontos és rendes munkáimmal annyira megnyertem főnökeim tetszését, hogy önmaguktól javitották meg fizetésemet. Azonban a fizetésjavitás nem igen örvendeztetett meg; mert nagy csapás ért. Helyiségünk a báró Schossberger-féle sötét palotában lévén, nappal gázvilágitás mellett kellett dolgoznom, mitől annyira elrontottam a szemeimet, hogy szemüveget kellett vennem. Szerencsére azonban megszünt a munkatorlódás, mert amint bevégeztem a Makláry és Gutjahr és Müller kiállitási árjegyzékeinek szedését: beköszöntött az uborkasaison. Ezután úgyszólván ingyen szedtem a fizetésemet. Csak szállitóleveleket, feliratokat szedtünk. A gépek heteken keresztül „Luna és Flóra” gyertya csomagoló papirjainak külzetét nyomták. Heteket töltöttünk el vidáman szórakozás és mulatozás között. De a dinom-dánomot, nemsokára szánom-bánom követte.
Megbetegedtem. Bajom oly súlyos volt, hogy munkaképtelenné váltam s kénytelen voltam haza utazni szüleimhez. Heteken keresztül feküdtem. E mellett nem volt szabad dohányoznom, sőt még rendes ételekkel sem élhettem, csupán kecsketejet volt szabad innom.
Midőn ismét visszanyertem egészségemet, Munkácsra vitt a sorsom. A „Kárpát” könyvnyomdában alkalmaztak. Itt én voltam a személyzet feje. A „Munkács” cimű hetilap is az én kezemből került ki. Lassankint oly hírnévre tettem szert, hogy mindenfelé hívtak, többek közt Kisváradra és Ungvárra. Ezen utóbbi helyre már el is szerződtem. Mikor főnököm ezt megtudta, a rendőrkapitány elé állittatott. Hasztalan volt azonban minden kapacitálása, mert rövid idő múlva mégis elhagytam Munkácsot s Mármaros-Szigetre költözködtem.
A részvénynyomdában dolgoztam a „Mármaros” és „Mármarosi Lapok” mellett. Innét később átmentem a Vider-féle nyomdába, ahol mint ügyvezető 60 frt havi fizetés mellett a „Mármarosi Hirlap” szedésével is foglalkoztam. Vider teljesen rám bizta a nyomdája vezetését, melyet néhány év alatt teljesen kibővitettem és virágzóvá tettem. E nyomda révén sokféle összeköttetésre és nagy ismeretségre tettem szert, ami azt eredményezte, hogy fizetésem kevésnek bizonyult, mert a társaságokban való szereplés bővebb költekezést, szebb ruházkodást kivánt.
Vider úrnak elpanaszkodtam bajomat s fizetésjavitást kértem. A jó öreg úr azzal vigasztalt, hogy sok családos ember van, akinek annyi fizetése sincs, mégis megél s kereken kijelentette, hogy több fizetést ez idő szerint nem adhat. Szavait megszívleltem s békésen dolgoztam tovább. Időközben felébredt bennem az önállóság gondolata, valamint a szerelem érzete is. Röviden el is határoztam magamban, hogy nyomdát nyitok és megnősülök.
1889-ik évben megnősültem s ekkor volt önállóságom kezdete. Nyomdát és papirüzletet nyitottam Huszton. A nyomda nagy gyorssajtóval volt ellátva s a berendezés 2400 forintba került a papirüzleti berendezésen kivül. 4 segéd, 2 tanonc és egy kerékhajtóval dolgoztam. Nyomtam a Gonda-féle „Vasuti áruszállitásról” cimű vaskos könyvet, iskolai értesitőket, ref. egyházi jelentéseket és számtalan könyvet.
Szülőim egy alkalommal meglátogattak s nyomdám és üzletem felől tudakozódtak. Hiteles könyvből mutattam ki, hogy nyomdám napi 12 forint tiszta haszonnal dolgozik. S ez nem is csoda, hiszen az összes hivatalnokok, iskolák, felnőttek, gyermekek nálam vásároltak s mindent nálam rendeltek meg. Szüleim meggazdagodást jósoltak. Természetesen ez be is következett volna, ha jövedelmemet két személy föntartására kellett forditanom. Ámde az összes személyzetet nekem kellett ellátnom és azonkivül kaptam sommás váltó keresetet a kir. járásbiróságtól, hogy három nap alatt fizessem le azon 1400 forint összeget, amennyivel a nyomdára adós maradtam az üzlet keletkezésekor.
A cég, melynél 150 forintos negyedévi részletekre vettem a nyomdát, még az első részlet esedékessége előtt, egyszerre az egész összegre beperelt.
Fel nem tudtam fogni, hogyan lehetséges ez és ijedtemben Nagy-Szőllősre, atyámhoz utaztam a sommás keresettel. Atyám igen bosszankodott. Engem tartott a hibásnak. Pedig tudtam biztosan, hogy nem én vagyok a hibás. Atyám ekkor Husztra utazott velem s miután megtaláltuk a kötlevelet, ügyvédhez fordultunk.
Az ügyvéd engedte a céget foglalni, sőt árverezni is, mert kisült, hogy a cég hamis utakon jár.
Az árverésből befolyt 900 forint letiltatván, újra megkezdhettem volna működésemet Huszton, de mint hogy szégyenlettem magamat, feloszlattam személyzetemet s a nyomda szünetelt.
Hosszú vajudás után elhatároztam magamban, hogy a pozsonymegyei Somorjára költözködöm. Fel is adtam nyomdámat Süly hajóállomásra, honnét szekerekkel kellett volna Somorjára szállitani.
Amint Budapestre érkeztem, egyenesen a hajóállomásra siettem, ahol azt a kellemetlen hírt hallottam, hogy már megszünt a hajóközlekedés. Igy tehát nyomdám is ott rekedt március hónapig.
Kétségbeejtő helyzetbe jutottam. Nem tudtam mitevő legyek?! El nem tudtam képzelni, hogy hogyan fogom áttölteni a telet feleségemmel minden kereset nélkül. Addig addig töprenkedtem, míg feltettem magamban, hogy beállok valamelyik pesti nyomdába segédnek. Elmentem Hagara Viktor, a nagyszőllősi országgyűlési képviselőhöz s kértem, hogy adjon ajánló levelet valamelyik nyomdába.
A képviselő úr az „Országgyülési Értesitő” nyomdájába vezetett, ahol maga is részvényes volt. E nyomdában egy napilap és 17 hetilap készült. Reám a „Hét” cimű szépirodalmi hetilap szedését bizták eleintén, aztán II-od accidenz szedő lettem Medek István mellett. Hetenkint 16–24 forint volt a keresetem s ebből éldegéltem feleségemmel.
A tél vége felé egy pincehelyiséget béreltem s az volt a szándékom, hogy Pesten telepedem le nyomdámmal, megint kellemetlenség ért. Mire elindultam a hajóállomásra, hogy nyomdámat kiváltsam, már az első hajó elvitte azt.
Somorjára ugyan nem volt valami nagy kedvem menni, de belenyugodtam sorsomba s néhány napig még Pesten maradtam, mely idő alatt rokonaimmal váltottam levelet, tanácsot kérve tőlük. Sok levelet és azokban tömérdek útbaigazitást kaptam. Legjobban tetszett valamennyi között apósom tanácsa, ki Pollák úr, hodii lakos ajánlatára Galántát jelölte meg letelepedési helyül.
Én azonnal felkerestem előbb levéllel, azután személyesen Chemez Árpád galántai jegyző urat, ki szivesen adott felvilágositást az itteni viszonyokról s megjegyezte, hogyha jól és olcsón fogok dolgozni, akkor megélhetek Galántán. Majd átmentem az akkori főszolgabiró, Új István úrhoz kérve támogatását. A főbiró úr is szivesen fogadott s megigérte, hogy pártfogásba vesz, ha érdemes leszek rá.
Azután felkerestem az intelligens urakat is, többek közt Dr. Neumann Mór ügyvéd urat, aki bátoritott és biztatott, hogy nem kell potom áron dolgoznom, szivesen fizetnek nekem is annyit, mint más nyomdásznak: csak tiszteségesen dolgozzam.
Mig én az urak pártfogása után jártam, addig Chemez Árpád körjegyző úr oly kegyes volt hozzám, hogy lakást is szerzett számomra Ambrus Ferenc akkori városbiró úrnál.
Boldogságban úsztam, mint a szélvész repültem feleségemhez Pestre az örömhirrel. Április 24-én Galántára utaztam feleségemmel. Itt rögtön intézkedtem, hogy a sülyi hajóállomásra irányitott nyomdám ide szállitassék. Négy kajali kocsival mentem érte. Ezalatt butoraim is megjöttek, amelyet a biró úr kocsijai hoztak be a vasutról.
Elrendeztem a nyomdában mindent, de három hónapig nem dolgozhattam, mert egy fontos géprészem valahol az úton elkallódott. Jártam a gyárakhoz, senki sem tudta vagy akarta a hiányzó géprészt megcsinálni. Végre egy bécsi Monteurtól megkaptam a géprészt.
Végre elkezdődött a munka! Az első nyomtatványt a takarékpénztár rendelte és nyomban ki is fizette. Örömömben sirva adtam át feleségemnek a Galántán keresett első pénzt. Ezután bőven volt munkám, különösen sok névjegyet kellett nyomnom.
Ősszel azonban mintha kihalt volna az egész járás: egy darab munkát se rendeltek. Házalni kezdtem, kértem, kerestem a munkát. Egy helybeli úr nevetve e szavakkal utasitott el: „Ugyan hagyjon békémet! Nem eszem én a nyomtatványt; ha szükségem lesz rá, ugyis magánál fogom megrendelni.”
Ez a megjegyzés kijózanitott. Észrevettem, hogy Galánta nem oly nagy község, mely engem állandóan munkával képes ellátni, azért utazgatni kezdtem. Elmentem Diószeg, Vágsellye és Deákira, honnét körülbelül 20 forint értékű munkát kaptam s mikor felszámitottam a papir árát, útiköltséget, ellátásomat az úton: arra a szomorú tapasztalatra jöttem, hogy ezen munkára voltaképen ráfizetek.
Nemsokára az akkori főbiró úr a községi és kör jegyzői nyomtatványokat rendezte sajtó alá, a melyek nemcsak a galántai járásban, hanem Csallóközben, sőt a szomszédos vármegyékben közkedveltségnek örvendettek. De miután a községi irodák el voltak látva nyomtatványokkal, nem értem el a remélt forgalmat.
Ezután bejártam Szeredet, Szempczet, Érsekujvárt, majd Budapestet és Bécset, honnét rengeteg sok munkával tértem vissza. Mire haza jöttem, ekkor már itthon is volt munka. A járási jegyző urak ezer meg ezer útadókönyvecskét és nyomtatványt rendeltek a főbiró utján, mely munkát körülbelül egy hónap alatt végeztem el.
Mikor az útadókönyvecskékkel készen voltam, megint hosszú pausa állott be. A járásból csak annyi munkát kaptam két hónapon át, hogy egy magam, egy éjjel feldolgoztam a kis Boston gépen s e munkáért 6 forintot kerestem. Megint idegenbe kellett utaznom munkáért s e mellett tengődtem át valahogy a hosszu telet. Munkáimmal mindenki meg volt elégedve, sőt meghivóimat és szinlapjaimat nem egyszer dicsérték meg.
Mikor már meglehetős sok mintám volt a készitett nyomtatványokból, felküldtem azokat a budapesti szaklapok szerkesztőségeibe, birálat végett. A „Grafikai Szemle” 1902. évi január 15-én megjelent 1-ső száma a következőket irta:
„Neufeld Samu szaktársunk, galántai nyomdatulajdonos, küldött be e napokban egy nyomtatványkollekciót, mint nemrég berendezett nyomdájának termékeit. Nem túlzunk, ha azt mondjuk, hogy valósággal meg voltunk lepetve ugy a nyomtatványok tisztasága és csínja által, mint azon körülményt illetőleg, hogy ugyancsak a beküldött nyomtatványokból itélve, egy kitünően berendezett vidéki nyomdával van dolgunk. Elkezdve a 63/95 cm. nagyságú plakátoktól, le egész a legkisebb alaku vignettákig, a könyvszedésen, meghivókon, táblázatokon és egyéb üzleti nyomtatványokon, szinlapokon, gyászjelentéseken stb. stb. valamennyin meglátszik az igyekezet és szorgalom, párosulva a szakképzettséggel, ugy, hogy Neufeld Samu nyomdája nem a 2000 lakosu Galánthán, de bármelyik vidéki gócpontján hazánknak, becsülettel állhatná meg helyét. A legkülönfélébb, célszerüen használható betüfajokon kivül, körzetekkel, diszitményekkel és alkalmi vignettákkal is szépen el van látva a galánthai nyomda, melynek praktikus alkalmazására hogy gondot fordit a szorgalmas gazda, azt csaknem minden nyomtatvány mutatja. A nyomtatást – mint nyomdanyitási falragasza mondja – egy Siegl-féle nagy gyorssajtóval és egy kis amerikai géppel végzi csinosan, tisztán. Egyszóval Neufeld Samu galánthai nyomdája, minden tekintetben megérdemli a méltatást s mi csak örömünket fejezhetjük ki, ha a vidéken ily fejlett szinvonalon álló nyomdát rendeznek be oly szakemberek, kik nemcsak a minél nagyobb nyereségre, gyors meggazdagodásra törekszenek, hanem a könyvnyomtató mesterség általános szinvonalának emelését is szem előtt tartják.”
Az ugyancsak Budapesten megjelenő „Magyar Nyomdászat” (a könyv- és kőnyomtatás, a betüöntés és egyéb rokonszakmák havi közlönye) 1892. évi február havi II. füzete a következőket irta:
Neufeld Samu úr Galántháról egy csomó nyomtatványmintát küldött be szerkesztőségünkhöz, bemutatva ezzel nyomdájának termékeit. Átlapozva a mintákat, melyek csinosan kiállitott könyvekből, táblázatokból, körlevelekből, falragaszokból, meghivó- és eljegyzési jegyekből állanak, kétségkivül törekvést mutatnak s e minták közt vannak olyanok is, melyek valóban dicséretet érdemelnek. Vidéki városaink nyomdái, mint általánosan ismeretes, nincsenek kellőképen pártfogolva, pedig minél több vidéki nyomdánk van, annál nagyobb az általános műveltségünk. A galánthai nyomda is egyike azoknak, melyek méltán megérdemlik a pártfogást.”
1892-ik év március 27-én kiadtam a „Galánta és Vidéke” hetilapot. Azonban úgy anyagi, mint szellemi támogatás hiányában már augusztus hó 14-én beszüntettem azt.
Hasztalan volt minden erőlködésem, a járás nem tudott annyi munkát adni, hogy megélhettem volna. E miatt folyton utazgatnom kellett Budapestre, Bécsbe, Érsekújvárra, Vágsellyére, Szered- és Szempczre. S ennek volt is eredménye, mert lassankint annyi munkát szereztem az alacsony és versenyárak dacára, hogy a jövedelemből nemcsak amerikai gépet tudtam venni, hanem a használt nagygépet is újjal cseréltem ki s az árát egy évvel hamarább fizethettem ki, mint kellett volna.
Ekkor rendeztem be a kész ügyvédi nyomtatványok raktáron tartását, melyek az egész megyében el voltak terjedve mindaddig, mig a budapesti ügyvédi nyomda nem keletkezett.
Nagy Béla helybeli állatorvos úr is összeállitotta az összes állatorvosi nyomtatványokat, sajtó alá adta s ezek a kitünő szerkesztés, jó papir és tiszta nyomás miatt Pozsony-, Nyitra- és Trencsénvármegyében általában használatban voltak.
Később egyházi nyomtatványokat kezdtem raktáron tartani, amelyek szintén elterjedtek Pozsony- és Nyitramegyében.
E közben kocsiszámra hozták a munkát a diószegi cukorgyártól, majd a vágsellyei ármentesitő társulattól, a bábolnai méntelep parancsnokságtól stb. A sok összetorlódott munka elvégzésére kénytelen voltam egy petróleummotort beszerezni. Igen sok új betűt, több gépet vásároltam össze ebben az időben.
1897-ben ismét sovány esztendő köszöntött be. Munkám kevesbedett. A vidéken mindenhol nyomdák keletkeztek s így én csak a galántai járástól kaphattam munkát.
Ebben a szűk esztendőben, január hó 3-án újra meginditottam a „Galánta és Vidéke” hetilapot. A vidéki kis nyomdászokkal pedig abban egyeztem meg, hogy nem fogok városaikba utazgatni munkáért, ha nagyobb vagy szebb munkáikat nálam rendelik meg.
A „Galánta és Vidéké”-nek 9 évig voltam kiadója s részben felelős szerkesztője. Sok munkámba került, de nem volt érdemes vesződnöm vele. Ha a kőnyomatosból közöltem általános cikkeket, nem érdekelt a lap senkit. Ha pedig helyi közérdekű dolgokat tárgyaltam, akkor egyik-másik megneheztelt reám. Szóval háládatlan mesterség újságot csinálni.
E mellett a hirdetéseket oly rosszul fizették úgy a helybeli, mint a vidéki felek, hogy a lap a nyomdaköltségének felét sem fedezte. Kilenc évig mindig deficittel dolgoztam.
Eleinte voltak előfizetők, de nem volt hirdetés; a vége felé már volt hirdetés, de kevesbedett az előfizetők száma. Pedig a lap fentartása érdekében minden lehetőt elkövettem.
Igy 1898. és 1899-ben regénymellékletet adtam a laphoz hetenkint, amelyet a „Képes Családi Lapok”-tól vettem. 1900-ban pedig a leghiresebb iróktól kezdtem közölni tárcacikkeket, amiért külön 100 forintot kellett fizetnem egy évre. Karácsony, husvét vagy bármilyen nevezetesebb alkalomkor diszes mellékletet adtam, sokszor egész íven. Ugyancsak 1900-ban a „Galántai Naptár”-ral kezdtem kedveskedni előfizetőimnek. A lapnak tisztességes hangja volt. A kétértelmüséget, erkölcsöt sértő kitételeket, szélhámos hirdetéseket soha sem közöltem. Ellensége voltam a nyiltterezésnek és minden néven nevezett személyeskedésnek. E mellett nemcsak a beltartalomra, de nagy súlyt fektettem a lap külsejére, csinosságára. A munkát nem sajnáltam. Félretettem bármily sürgős elintézni valómat s elsőbbséget adtam a lap elkészitésének. Nem is mondhatja senki, hogy nem jelent meg pontosan. Tartalma is önálló volt, legtöbbet foglalkozott a járás és Galánta érdekeivel s hogy jól volt szerkesztve, legjobban bizonyitja ama körülmény, hogy a „Magyar Ujságirók Országos Szövetsége” meggyőződvén lapom tisztességes voltáról és a hirlapkiadás terén kifejtett buzgalmamról: megválasztott rendes tagjának. Ugyanekkor tagja lettem a Leipzigben székelő „Schutzverein der Zeitungsverleger” egyletnek is.
Azonban hasztalan minden elismerés, ha azok legkevesebb támogatásban részesitenek, akiknek leginkább érdekükben állna. Épp ezért elhatároztam magamban, hogy a lapot beszüntetem. S 1904-ik év december havában megtettem.
Midőn a lap beszüntetését tudomására adtam nsgos Zilahy Simon úrnak, a „Magyar Ujságkiadók Országos Szövetsége” elnökének, a következő levelet intézte hozzám:
       MAGYAR UJSÁGIRÓK ORSZÁGOS SZÖVETSÉGE.       
Budapest, 1905. január 16.
Tekintetes 
Neufeld Samu úrnak
     Galánta.     
    Tisztelt kollega úr!
Becses levelének a szövetségre tartozó hivatalos tartalmát közölni fogom a Szövetség választmányával, ahol alapszabályszerü elbánás tárgya lesz. A magam részéről igazán sajnálom, hogy nem volt sikere a Galánta és Vidéke cimü lapjával, pedig éppenséggel rászolgált bővén a legnagyobb sikerre úgy minthogy igazán rászolgál kollégáinak tiszteletére. Őszintén kivánom, hogy minden vállalkozásában sikere legyen s maradtam kollegiális tisztelettel
MAGYAR UJSÁGKIADÓK 
ORSZÁGOS SZÖVETSÉGE
Zilahy                  
elnök.                   
Ugyancsak a „M. U. O. Sz.”-nek hivatalos közlönye, az „Ujságkiadók Lapja” 1905. évi márciusi számában ezeket irta:
Neufeld Samu kollegánk január 13-án kelt levelével értesiti a Szövetség elnökét, hogy Galánta és Vidéke cimü lapját a IX. évfolyam végén beszüntette. Levelében a következőket mondja: Gyermekkorom óta, 25 év óta, folyton újságcsinálással foglalkozom és sajnálattal válok meg tőle. Sajnálom, hogy a Szövetségtől, szeretve tisztelt Elnök úrtól el kell válnom. Csupán egy vigaszom van, hogy tisztességes lapot adtam ki, mellyel használtam a járásnak és Galánta városának. – Neufeld kollegánk a szövetség megalakulása óta volt tagtársunk, ki ügyes ideáival, életrevaló inditványaival mindig bebizonyitotta, hogy értékes tagja a Szövetségnek. Kiválását már ezért is sajnálattal vette tudomásul a Szövetség, amikor Zilahy elnök szép szavakban jelentette ezt be a választmánynak.
A „Galánta és Vidéke” tehát nem ünnepelhette meg X. éves fennállásának jubileumát. De lehet, hogy a mi nekem nem sikerült, talán másnak jobban bevág; a mit kivánok is, mert jó ha a járásnak van lapja. Én azonban, az emlitett körülmények közt annak kiadásával egyelőre nem foglalkozom és pedig főképpen azért, mert a deficiten kivül egyéb munkák végzésében hátráltat s keresetemet megröviditi, a mint 1897. óta tényleg úgy is van.
Mindezt valahogy kihevertem. De 1904-ben, mivel a folyton növekvő és fejlesztett vállalat befogadására a helyiség szűknek bizonyult, épitkeznem kellett. Az épitkezés folytán helyiségünk megnagyobbodván uj és nagyobb gépekkel láttuk el a nyomdát. A petróleum motor helyett gőzgép; a Boston-gép helyett Official gyorssajtó; a tömöntő-gép helyett betűk; a varrógép-rendszerű perforáló gép helyett lábbal taposó perforálógép; a kézi füzőgép helyett nagy gőz- és lábhajtásu füző-gép: az emeltyűs papirvágó-gép helyett egy kerekes nagy papirvágó-gép: a kis számozó-gép helyett önfestékező automatikus számozó-gép és végre az 1896-ban beszerzett nagy nyomdai gyorssajtó helyett, egy legujabb rendszerű nagy gyorssajtó állittatott fel 1914. végén: úgy, hogy a fokozatos cserélés által a régi nyomdából majd semmi sem maradt meg. Ha még tekintetbe vesszük, hogy most még ujabb rendszerű gépek vannak, mind villanyerőre berendezve, sőt még egy hajtogatógép is van, szintén villanymotorral, ami egész Szlovenszkóban nem található vidéki nyomdában, mondhatni, hogy a nyomda keresztül-kasul ujonnan a kor igényeinek megfelelően van berendezve.
Üzletünk és nyomdánk ma oly berendezett, hogy messze vidéken nem találunk hasonlót. Bármilyen nyomdai munkát elvállalhatunk s olcsóbban és jobban dolgozunk, mint hasonló cégek nagyobb árak mellett.
Támogatóinknak és megrendelőinknek hálás köszönetünket fejezzük ki támogatásukért, egyuttal alázatosan esedezünk, hogy a jövőben se tagadják meg tőlünk szives pártfogásukat, mert minél hathatósabban felkarolják vállalatunkat, annál versenyképesebb, jobb és olcsóbb lesz nyomdánk és könyvkötészetünk s igy ebből nemcsak nekünk lesz hasznunk, hanem valamennyi megrendelőnek.
A tisztelt közönség szives pártfogásáért ismételten esedezik
a legmélyebb tisztelettel      
NEUFELD SAMU ÉS JÓZSEF.

Papirkereskedésünkben 
állandóan nagy raktáron vannak a következő cikkek:
Átlátszó rajzpapir
Arany festék
Arany tenta
Arany papir
Árú-címkék
Árú-könyvecskék
Asztalkendő
Bélyegzők
Bélyegző-festék
Bélyegző-szelence
Bélyegnedvesitő
Billet de Corresp.
Befőző hártyapapir
Boritékpapir, szines
Betűjelző-ecsetek
Bankjegyrag. papir
Csomagoló papir
Csipke-papir
Csiszolópapir
Címlapok
Cartonpapir
Closet-papir
Dísznaplók
Enyvezett papir
Ecsetek
Enyv, folyékony
Ezüst papir
Ezüst festék
Ezüst tenta
Emlék-könyvek
Egyh. nyomtatványok
Eljegyzési kártya
Ecsetnyél
Falcoló-csont
Fehérnemü-tenta
Festékek
Festékek dobozban
Festék-csészék
Festék-szelence
Falragaszkapocs
Folyó-számlák
Festékdörzsölő-lap
Gyász pecsétviasz
Gyász-névjegy
Hártyapapir
Hangjegypapir
Hectograf-tenta
Irópapir
Irófüzetek
Itatóspapir
Itatós-deszka
Irónok
Irónhegyező
Irónhegyélesitő
Irónhegyvédő
Irótollak
Irón, szines
Irónbél
Iróasztali mappa
Irótenta
Iróasztali eszközök
Irótoll-dobozok
Irkák
Iratfűzőgép
Iratfűző kapocs
Jegyzőkönyvek
Jegyzet-block
Jelző-ecset
Jelző-toll
Kréták
Kihúzótoll
Körzők
Képes ívek
Kifestési könyv
Levélboriték
Levélpapir dobozban
Levélpapir nyolcadrét
Levélpapir negyedrét
Levélpapir gyászszélü
Levélpapir boritékban
Lemez-papir
Levonókép	Levélcsíptető
Levélkötő-könyv
Levélragaszok
Másoló-papir
Mintazacskó
Másoló-könyv
Másoló-tenta
Másoló-viaszlapok
Márványpapir
Mézga, oldva
Mézgatörlő
Mézga-ecset
Mézga-szallag
Miniszterpapir
Naplók
Naptárak
Névjegyek
Névjegy-boriték
Nemzeti zsineg
Ostya
Olló, irodai
Órarend
Okmánypapir
Pénztári ellentömb
Papirkés
Papirtálca
Palatábla
Palavessző
Pecsétviasz
Porzó
Porzótál
Porzókanál
Porcellán tömb
Porcellán tentatartó
Rajz-deszka
Rajzeszköz
Rajzfüzet
Rajzpapir
Rajzsín
Rond-irótoll
Selyempapir
Sorjelző
Szalmalemez
Szivacs
Szines irón
Szines papir
Szines tenták
Szines irópapir
Szürke-papir
Számlák
Szines zsineg
Tentatartó
Tortapapir
Tafotapapir
T öltő-toll
Törlő-mézga
Törlő-kés
Tollszár
Tolltartó
Toll-álvány
Toll tok
Toll-tárca
Tollak acélból
Tentairón
Tentafolt-tisztitó
Tus, khinai
Tus, olvasztott
Tárca-irón
Tenták
Üdvözlő-kártya
Üvegtollak
Üzleti könyvek
Vonalzott papir
Virágpapir
Vászonboriték
Vonalzók
Vizsga-mintalap
Zseb-irónok
Zseb tollszárak
Zsinórok
Zsineg kötözésre