Pogány József

A földreszállt pokol

Az Isonzo eposza

Eredeti kiadvány:

Pogány József: A földreszállt pokol – Az Isonzo eposza

Budapest – Dick Manó, 1916

Elektronikus változat:

Budapest – Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5433-31-3 (online)

MEK-12468

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Ez az e-könyv az alábbi kiadás felhasználásával: Magyar Elektronikus Könyvtár; és a következő szoftverek segítségével készült: medit, KindleGen, Gimp.

A PRC változatot szerkesztette:

Lelovics Zoltán (lelovics.zoltan@gmail.com)

2014. március – v1.6

A földreszállt pokol

Ki tudná, bár prózában, elbeszélni
a vért, sebet mind, amit láttam akkor,
akárhányszor próbálná elmesélni?

Ah, minden nyelv kifogyna a szavakból!
gyenge nyelve a gyenge értelemnek,
melynek ilyent már elgondolni nagy sor.

Dante: A Pokol. Huszonnyolcadik ének.

Valamennyi Dante-idézet Babits Mihály forditása.

A földreszállt pokol.

A Doberdo tábornoka mondotta először ezt a keserü, kénkőszagu, rőt lángba, fekete füstbe burkolt szót. És aki valaha ott járt a Karszton, e szennyesszürke kősivatagon, e sziklák és szakadékok zavaros tömkelegében, az látta, ahogy ez a kőtömb emelkedni kezdett, ahogy dörgés és villámlás között szállni kezdett fölfelé az alvilágból, amig éles szirtjeivel át nem törte a föld humuszát és kivetette magát a föld felszinére. És látta, ahogy alvilági szállása közben lemaródott, lesodródott róla minden élet. Vize, folyója ott maradt alatta, füje, fája lemorzsolódott testéről. Csak a szikla, csak a kő szállt föl a földre. A legenda beszél bukott angyalokról, akik a mennyből a földre zuhantak. Itt forditva történt: itt a pokol szállt föl a földre. A Doberdo a földreszállt pokol.

A népmonda meséli, hogy sok század előtt itt járt a nagy Dante és ezek a sziklamartok és sziklaszakadékok lettek volna az „Inferno” mintája. Ezeken a sziklákon alélt el pokolbanjárása közben, itt támogatta Vergilius és itt biztatta az angyali Beatrice a nagy vatest. Itt látta az emberi bünök és szenvedések őrült kavargását, itt a vérpatakban fuldoklókat, a ronda esőben ázókat, az eleven erdőként szenvedőket, az álomcsuhában görnyedőket, a tüzeső alatt égőket, az ostorozástól vonaglókat, a rühben vakaródzókat, az örök munkát görgetőket, itt látta a pokol annyi fantasztikus kinját, itt nyult meg arca keskennyé, itt éleződött orra vékonnyá, fogyott teste aszkétává, mialatt a nagy mü, a Pokol képe, az emberi bün és szenvedés legnagyobb éposza terzinákká formálódott benne.

Hat évszázad telt el azóta. 1316 volt a Dante ideje. Hat évszázadja telt el azóta a felvilágosodásnak, a civilizációnak, az emberi élet értékéről, a halálbüntetés eltörléséről való vitáknak. Hatszáz olyan esztendő, amely egyebet se tett, csak csufolta azt a komor, középkori fantáziát, amely sötét életre hivta a Pokol rémeit, amely boldogan sütkérezett a maga fölvilágosultsága, tanultsága, modernsége napjában. Hatszáz év óta dicsekszik az emberiség: Ime, mily sokra vittük, mily messze tartunk, hogy’ elkergettük a középkor borzalmakról huhogó baglyait. 1316 a Dante ideje és ime 1916-ban ujra pokol a szürke Doberdo, ujra a pokol előtt folyik el Styxként a zöld Isonzo, Pluto városává lett Görz városa.

Megint pokol a Doberdo. És milyen pokol! Dehogy tudott a Dante komor, nagy fantáziája olyan borzalmakat elképzelni, mint azok az olasz hullahalmok, amik szagát csak parfümmel meg foghagymával birták elviselni katonáink. Dehogy tudott Dante leirni olyan szenvedést, amit a juliusi, az augusztusi szomjuság jelentett a viztelen Doberdon. Hol látott, hol hallott az ő képzelete olyan poklot, aminővel a pergőtüz tébolyitott? Volt-e fogalma a lánglövelő gépek, a könnyfakasztó gázok pokoli kinzó eszközeiről?

A földreszállt pokol: – ez az Isonzo, ez a Doberdo, ez Görz eposza. Mai hősköltemény, tehát szenvedésről, türésről, munkáról szól. A ma hősei, ha harcosok is, a szenvedés, a türés, a munka hősei.

„Én rajtam jutsz a kinnal telt hazába,
én rajtam át oda, hol nincs vigasság,
rajtam a kárhozott nép városába.

Én nem vagyok egykoru semmi lénynyel,
csupán örökkel; s én örökkön állok.
Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménynyel!”

Dante: A Pokol. Harmadik ének.

Páncélvonaton a frontig

Zömök és vaskos szörnyeteg. Szürkészöld a szine. Mintha már hónapok előtt megsejtette volna az uj uniformist. A Karszt sziklái között áll a páncélvonat. Alig veszi ki a szem tökéletes mimikrijét. Mintha valami roppant, őskori szörnyeteg volna, valami óriási csuszómászó. Ilyenek lehettek évmilliók előtt az ichtiozaurusok. A mai háborunak kellett jönnie, hogy az ilyen őskori szörny, annyi más atavizmussal együtt, vasból és acélból ujra föltámadhasson. Páncélos vonattestén egyetlen nyilás sincs. Csak kazántüdeje mutatja, hogy élet van benne, ahogy hörgi ki a gőzt. Csak parázsló kőszénszivének dobogása árulja el, hogy akarata van, hogy vágyai vannak, hogy, ha most nyugodtan meglapul is, mégis minden pillanatban öldöklésre és támadásra kész.

Autó száguldott velünk hozzá. A hosszu ut belevitt bennünket az estébe, az aranyszinü lemenő napból belevezetett az ezüstösen fölkelő holdba. Az égen mintha a háboru szimboluma uszott volna. Véresen biboros volt a horizont éppen arra, amerre kilőtt nyilként röpitett a gépkocsi. És a véres égalja fölött, a még kék égen, a sötéten kéklő tenger fölött, roppant fekete felhő emelkedett, két szárnya szétterpesztve a mennybolton, nyakát messzire előrenyujtja, mint valami óriás halálmadár, az öldöklés óriás keselyüje.

Megállunk a páncélvonat előtt. Mintha az autó egy percre visszahőkölne a csodaszörny elől. Igy szokott a ló visszariadni az autó elől. Furcsa este a mai: mintha lelke volna minden tárgynak. A kórházvonat mellettünk mintha sóhajtozna és nyögne. A municiós vonatok mozdonyai mintha hangosan nyeritenének, mint harci paripák. A messzi sötétlő hegyek haragos bömböléssel orditanak: gránátoktól megtépett ciklopsok. Még a csillagok is cselekszenek, harcolnak: most uj, fehér csillag száll fel az égre, körülnéz, kémleli az állásokat, aztán, mint aki elvégezte dolgát, lassan alábukik. A táviródrót előttünk csupa suttogó sejtelem, csupa titokzatosság, ahogy élet és halál végigreszket rajta. Uj üstökösök, óriás fényszórók járják végig lassan, fontoskodva a mennyboltot.

A páncélvonat megnyitja réseit, kifordul vastag acélbele. Belébujunk. Elnyel a sötétsége. Azután apró villanylámpák gyulladnak. Katonák szorongnak a szörnyeteg szük gyomrában. Jobbról-balról gépfegyverek állnak, mint zömök fém-buldogok. Elől ágyu nyujtja ki csövét a páncél nyilásán. Nem tagadja meg pokolbéli származását: rádium foszforeszkál zöldesen az irányzókészülékén, piros lámpácska fénylik a célzógömbjén. A gépfegyver-buldogok nehézkesen döcögnek, a karcsu sátán, a hajóágyu, kecses könnyüséggel mozog.

Megindul a páncélvonat. Sebes irammal fut lefelé. Kacskaringós az utja. Föltünik a tenger. Azután ujra elvész. Sikság. Szöllőkertek. Üvegházak. Uj kanyarodás. Már nem tudjuk követni az irányt. Mintha szándékkal azt akarná, hogy nyomát veszitsük, ahogy magával cepel éjszakai kalandjára. Most magas sziklafalak között vezet az utja. Belefurja magát a Karsztba. Azután megint künn dohog a sikon. Messzire látszik a holdfényben csillogó sinpár. Itt már nem jár semmiféle vonat, mintha nem merészkednének arra az utra, ahol a páncélos szörnyeteg jár, mint ahogy minden állat elkerüli az éjszaka magányosan vadászó oroszlán csapását.

Hegyek emelkednek a páncélvonat előtt. Talán csak dombok, de az éjszaka megnagyitja őket. A páncélos szörnyeteg fölfelé kuszik: följutott a Doberdo-fensikra. Milyen közömbös tud maradni ez a Karszt. Nyugodt, csöndes, hideg, rosszindulatu szikla, nem lágyitja meg az emberi jajszó és nem oldja puhává a ráomló emberi vér.

A Doberdon vagyunk. Balról látszik a tenger. A végtelenbe vesző Adria. Jobbról emelkedik az Isonzo-front kálváriája: a Monte San Michele. Ha kiömlő piros vér szerez hazát, akkor ma a San Michele a legmagyarabb hegy és a tövében fekvő San Martino del Carso a legmagyarabb falu. Viziók rémitenek. Itt van az a hely, ahol egyetlen ezredünk állásai előtt háromezer olasz holttest tornyosult halommá. Itt tették olyan pestisessé a levegőt, hogy foghagymával és parfümmel kenték be az orrukat a katonáink. A halált elbirja az ember, de a halál szagát nem.

Alaguthoz ér a páncélos szörny. Leszállunk róla. Gyalog megyünk az alaguton keresztül. Mindenütt alvó katonák, pihenő tartalékok. Megint továbbdübörög a páncélos. Már közeledünk a fronthoz. A kapitány mindent mégegyszer megvizsgál. Még egy gyakorlattal kipróbálja, hogy pontosan jár-e az egész óramü. A vonat legénysége a fegyverekhez siet. Jobbra-balra hajladozik az ágyu. Csörömpölnek a gépfegyverek. A legénység egy része fölkuszik kivülről a páncél két oldalára, hogy figyelje, nem jön-e kutató röpülőgép. A páncélvonatnak is vigyáznia kell magára, neki is van egy hatalmas ellensége: a páncélos, gépfegyveres, hárommotoros olasz repülőgép. Hangzanak a kommandók, de nem emberi szavak, hanem villamos csengések. Rövid és hosszu csengések sora megállitja a vonatot, gyorsitja, lassitja a járását, előretaszitja, visszalöki, tüzelteti, tüzét beszünteti. Félelmetes biztosságu harci eszköz a páncélvonat. Ha kell, vezeti a csapatok előrenyomulását. Gépfegyvereivel és ágyujával tisztára söpri az utat és mögötte gyors iramban fölvonulhatnak lovas és kerékpáros osztagok, ezek nyomán pedig a gyalogság, mint ahogy az üstökös tömör magja nyomán halad hosszu uszálya. Visszavonulásnál szabadon tartja az utat, lehetővé teszi a sebesültek elszállitását, raktárak kiüritését. Nem egy komoly harcot állt is már a páncélos. Háromszor verekedett Plavánál, egyszer Monfalconenál. Behatolt az ellenséges állásokba, mint valami mérgezett tőr a testbe, elpusztitotta az olasz hidat, szétszórta az olasz tartalékzászlóaljat. Éppen az a félelmetes ereje, hogy hirtelen meg tud jelenni az ellenséges svarmlénia előtt, acélfejével áttöri drótsövényét, mintha vesszőkerités volna, egyszerre berobog az ellenség vonalai mögé. Golyó nem fogja acélmellét. Srapnel nem tudja áttörni páncélderekát. Ahhoz nagyon is gyors, hogy nehéz gránát roppantsa halálra gerincét. A romlást és pusztulást beleviszi az ellenfele belsejébe, de önmaga sebezhetetlen. Sebhetetlen mint Achilles és ravasz, mint Odisszeus. Nagyon tud vigyázni magára. Ha előrenyomul, drótkötélen mindig valami lorikocsit lök maga előtt, hogy ha akna robbanna a sinek alatt, hát az pusztuljon. És kitartó is. Vizet, szenet három napra visz magával. Kiéheztetni, kiszomjaztatni se lehet. Betegség se fog rajta. Ha baj, baleset éri, rögtön maga orvosolja. Minden hozzávaló szerszám és masina vele megy a harcba.

Uj alagut. A páncélos szörnyeteg eltünik az alvilágban, mint a folyó, amelyik a föld alá tünik, hogy azután ujra fölbukkanjon. Marja maga alatt a Karsztot. Megáll. Leszállunk. A fronton vagyunk. Előttünk tekergődzik a vékony svarmlénia-kigyó. Poszt áll egyedül az éjszakában, összelőtt ház mellett. Ránkemeli a föltüzött szuronyu fegyvert:

– Halt! Wer da!

– Tiszt.

– Előre!

A vezetőnk néhány lépést tesz előre. A poszt megint parancsol:

– Halt!

A tiszt megáll, a poszt suttogva kérdi:

– Feldruf?

A tiszt suttogva felel, a poszt ujra vállraveti a fegyverét:

– Richtig. Passiert.

És igy megy ez háromszor egymásután. Dalmát bakák őrzik a pokol bejáratát. Lassan, egyenkint közeledünk. Hangos szónak nem szabad esnie. Vigyázni kell, hogy valami csillogó tárgyon ne törjön meg a holdsugár. Ami hangzik, ami látszik, ami fénylik, az mind célpont. Itt némának, láthatatlannak és sötétnek kell lenni. Ez a pokol.

Mostanáig olasz ágyuszó szállt felénk jobbfelől, a hirhedt hegyek csucsáról. Néha gyalogsági fegyver kattogott. De most hirtelen elül a zaj, és ahogy egyre inkább közeledünk a svarmléniához, egyre halálosabb és némább a csönd, amely körülvesz bennünket. Minden lépésünk zaja tizszeresen csikorog a Karszton. Szinte félelmetesebb ez a csönd a hangos ágyuszónál. Valósággal kisértetivé növekszik az éjszakai csatatér csöndje. Csak valami halk, egyhangu zaj hallatszik most, mint amikor éjjel, magányos szobában, szu rágja a fát. Ahogy közeledünk, erősödik a zaj. Most már olyan, mint amikor a harkály kopácsolja a fát. Katonák vésik a sziklát. Barlangokat vájnak a Karsztba. Nem az eső ellen, nem a korán leszálló hó ellen, nem az éjszaka hidege ellen, hanem az olasz gránátok ellen. Ha a halál dobja pereg, ha az olasz nehéz ágyuk őrjöngnek, akkor csak sok méternyire a föld alatt él meg az ember. A dekkung maga nem véd meg. Itt nincs föld, amibe beleássa magát a katona. Itt csak kő van. Csak kő és csupa kő. Kőrengeteg. Mintha a föld kőmagja itt csupaszon lépne ki a fölszinre. Itt nem áshatja magát a földbe a svarmlénia. Itt a lövészárok nem is árok, hanem kőfal. Egymásra hordott és halmozott szikladarabok durva kőfala. Történelmi munkákban, régmult évezredek népeiről, őskori ásatásokról való rajzok mutatnak ilyen nyers és primitiv várfalakat. És a kőfalak között, mint imbolygó árnyékok, ugy járnak-kelnek, dolgoznak és őrködnek a katonák. Olyan reménytelenül, olyan árnyékmódon suhantak a holdas éjszakában, hogy alig mertem őket megszólitani. Egy pillanatra sem tudtam a valóságvoltukra eszmélni. Hiába, a látogató, a vendég sohasem fogja kiérezni, mi a katonaélet, mi a katonaszenvedés, mi a katonaharc. Doberdo hősei állottak előttem, annyi vér, szenvedés, kitartás és győzelem hősei és nem tudtam belőlük egyebet meglátni, csak mozgó és személytelen árnyékokat, fekete és valószerütlen sziluetteket.

A páncélvonat vár. Indulni kell. A Karsztból leérünk a sikra, a sikról a tengerre. A hideg tengeri szél elfujja a fantómokat, mint ahogy hajnali kakasszó elkergeti a kisérteteket. Megint valószerüvé lesznek a tárgyak és az emberek. A páncélból kiköltözik az élet és hidegen, szürkén áll ott az élettelen acél. Az éjszaka ciklopjai józan egyszerüségben lépnek elém: lakatosok, szerelők, bányászok, kovácsok, közöttük pesti szervezett munkások. A svarmlénia árnyai és sziluettjei megmutatják igazi arcukat: szegedi és pestkörnyéki földmivesek, akik most is csak ugy turják a földet, mint odahaza béke idején.

Megint előttünk áll minden emberi nagyság, hősiesség és dicsőség alapja: a Munka.

Van egy hely a pokolban, Rondabugyrod,
vasszinü kőből, mint a hetedik kör,
mely fönn keriti e sok ronda bugyrot.

És e kőrétnek közepén nyilik föl
egy széles, mély kut óriási szája
(annak idején szólok mindezekről).

Dante: A Pokol. Tizennyolcadik ének.

Igy bátorságom kissé visszajött,
mely távol volt szivemből teljes éjjel,
melyet töltöttem annyi kin között.

És mint ki tengerről jött, sok veszéllyel,
amint kiért lihegve, visszafordul,
még egyszer a vad vizen nézni széllyel.

Ugy lelkem, még remegve borzalomtul,
végignézett a kiállt uton ujra,
melyen még élve senkisem jutott tul.

Dante: A Pokol. Első ének.

Egy éjszaka a Doberdon

Négy Isonzo-csatáról beszél a história. Hónapok során négyszer próbált Gorlicét az olasz és háromszor kellett közben megállania, hogy kifulladó tüdejét uj levegővel töltse, hogy az iramtól kalapáló szivét csillapitsa. Négy nagy csata volt az Isonzo-fronton, csak éppen a Doberdo nem tud erről semmit. A Doberdon nem volt négy csata, itt csak egyetlen, soha el nem muló, egyszer ketté nem szakadó viadal áll hónapok hossza óta. A hetvenkilométeres Isonzo-fronton mindenütt volt már szünet, csak itt, a Doberdon nem volt soha egy percre sem elnyugvása a harcnak. A világháboru egyik legemlékezetesebb és legszörnyübb pontja ez. Félköralakban nyulik bele a Doberdo-fensik az Isonzo völgyébe. Átlagban száz méter magas. Előtte az Isonzo szalagja, mögötte a mély Vallone-szakadék. Tömör, egységes kőhalmaz. Az egész területe nem nagy: hosszában hét-nyolc, széltében öt-hat kilométer. A legmagasabb csucsa az északi részen van: a 275 méter magas San Michele. Ez a csucs az egész fensik ura, ezért vannak érette a leghevesebb küzdelmek, mint ahogy az egész Doberdo-fensik jelentőségét az magyarázza, hogy ura Görznek és az Isonzo völgyének.

Kietlen karszt a Doberdo. Se fa, se fü nem terem meg rajta. Éles kövei feltépik nemcsak a tenyér bőrét, hanem a cipő talpát is, felmetszik a legjobb posztót is. Az uttalan kőrengetegbe a katonák véstek bele csak utakat, robbantottak utcákat. A türelmes emberi munka leggyönyörübb ódái ezek a karsztba belemart ut-ákombákomok. A Doberdo karsztján nincsen viz. A szikla elnyeli, a dolinák felisszák, a bóra felszáritja. A második Isonzo-csatában, julius forró napjaiban megtörtént, hogy két álló napig nem vihettek az állásokig se vizet, se ennivalót, annyira lőtték az utat az olaszok. Egyetlen falat kenyér és egyetlen korty nélkül álltak ott a katonák, de az olasz roham nem tört keresztül. Példátlan csucsa ez az emberi kitartásnak és kötelességtudásnak.

Gonosz és álnok a Doberdo. Egy korty viz nincs a tetején, de sziklatömbje alatt százötven méter mélységben nagy folyó folyik: a Timavo. Mit érezhettek a katonák, amikor ajkuk kicserepesedett, amikor nyelvük odatapadt a szomjuságtól, amikor már hallucináló érzékeikkel hallották az alattuk eltemetkező folyó vizének a csörgését?

Esteledik a Doberdon. Megmozdul a front mögött épitett nagy baraktábor élete. A mozgókonyhák füstölögnek. Nagy asztalokon vágják a hust. Vörös agyagpocsolyákban ökrök várják, hogy levágják őket. Sátrak alatt tisztálkodnak az emberek. Mintha a „Wallenstein tábora” elevenedett volna meg. Csak a markotányosnő hiányzik. Trénoszlopok készülődnek. Málhásállatok százai sorakoznak; apró hegyilovacskák, öszvérek, törpe szamarak. Dolgozó orosz foglyok ugranak szét, dekkungot keresnek a repülőgép elől, de hangosan kiáltozza az egyik: „Ne féljetek! Hisz ez nem olasz, ez a miénk.”

Visz följebb az ut. Nagy nyilás a sziklaföldben. Mintha a pokol tölcsére volna a kerek lyuk, amelyen leereszkedünk. Óriási kerek cseppkőbarlang. Fantasztikus cseppkőoszlopok merednek felfelé és lógnak le a mennyezetről. Köröskörül három emelet fából. Priccsek egymás fölött. Ezt a barlangot most, a háboruban fedezték föl. Ide már nem szállhat le sem srapnel, sem gránát. Sok száz katona bujhat meg benne. Ebben a percben villamos lámpák gyulladnak ki köröskörül. Szivárványossá lesz az egész barlang. Sárga, vörös, kék szinben pompázik a cseppkő. Mint valami fönséges dóm. Jókai-regény.

Katonák készülődnek. Kerek kolbásszá csavarják a sátorlapba takart pokrócot. A tornisztert itt hagyják. Vállra vetik a puskát. Már négyes oszlopokban állanak a századok. Furcsa uniformis van rajtuk. A Doberdon nem csukaszürke és nem is zöld az uniformis szine, hanem rozsdavörös. Ilyenné festi a karszt a katonáit. Budapestiek. Zöld parolis vadászok. Indulnak föl a Monte San Michelére. Hat napig fognak odafönt maradni. A karszton kővé meredett arcu katonák. Fiatal kadétok. Hosszu hegymászó bottal a tisztek. Mind komoly és szótalan. Mind volt már a San Michelén. Csak egy tartalékos tiszt hangos: ma megy először a frontra. Indulni kell. Csak még cigarettát osztanak ki köztük. József főherceg, a hadtestparancsnokuk küldte. Egy főhadnagy mondja: „Most fölmegyünk, ki tudja, ki jön közülünk vissza?” Indulnak. Elkigyóznak előttem a századok. Megpróbálok olvasni az arcokról: mindegyiken ott ül a halálraszántság merev maszkja, mint a görög amfiteatrum tragikus álarca. Uj emberfajta ez: a San Michele tipusa. Utánuk nézek. Eltünnek az estében a sziklák között. Ki tudja, ki jön közülük vissza?

Jön föl a hold, annyi harc sápadt tanuja. A régi csillagok mellé uj csillagok repülnek: fehér és zöld fémgömbök. Pirosan száll ki az ágyutorok tüze. Nehéz teherautók dübörögnek. Egy harmincésfeles mozsarat szállitanak. Ahol vége szakad az országutnak, ott uj utat kell épiteni a királyi szörnyeteg számára. Emberek százai dolgoznak a hirtelen leszakadó éjszakában az uton. Robog a nagy cső, zörög a lafetta, dübörög a nehéz alapzat. Harmincezer kilogramm halad el előttünk. Százhusz lóerős gép huzza, de csak lépésről-lépésre tud haladni. Az ut minduntalan besüpped alatta. Vissza-visszahanyatlik, de gigászi erőlködéssel ujra előretör. Egész tüzfelhőket izzad a kattogó motor.

Csapatok jönnek le az országuton. A San Michelén voltak. Hat napig! Románok. Fáradtan vonulnak. Görnyedten a nehéz hátizsák alatt. Pihenni mennek. Hat nap, hat éjjel harcoltak. Nem hátráltak egy lépést se. Hat napig feszült meg minden idegük, ahogy hallgatniok kellett a halál dobolását. Most ernyedten lötyög a testük, csak félig nyitott a szemük, két mély ránc a szájuk körül. Ez a San Michele másik maszkja. A csapat végén a szanitécek. Vajjon hány vérző sebet kellett bekötniök? Jönnek sebesültek is. Könnyebb a sebük, a maguk lábán jöhetnek. Egyenként baktatnak elmaradt maródiak. Egypáran a karszt-falhoz dőlnek. Hátuk a torniszterre támaszkodik, arcuk a holdba néz.

Mély szakadék. Az ut csupa gránátlyuk. Minden gránátlövés után azonnal reparálják. Összelőtt falvak a hegy lejtőjén, Oppachiasella, Devetaci, Cotici. Senki se él bennük! Kisértetiesek a holdfényben. Megint a gránátok utja. Előttem áll a Monte San Michele. Feketén mered a három csucsa: a Cote 197, a 275 és a 242. Az egyik kettéhajlik, ezt az olaszok külön is elnevezték: a Cadorna „Bosco die Capuccioja”. Mint valami nagy bálna, ugy terül el a hegy. Az egyik csucsa a hirhedt hullahalom. Itt feküdt a hatvanegyes olasz ezred egyetlen hullahalomban. Itt volt egyetlen diviziónk állása előtt hatezer olasz halott. Minden századunk megszámolta, hány hulla hever a lövészárka előtt. Csak a gyalogsági tüz halottait lehetett összeszámolni, a tüzérség áldozatai messzebb, a tartalékokban voltak. Hetekig büzlött a tizezernyi feloszló olasz holttest. Nem lehetett eltemetni őket, mert aki csak kidugta a fejét a dekkungból, leteritették az olasz golyók. A katonák visszautasitották már a menázsit. Nem tudtak enni a büztől. Végül is egy lánglövelő készülékből folyékony tüzzel árasztották el és megégették a holttesteket, meg mésszel sikerült lelocsolniok.

Az összevissza ut megint a harmincésfeleshez vezet. Most már megérkezett. Kivájták számára a földet. Most állitják föl roppant alapzatát. Száz ember dolgozik a nagy munkán. Hangzik az éjszakában a kommandó: „Fe-szitsd!” Kétszáz kar feszül neki az acéldrótnak. Élesen cseng a második kommandó: „Huzd – meg!” És ez igy megy órákon át. A verejték csak oly fontos a csatatéren, mint a vér. Az emberi munka hatalmas szimboluma ez az éjszakai jelenet. Meunier-relief. Ahogy elmegyünk, még messzire hallatszik: „Fe-szitsd!” „Huzd – meg!” És az izmok feszülnek, a homlokok verejtékeznek, a karok huznak. Ez a háboru minden formájában az ember küzdelme a fémmel.

Néma csöndben kell tovább mennünk. Itt már nem szabad hangos szónak esnie. Itt már minden kiáltás árulóvá lehetne. Nem magunkért kell vigyáznunk, hanem a csapatokért. A legkisebb mozgásra őrült tüzelésben törnek ki az olaszok. Ezért nem mehetünk a legelső svarmléniába sem. Az állandó olasz ágyutüz halálos keserüséget vált ki a katonákból. Egyetlen fronton sincsenek ilyen gyülölettől fütött vad harcok, mint itt. Az olaszok nemcsak mindenfajta ágyuval dolgoznak, hanem légi torpedót is vetnek. Sokszor két-három méter hosszu robbanó csöveket küldenek. Hacsak a bóra lehetővé teszi, mérgező gázbombákat hajitanak. A kézigránát állandóan repül. A katonáink eleinte természetesen nehezen türték a doboló nehéz ágyutüzet, de ma már hozzáidomultak az idegeik. Sokszor a humor könnyiti meg a pokol elviselését. Magyar honvédek mondogatják, ha nehéz gránát hull: „Jön a konyhakocsi”, ha pedig könnyebb srapnel röpül: „Jön a kochkiszni”. Ez most a humor a San Michelén.

Megint uj arca van a San Michelének. Most jobbra van tőlem. Csak az oldala látszik. Nagy hangyaboly. Csupa tartalékállás. Fa nincs rajta. Ami kevés volt, azt is szétlőtték. A hold éppen rásüt. Gyönyörü udvara van a holdnak. Ameddig a fénye ér, mindenütt tele van az ég csillaggal. Uj hang jelenik meg. Eddig csak az ágyu szólt, most fegyvertüz ropog San Martino felől. Már egész nap eldöntetlenül ringott ott a harc. Most éjszaka kell eldőlnie. Magyar honvédek mennek most rohamra. Ezt jelenti a lövöldözés és azt is jelenti, hogy minden állást visszaszereztek és keményen megtartottak.

Két maródi sántikál el mellettem. Nem sebesültek, csak betegek. Egy csepp hősiesség sincs rajtuk. Népfölkelők. Egy csepp hősiesség sincs rajtuk, de ahogy elsántikálnak mellettem, megelevenedik előttem, mit vittek véghez ezek az emberek. Ők állották itt az olaszok első ostromát. Századok álltak szemben bataillonokkal és fölfejlődésre kényszeritették a nagy olasz haderőt. Ők vésték és kaparták össze az első szegényes dekkungokat, amikben csak térdelni lehetett. Ezekben küzdöttük végig az első Isonzo-csatát. Ezeken az öreg népfölkelőkön vallott kudarcot Cadorna első napiparancsa, amely igy szólt: „Holnap meg kell szállni a Doberdo-fensikot és előre kell nyomulni Görz és Trieszt felé.” Ezeken a népfelkelőkön mult, hogy a Doberdot még ma sem szállták meg az olaszok és hogy az olasz tisztek azon az első napon hiába huztak glacékeztyüt és lakkcsizmát, sem aznap sem azután nem vonultak be Triesztbe és Görzbe.

Most már a San Michelen kuszunk. Munició-halmok hevernek. Keskeny árkon lebotorkálunk. Hatalmas sziklába vájt üreg: egy kaverna. Az olasz nehéz ágyuk elől sziklaüregekbe kell huzódniok katonáinknak. Sokméternyi sziklaréteg födi a barlangot. Belül bádog, födélpapir, kő és deszka a tetőzete, beton a padlója. Villanyvilágitás. Száraz, furcsa hörgéssel furja a furókalapács a követ. Villamossággal és süritett levegővel furnak, folyékony levegővel robbantanak. Száz ember fér a kavernába. Két sor deszkapriccs a hálóhelyük. Fülke a fegyvereiknek, pad a holmiknak. Egy mozgó hegyfurószakasz dolgozik benne. Hosszu hetek csodálatos szivósságu munkája ez a föld alá vájt kaszárnya. Megint az emberi munka példátlan szivóssága. Mint valami bányában, ugy zakatol a szakadatlan munka. Még a „Germinal” vak bányalova is itt van: apró bosnyák málhás ló.

Nagy katonatemető. A keresztek fehérek a holdfényben. A San Michele halottai. Sebesültek jönnek. A San Michele friss sebesültjei. Az egyiket megszólitom. Erdélyi román. Napszámos. Két hónapja áll a Doberdon. Harminckilenc esztendős. A lábát lőtték át. Most néhány negyedórája. Mi történik? Mi van a San Michelen? Egyre hevesebb a gyalogsági lövöldözés. Az olasz támad. Eddig nem jutott el állásainkig. Vajjon eljut-e? A hold udvara megint eltünt, most olyan, mintha valami roppant emberi arc figyelné a San Michelet. A hegyre most gránátok csapkodnak. Fölcsap a füstjük és aztán csattan a hangjuk. Most harmincas olasz hajóágyu lövedéke hullott. Ez alattomosabb, mint a többi gránát. Ennek a vonitása nem hosszu, elnyujtott figyelmeztetés, hanem csak pillanatnyi sikitás. Ez elől nem lehet hamar fedezékbe bujni.

Ujra leszállunk. Megint a harmincésfeles mozsár. A talapzata már rég áll. Rajtaül a teste is. Ebbe taszitják bele a csövét, mint valami óriás karmantyuba. Megint feszülnek az izmok. A munka láza megint füti a katonamunkások testét.

Hosszu, lassu sorban málhás állatok vonulnak el. Viszik a vizet, az élelmet, a municiót a lövészárkok lakóinak. Csak akkor elevenedik meg a lövészárok, ha leszáll az éjjel. A csatatér éjszakai életet él. Most van a fölváltás. Az uj csapatok most állitják föl a posztokat. Most jut el hozzájuk a menázsi, a melegen tartó „kochkisznikben”. Most faszolják a dohányt, a konzerveket, a kétszersültet. A svarmok sorra indulnak a lecsatolt csajkákkal, a kibontott sátorlapokkal. A katonák mohón lehajtják az áhitott meleg levest, szétmarcangolják a hust, kikanalazzák a főzeléket. Azután azonmód, kimosatlan betöltik a csajkába a feketekávét. Akinek gyufája van, rágyujt a cigarettára. A többi addig kunyorál, mig ő is kap a gyufakincsből. Most kezdődik a munka. Javitani kell az állásokat. Mélyebbre kell vájni a sziklát. Magasabbra kell emelni a kőfalat.

Világitó rakéták szállnak föl. Megint gránátok hullanak a San Michelére. Most a legvégén állunk a San Michelének. Itt árnyékban van, mintha fátyolba takaródzott volna. Hányféle arca van ennek a hegynek? Konyhakocsi ballag. Feketekávé szaga csap ki belőle. Tábori ágyu megy az állásba. Tüzérek halkan beszélgetnek. Sebesültszállitó kocsi jön. Négy ló huzza. Hordágyon halottat emelnek ki belőle. Lemegyünk a tizenötcentiméteres ágyuhoz. Kecses, könnyü a mozgása. Mintha valami acélballerina volna. A San Michele északi oldalára lő. Miért, mi van a San Michelén? Az olaszok behatoltak az állásainkba, de karintiai ezredek kisodorják őket. Kattog a gyalogsági tüz. Néha mintha egész sortüz volna, néha egészen élesen elválik minden lövés ropogása. A puskaharc egyre fokozódik. Az emberek most már felfokozott izgalommal állnak a lövészárkokban. Testük egész sulyával odadől a hideg kőhöz. A puskacsövek már egészen tüzesek a sok lövéstől. Már fáradtak a kezek, sajognak a vállak a puskatartástól, verejtékesek a homlokok a harci munkától.

Mély, sötétkék az ég most. A hold kisebb lett, de fénye csodálatosan tiszta ezüstragyogásu. Mennyi harc tombolt már a San Micheleért. Az első Isonzo-csata után oly össze-vissza volt a front, hogy négy hétbe telt, mig tájékozódhattak. Nem lehetett rekognoszkálni, mert a fejebubját se dughatta ki elevenen senki a lövészárokból. Végül is repülőgépekről pilótákkal fényképeztettük le a saját frontunkat, hogy tudjuk pontosan, hol állunk. Azóta azután változatlanul áll a front. Az olaszok nem egyszer törtek be állásainkba, de mindannyiszor kivetették őket. Sohasem szabad elfelejteni a debreceni harminckilencesek bravuros és győzelmes ellentámadását. A kassai harmincnégyesek meg az utolsó pillanatban, amikor az olaszok már a San Michele gerincén masiroztak, ellenállhatatlan erővel ujra lesodorták őket. Egy olasz fogoly, aki a 39-esekkel szemben harcolt, panaszkodott: „Rettentő volt, milyen orditással jöttek ránk.” Egy másik, aki a 34-esekkel szemben állott: „Borzasztó volt, olyan nesztelenül jöttek, mint a macskák.” A stájer landwehrek „Avanti” kiáltásokkal biztatták az olaszt, amikor nem birt nyolcvan lépésnél tovább előrehatolni.

Hatlovas municiós kocsi megy le a hegyről. Leadta a terhét és elvonul. Ló nem maradhat a Doberdon. Itt nem lehetne ellátni. Csak az ember tud ugy alkalmazkodni, hogy itt is megél. A domboldalba befütyülnek a gyalogsági golyók. Monfalcone felől rakéta száll föl. Kisérteties falun visz át az ut. A fehér templom ugy áll a holdfényben, mint valami kulissza. A tornyát lelőtték. Az ég acélfekete most. A hold vakitón süt ki belőle. Most percekig halálos csönd van. Egyetlen lövés sem esik. Csak a bóra sivit egyre erősebben. Arbeitosok jönnek. Fürész, kapa, csákány a vállukon. A munka zászlóaljai. A háborunak a harcoló katonánál nem kisebb hősei.

Megkeressük megint a harmincésfeles mozsarat. Már mindenestül készen áll. Tüzérek veszik körül. Csöve mozogni kezd. Oldalra tolódik. Aztán fölfelé mozgatja, mintha valami roppant elefánt ormánya volna. Egyre inkább fölfelé emelkedik, most egy pillanatra olyan, mintha a már sárga holdra lőne. Ott áll mellette a külön bombakocsi, meg az emelődaru. A tüzérek fenyőfát vágnak, hogy takarják vele a szörnyeteget. Az egyik ásitva mondja magyarul: „Fene egye meg, elég is lesz már.”

Zölden hajnalodik az ég. Sebesült erdőn át visz az ut. Nincs ép fája. Az olasz tizenötös gránátok gyilkolják. A hosszu erdőut végén hirtelen kibukkan Görz. A sáppadt reggelben is élesen látszanak romjai. Tragikus komorság veszi körül az elpusztitott várost. Most is röpül még egy-egy olasz gránát a romjai közé.

Tüzérségi megfigyelő. Nagyitó távcső. Világosan látszanak az olasz állások az Isonzo partján. Most olasz katonák futnak a fedezékekben. Csodálatos tisztasággal látszik a sok kilométernyire levő Cormons. A házak, a tornyok szivárványos tüzben égnek, mintha fata morgana volna.

A léghajóállomás. Ott áll duzzadva a ballon aranysárga gömbje. Mintha köszönteni akarná a másik aranysárga gömböt: az égen magasra szálló Napot.

És im, valóban part mögé kerültem:
partjára a fájdalmas völgyű mélynek,
mely dörgéssé gyüjté a jajt körültem.

Dante: A Pokol. Negyedik ének.

Mint Szicilia ökre, melynek első
bőgése méltán lett nyögése annak,
kinek kezében mintázta a véső,

bőgött hangjával a boldogtalannak
ugy, hogy elhitted volna, mint az Irást,
hogy réz bár, rémes fájdalmai vannak:

ugy ennek hangja sem utat, se nyilást
egy jó darabig nem lelvén a tűztül,
a láng nyelvére forditá a sirást.

Dante: A Pokol. Huszonhetedik ének.

A harmadik Isonzo-csata

Az Isonzonál küzd az osztrák-magyar monarchia a legfontosabb érdekéért: az Adria megtartásáért. Nemcsak többé-kevésbbé fontos hadállásokról van itt szó, hanem a nagyvilággal való kapcsolatról: a tengerpartról. A Doberdon és a Podgorán nemcsak Görzről, hanem Trieszt és Fiume sorsáról is döntenek. Hosszu hetek feszült izgalma között tartott a nagy harc, nagy enyhülést jelentett hát, amikor a győztes Boroevics kijelentette: „A harmadik Isonzo-csata befejeződött. Megnyertük!”

Boroevics hadiszállásáról repült világgá ez a mondat előttünk, amerikai, német, osztrák, magyar ujságirók, svéd és svájci tisztek jelenlétében, – mintha szimbóluma akart volna lenni ez a nemzetközi közönség az Isonzo-csata világraszóló jelentőségének.

Ma már, a csata befejeztével, meg lehet állapitani, hogy a harmadik Isonzo-csatával a világháboru egyik legnagyobb eseménye játszódott le. Önkéntelenül is afelé a hadvezér felé fordul hát a figyelem, aki ennek a harcnak a győztese tudott maradni. Boroevics hadvezéri karaktere a legérdekesebbek egyike. Grodeknél a harmadik hadsereg parancsnoka, s a centrumban harcolva, gyönyörü győzelmet verekszik ki. Az ő hadserege mentette fel 1914 októberében Przemyslt s azután szakadatlan harcokban elfoglalta a hires Magiera-magaslatot. A Kárpátokban, oldalállásba került Boroevics és fontos szerepe volt a nagy limanovai győzelemben. Oldalról az ő vasszoritása kényszeritette az oroszokat a Dunajec mögé való visszavonulásra. Egész télen át ő tartja a Kárpátok legfontosabb pontját: a Dukla-szorost. Itt próbált legtöbbször áttörni az orosz. Itt volt a kárpáti-vonal legkényesebb pontja. Rajta állt ekkor, vajjon elözönli-e az orosz Magyarországot. Itt élte bele magát Boroevics a defenziva nagy feladataiba, itt szerezte meg a hozzávaló lelki tulajdonságokat: a szivósságot és a türelmes idegeket. Gorlicénél az volt a főfeladata, hogy délről roppantsa össze a már megtört gerincü orosz hadat. Grodek, Przemysl, Limanova, a Kárpátok, Gorlice, – a legnagyobb feladatok és a legszebb győzelmek szinhelyeihez kapcsolódik a Boroevics neve is. Győzött, annyira győzött, hogy fölöslegessé tette magát az orosz harctéren és májusban hirtelen az olasz frontra kerül. Három csatát állott immár alatta a hadsereg az Isonzonál és Boroevics most a harmadik után, joggal elmondhatta: „Ahogy május huszonnegyedikén átvettem az állásokat, ugy tartom őket ma is.”

Frissek, még vértől melegek a nagy csata eseményei, de azért a konturjait már ma is fel lehet ismerni. A részletek még az emberi szenvedés és szivósság csodáival kápráztatnak, de azért ma már meglátja a szem mögöttük a stratégiai alapvonalakat is. Még nyiltak az eleven huson ütött sebek, de azért már most kell kiboncolni a roppant csata csontváz-szerkezetét.

Hónapok óta tartó állóharcból nőtt ki ez a nagy viaskodás. Az olasz támadás alapjellemvonása az áttörési kisérlet. Az Isonzo-csata az olaszok részéről voltaképpen egy elvetélt Gorlice. A mi részünkről a harc a legnagyobbszabásu defenziva volt, hasonló a németek franciaországi defenzivájához.

Az olaszok hosszu, rendszeres előkészitéssel mentek bele a harcba. Joffre egy hónappal előbb megnézte az olasz frontot, hogy a francia tapasztalatok alapján tanácsokat adhasson. Az olaszok a csak négy hétig képzett katonákat is harcba vitték. Szigoru parancsokat adtak ki a fegyelem erősitésére. Halálbüntetéssel fenyegették a megfutó, vagy magát megadó katonát. Pecori-Giraldi tábornok, a VII. olasz hadtest parancsnoka, a támadás előtt napiparancsot adott ki, hogy „az ellenség már megőrlődött és ingadozik”. Ebben a meggyőződésben indultak harcba az olaszok, de csakhamar keservesen csalódniok kellett.

Nagy hadseregmasszákból formálta meg az olasz főparancsnokság a támadóéket. Doberdo ellen szegeződött a harmadik olasz hadsereg, Aosta hercegének vezérlete alatt, Görz felé irányult a második olasz hadsereg éle Fragoni generális parancsnokságával. Huszonnégy divizió és két alpini-brigád, összesen kilenc hadtest mozdult meg. Több mint háromszázezer fegyvercső és másfélezer ágyu tüze szórta a halált az Isonzo védőire. Igen nagy tulerő próbált áttörni a fronton és a modern áttörési taktika minden raffinériájával és borzalmaival felszerelten indult meg az olasz támadás.

Október közepén mutatkoztak az első jelek. Ágyuharc puhatolta végig a frontot. Tizenötödikén estek az első nehéz gránátok és tizennyolcadikán volt az első gyalogsági közelharc. Ezen a napon már világossá lett, hogy az olaszok igazi nagy vállalkozásra készülnek, hogy az apróbb ütközetek csatává sürüsödnek.

A front északi része ellen irányul az első támadás. A Krn és a tolmeini hidfő az első cél. Ugyanekkor a Doberdon is hevesen viharzik a harc. Ez a bevezetés. A nagy csata dereka huszonegyedikén kezdődik. Ezen a napon van az első igazán nagyarányu gyalogsági harc, de a pokol már az első nap megnyilik. Október huszadikán és huszonegyedikén teljes erővel dühöng az olasz ágyuzás. Mindenfajta ágyu szól, az egyszerü tábori ágyutól a legnagyobb kaliberü, legnehezebb gránátokat küldő mozsarakig. Ötven óra hosszat morzsolják az olasz gránátok állásainkat, ötven óra hosszat gyötrik az Isonzo védőinek az idegzetét. Amikor aztán már azt hiszik, hogy szétporladt a szikla és megbomlott az ideg, – megindul az egész vonalon a gyalogság általános rohama. Sok helyütt sikerül is behatolniok állásainkba, de az elfoglalt állások csak elfoglalt sirgödröket jelentenek a számukra. Mind ott pusztultak. A csata megállás és lankadás nélkül dühöng egész nap és utána egész éjjel. Több az eseménye ennek a napnak és több vér folyt benne, több emberi szivósság és bátorság jelentkezett benne, mint a régi hadjáratok egész esztendei alatt.

A csata egyre fokozódik. Uj meg uj olasz tömegek rohamoznak és a küzdelem október huszonnegyedikéig eléri csucspontját. Ekkor megszünnek a Doberdo déli része ellen szegeződő támadások, hogy annál hevesebben törjenek a San Michelere és San Martinora. Október huszonhatodikán egy pillanatra ugy látszott, hogy csillapul a harc. Az olaszok nem tékozolták ugy az embert és municiót. Sokkal lassabban és óvatosabban vetették tüzbe tartalékaikat. De október huszonnyolcadikán uj lánggal lobogott föl a titáni küzdelem. Csakhogy most már inkább a front északi részén. A tolmeini hidfő állja most három napig a vad ostromot. De kiállja becsülettel. Visszaver minden támadást.

Ekkor megint uj fordulatot vesz a harc. Most délen adja ki veszett erejét. November első napjaiban a görzi hidfő az olasz rohamok főcélja. Görz különösen áhitott eredmény lett volna az olasz offenziva számára. Nemcsak azért, mert a szép Görz városa látható szimbóluma lett volna a győzelemnek, hanem még inkább azért, mert stratégiailag legelsőrendü fontosságu hely. Nagy rés nyilik itt a hegység és a tenger között. Szép sikság, ahol nincsenek természeti akadályok és éppen azért egy harminc kilométeres fronton hat kitünő utvonal visz Olaszországból Ausztriába. Itt nyilnék az egyetlen lehetőség arra, hogy nagy olasz hadseregtömeg a monarchia testébe vonulhasson, itt volt tehát a legerősebb az olasz támadás és itt is szenvedte legrettentőbb vereségeit.

Még október huszonnyolcadikán véres fejjel veri vissza az olaszt a bánáti 45-ös regiment, de már november elsején uj olasz tartalékok jelennek meg. Két brigádot vonnak el sietve a Dolomit-frontról. Megint visszaverik őket. Másodikán és harmadikán uj meg uj rezervák; uj meg uj kétségbeesett erőlködések; uj meg uj vereségek. A Podgora hegyet, a görzi állások urát, bravurral megvédi a 23-as dalmát landwehr-ezred és másodikán délután hat rohamot ver vissza rajta a magyar 52-es pécsi regiment.

Ez volt nagyjában a nagy csata. Három nagy területi szakaszra bomlott, amelyek mindegyikének önálló egyéni élete volt: a doberdoi fensikra, a görzi hidfőre és a tolmeini hidfőre. És három nagy időbeli szakaszra oszlott: Az első október tizennyolcadikától huszonkettedikéig tartott. Ezt a periódust heves támadások jellemzik egyszerre az egész fronton. A második korszak huszonkettedikétől huszonhatodikáig tart. Ekkor már nincs elég ereje az olasz offenzivának, hogy az egész fronton egyszerre törjön előre, hanem csak egy résszel, az északi szakasszal, a tolmeini hidfővel próbálkozik. A harmadik korszak szintén a részlet-offenziva ideje, csakhogy most már a déli részen, a görzi hidfő ellen dühöng november első napjaiban.

De van egyetlen része a frontnak, ahol az október tizennyolcadikától november harmadikáig tartó egész nagy csata alatt soha, egyetlen pillanatra sem csitult el a harc. Ez a szakasz a doberdoi fensik északi része. San Michele és San Martino igazi csucsai voltak ennek a hatalmas küzdelemnek. Itt dühöngött legerősebben az olasz nehéz tüzérség és ebben a poklok poklában voltak legveszettebbek a kéziharcok. A San Michelen november elsején a 3-ik és 4-ik magyar honvédezred, másodikán a budapesti első honvédezred viaskodott a földreszállt pokollal. San Martinonál a gráciak küzdöttek páratlan szivóssággal. Itt már nem hogy az egyes egyének, hanem az egyes ezredek hőstetteit, vagy ami egyre megy, szivósságát és szenvedését se lehet fölsorolni. Doberdo mindörökre emlékezetes marad minden korok harci hagyományaiban.

A harmadik Isonzo-csatát, e gigantikus áttörési kisérletet, a harc két fajtája jellemzi: a tombolásig fokozódó ágyuharc és a szó szoros értelmében nem is késhegyig, hanem késmarkolatig menő közelharc. Eredménye pedig: a támadás teljes kudarca és a defenziva teljes sikere. Az olasz hadsereg eddig legnagyobb vállalkozása teljességgel kudarcot vallott és mégis, épp ez alkalommal az ellenfél is kénytelen meghajolni az olasz csapatok hihetetlen bátorsága előtt. Boroevics tábornok kijelentette: „Az olaszok nagyszerüen verekedtek. Ha egész ezredek holtan ottmaradnak, ha más ezredek valamennyi tisztjüket elvesztik, akkor ez azt mutatja, hogy a csapatok megtették a kötelességüket.” Az olaszok az Isonzo-csatában vagy másfélszázezer embert vesztettek. Rettentő szám ez. Szinte fele az ott harcoló olasz hadseregnek. Az a hadsereg pedig, amely ily roppant százaléku veszteséget el tud türni, nem lehet gyáva hadsereg. Csak a magunk katonáinak szenvedéseit kicsinyelnők le, ha tagadnók vitéz ellenfeleink bátorságát. Hogy milyen keseredetten küzdött mindkét fél, mutatja, hogy mindkét részről alig esett néhány ezer fogoly.

A harmadik Isonzo-csata minden téren felülmulja az első kettőt. Az első csak a doberdo-görzi fronton dübörgött, a második csak Görztől Tolmeinig, a harmadik váltakozó előretörésekkel az egész fronton viharzott. Csapatok és ágyuk dolgában is nagyobb mennyiség és fokozottabb keserüség jellemzi. Históriai jelentősége is a legnagyobb. Mint ahogy a nagy lembergi csatának az a jelentősége, hogy magára vonta a nagy orosz masszákat és ezzel lehetővé tette a németek franciaországi előretörését, ugy a harmadik Isonzo-csatának is az a történelmi fontossága, hogy magára vonta a nagy olasz masszákat és ezzel lehetővé tette a szövetségesek balkáni háborujának zavartalan diadalát.

Szemem, amint beléptem, körbehordtam
és láttam kinnal-bajjal teli rónát,
amerre látásommal elhatoltam.

Dante: A Pokol. Kilencedik ének.

A sok sebnek, a sebhedt sokaságnak,
láttán szemeim ugy megrészegedtek,
hogy csak pihenni és csak sirni vágytak.

De költőm szólt: „Mi baja a szemednek?
hogy oly merően mélyed a bugyorba
láttára e bus, nyomorék seregnek?

Nem tetted ezt ennyire más pokolba.
Tudd meg: e völgy huszonkét hosszu mérföld
– minden lakóját vágynád látni sorba?

S lábunk alatt mutatja már a félkört
a hold, – és időnk szűken van kimérve:
sok látnivalót rejt még ez a mély föld.”

Dante: A Pokol. Huszonkilencedik ének.

Csatatér-panoráma

Csak egy heti szünetet tartott az olasz támadás. A harmadik Isonzo-csatát győztesen befejeztük és uj, nagy tartalékok bevonásával máris uj, nagy csatát kezd az olasz.

A kivételes véletlen olyan helyzetbe sodort, hogy jelen lehettem ennek az uj, negyedik Isonzo-csatának a kezdeténél. Még csak kezdődött a harc, de már minden jel arra mutatott, hogy az apróbb ütközetek valóban uj egységgé, nagy csatává tömörülnek. Olyan érzése volt az embernek, mint mikor valami folyó forrásánál áll: most még kicsiny ér, de nemsokára hatalmas folyam lesz belőle. De nemcsak ily kivételes időben, hanem kivételes helyről is lehettem ennek a nagy eseménynek a szemtanuja. Egy olyan hegy csucsán álltam, ahonnan egyszerre végig lehetett tekinteni az egész görzi csatateret, a tengertől, a Monte dei sei Busitól egészen Plaváig. Éppen azt a frontdarabot lehetett végignézni, amelyen aznap veszett erővel tört ki ujra a csata. Az a nap volt ez, amelyről Höfer azt jelentette, hogy Plavától a Monte dei sei Busiig terjedő szakaszon nagy erőkkel általános támadást kezdett az olasz. Ritka alkalom volt. A térkép világosságával tárult ki előttünk az egész csatatér. Mintha a régi „Feldherrenhügel” elevenednék meg. Ez csakugyan az a pont, ahonnan a hadvezér egyetlen tekintettel átfuthatná az egész csatateret.

Megdöbbentő a panoráma nagyszerüsége. Halálgyürü előttünk az a félkör, amelynek a középpontjában állunk. Mindenütt dul a harc. Lenn délen a tengerpart felé az egész vonal ágyutüzben ég. Pereg a halál dobja. De az olaszok nem tudnak kibujni fedezékeikből. Leköti őket a mi tüzérségünk tüze. A Monte dei sei Busin ötször próbál támadást az olasz gyalogság, ötször verik a mieink vissza. San Martino del Carsonál magyar ezredek küzdenek most. Bajonett-harc… Kézigránát… Már számon se lehet tartani, hányszor támad az olasz. Még északabbra nyulik ki a 275 méter magas San Michele. Itt küzdöttek annyiszor a pokollal a magyar honvédek. Most az északi lejtőjén tombol a csata. Az olaszok behatolnak állásainkba, de a vadászok kiverik őket. Északabbra, Peteanonál csak egyetlenegyszer tud támadni az olasz. Mint valami láthatatlan tüzfal, ugy tartja őket távol a tüzérségi tüz.

Ime igy dul a harc a Doberdo-fensik egész északi részén és nem pihen el egy pillanatra sem, délelőtt tizenegy órától a sötétség leszálltáig.

A Doberdo-fensik északi része után mindenütt az Isonzo mente a csatatér. Ezen a darabon csönd van. Itt nem tudnak támadni az olaszok. Ha jönnek, balról a San Michele, jobbról a Podgora csucsáról fogadja őket lenn a sikságon megsemmisitő ágyutüz.

De a csönd szakasza után megint a harc szakasza következik. Luciniconál tartalékjait gyüjti össze az olasz. De vállalkozása nem tud rohammá érni, mert tüzérségünk szétszórja csapatait. Egyes helyeken kürtszóval mégis megindul az olasz roham, de a 240 méter magas Podgora-hegyről lecsapó tüzelés oldalba kapja és megsemmisiti. Még északabbra, az alacsonyabb Pevmánál megint sikerül ágyuval szétszórni az olasz tartalékok gyülekezését. Följebb, az apró Oslavija falunál, amely annyit szenvedett a lecsapó olasz gránátoktól, visszaüzik a védő csapatok a fáradhatatlan szivóssággal rohamozó olaszokat. Északkelet felé keresztben terül egy kopasz hegy, a 609 méter magas Monte Sabotino. Itt is rövid lélekzetü volt az olasz támadás. Egyetlen iram után végleg összeomlott drótsövényeink előtt. A hegy lábánál bujik meg az Isonzo két partján két falu, San Mauro és Salcano. Mindkettőt pusztitja az olasz bomba.

Ez a helyzet a görzi hidfő területén, a nagy csata centrumában, de tőle északra, a jobbszárnyon is kemény harc áll. Állásaink a Monte Sabotino csucsáról lekigyózva, ott, ahol az Isonzo balra kanyarodik, átlépik a folyót és a 682 méter magas Monte Santora kusznak. Az olasz gránátok rommá lőtték a hegy tetején gubbasztó öreg kolostort. Mindenütt az Isonzoval meg a vasuti vonallal párhuzamosan futnak az állásaink. Ellátni egészen az Isonzo kiszögellésébe hatoló Plaváig. De még előtte, a sürün halmozott kis dombok közé rejtekezik Zagora. A kis falunak néhány házát tegnap estefelé hétszeres roham és vérpazarlás után elfoglalták az olaszok. De ma reggelre már vége volt pünkösdi királyságuknak. A házcsoportot visszafoglaltuk és tetőzésül még az olaszok néhány lövészárkát az Isonzo partján.

Gigászi nagyszerüséggel terül el előttünk a csatatér. Szinte belelátni a városok és falvak gyomrába. Ott van Görz. Ott csillog az Isonzo hosszu, kanyargós pántlikája. Ott látszanak az Isonzo-hid pillérei. Amott látszik Cormons. És a roppant panoráma déli szélén végtelenül nyulik el a tenger. Látszanak a lagunák, tisztán kivehetők a Gradonál álló olasz hadihajók.

Ime igy terül ki a csatatér, mint valami borzalmas képeskönyv. És mégis mily keveset árul el titkaiból a szem számára. Csak az állások vékony kigyóvonalait látni, de katonát nem lát meg a szem az állásokban. A modern csatatér üres. Még a legkitünőbb távcső is csak a nagyobb masszákat tudja kivenni: egy-egy tartalékcsapatot, egy-egy trént, néha egy vonatot. Ágyu se látszik sehol, csak arról tudjuk, hogy hol van, mert torka tüzet okádik. A legerősebb impresszió az ágyudübörgés, a gépfegyverkattogás, a puskagolyók csattanása. Hallatszik a kilövés robaja, a robbanás pukkanása és a levegőt hasitó lövedék jajgatása. Fehér srapnelfelhők boritják végesvégig a hegyoldalakat. Szennyesbarnán nehezedik a földre az ekrazit-bombák füstje. Mindenütt látszik, ahogy lecsap a gránát, mindenütt tudjuk, hogy most a halál száll le a földre, de a roppant panoráma-távlat magasságába nem hat föl az emberi jajszó.

A sik földre kell ujra leszállni, ha meg akarjuk tudni, hogyan küzdenek az emberek a Monte dei sei Busitól Plaváig terjedő csatatéren. A hangyabolyt csak lentről lehet megfigyelni.

Két feltünően jellemző sajátsága van most az Isonzo-harcnak: a dobpergésszerü ágyutüzelés és az ellenfelek egymáshoz való közelsége. Szinte hihetetlen, hogy mit birnak ki az emberi idegek. Az olaszok minden támadásukat órákig tartó őrült ágyutüzzel készitik elő. Egy esetben megtörtént, hogy az olaszok a halálmars ez órákig való dobolása után patrult küldtek ki, vajjon él-e még valaki az osztrák-magyar állásokban? A patrul azt a hihetetlen hirt vitte vissza, hogy még nagyon sokan élnek. Ujabb patrult küldtek ki. Ez is azzal ment vissza, hogy a „tedeschik” még élnek. Nem hitték. Most már tiszti patrult küldtek ki. Ez is meggyőződött róla, hogy a katonáink élnek még a gránátoktól felturt Karsztban, de – ez már nem tért vissza a jelentésével. Amikor tábori őrségünkhöz értek, a két olasz katonát lelőtték posztjaink, a tiszt combját bajonettel átszurták, keservesen átvonszolják a drótakadályon és foglyul ejtik.

Sokszor alapjában renditi meg a lelket az idegeket ölő ágyutüz. Egészen zavartan jött le a lövészárokból egy dalmát katonánk. Nem akart se enni, se inni, folyton azt hajtogatta, hogy az olaszok megmérgeztek mindent. Végül az ezredorvos hirtelen ötlettel azt mondta neki, hogy ne bolondozzon, hisz ez nem lehet mérgezett étel, hisz a császár küldte neki egyenesen Bécsből. A dalmata evett és fölszabadult a pszihozis kényszere alól. Persze nemcsak a mi csapataink, hanem az olaszok is erősen érzik a nehéz ágyuk hatását. Amikor a harmincésfeleseink megszólalnak, gyakran hallani, amint odaát az olasz állásokban buzgón sóhajtozzák: „Santa Maria”. „Mamma mia.” De bizony se az Istennek anyja se az édes anyja nem tud segiteni az olasz katonán. Rettentőek az olasz veszteségek. Egy-egy olasz támadás után olyan hullahalmazok tornyosodnak föl állásaink előtt, hogy pestisessé teszik a levegőt büzükkel. Katonáink sokszor hánynak a rosszulléttől.

Az olasz tüzérség ellen nagy munkával vájt sziklaüregekbe meg természetes sziklabarlangokba huzódnak csapataink. A gyalogsági tüz ellen páncéllemezekkel védekeznek. De igy is az első állások védői állandóan ki vannak téve a pusztitó veszedelemnek. Az emberi szivósság és szenvedés legnagyobb hősei ezek a katonák. Különösen sok veszedelem okozói az olasz ágyutüzelés által fölvert repülő kövek. De ezek szerencsére nagyrészt könnyü sebesüléseket okoznak.

A két ellenfél csapatai egészen közel fekszenek egymáshoz; vannak helyek, ahol a csapatok csak tizenöt méternyire vannak egymástól beásva. Oly közel vannak egymáshoz, hogy mint ahogy egy katona mondotta: „akár szembeköphetnők egymást”. Gyakran ujságokat dobálnak át egyik lövészárokból a másikba. Megesett, hogy levelekkel disputált a két lövészárok. Meg akarták győzni egymást ügyük igazságáról, a mieink legfőbb érve az volt, hogy Ausztria-Magyarországon jobb a munkásember élete, hogy több a szociális intézmény. Az olasz katonák ezt el is ismerték. Azt irták, hogy ezt ők is tudják, hiszen ők is dolgoztak Németországban meg Ausztriában. Persze a szavak vitája után megint a golyók vitája következett. A lövészárkok élete nem olyan idillikus, mint ahogy a képes ujságok mutatják. Minden páncél ellenére is, aki csak egy ujjnyira is mutatkozik a lövészárokban, irgalmatlanul a halálé. Olyan kicsi a távolság, hogy az olaszok nem egyszer megpróbálták hosszu rudakkal magukhoz huzni drótakadályainkat. A válasz erre mindig kézigránát-zápor.

Igy harcolnak most a görzi csatában. A föld felszinére emelkedett pokol most az Isonzo völgye. Sok század előtt itt, a Monte Sabotino lábánál, Salcanoban járt Dante és azt mondják, hogy a Monte Sabotino egyik ága volt az „Inferno” mintája. Most csakugyan pokollá lett ez a vidék. És nagyon meg lehet érteni, ha a katonáink ebből a karsztpokolból a sikságra vágyakoznak és az olasz alföld ellen szegeződő offenziváról ábrándoznak. A pokol lakójának vágyódása ez a purgatórium felé.

Indulunk visszafelé. Leszáll az este. Kurtakorcsma az utszélen. Katonák ülnek benne: a frontról jönnek, vagy oda mennek. Temető mellett megyünk el. Doberdo halottai. Fehér virágból gyönyörü cirádák minden siron. A kápolna bejáratán szlávul a fölirás: „Imádkozz érettünk!” Feketén, misztikusan nyulnak föl a nemes ciprusfák. Böcklin-kép. Tovább az uton hosszu sorban sebesültek fekszenek. Kocsikból lassu gonddal sebesülteket raknak ki. Vöröses fáklyafény világitja meg a sápadt arcokat. Egy haldokló megtörő szeme tekint rám, ahogy felemeli a fejét. Éjszaka van. A kórházban alszunk. Nincs másutt hely. A szomszéd szobából behallatszik a sebesültek nyögése. Künn dübörög a föld a municiót szállitó teherautók nehéz teste alatt.

Uj reggel virrad. Görz felé! Az utat Sankt Peter felől lövik az olaszok. Átfuttatunk a srapnel-zónán. Benn vagyunk Görzben. Mintha földrengés gyötörné, ugy érzi a város az olasz nehéz lövedékek hatását. Az ablakok állandóan reszketnek. Egész városrészek és utcák vannak, amelyeket állandóan érnek az olasz gránátok. Szinte alig van nap, hogy emberhalál ne esne miattuk. Az olaszok nehéz hajóágyuval is lőttek már a városra. Két százharminc centiméteres bomba, amely a városra esett, állandóan közszemlére van téve. Van egy utca, amelynek most Srapnel-utca a neve. Az egyik kávéházba gránát repült. Az ablakon jött be (még látszik a lyuk) és az ajtón ment ki hivatlan vendégként. A vörös bársony pamlagba, amelyen ülök, csak tegnapelőtt furódott bele egy puskagolyó. A Piazza vásárját majd mindig szétugrasztja néhány srapnel. Vannak egész hosszu utcák, ahol minden házat ért a golyó. A Giardino Pubblicoban, a gyönyörü parkban szerelmes pár ült a padon, – bomba választotta el őket. A vendéglőben, a szállodában gyakori vendég az olasz golyó és az emberek mégis ott maradnak Görzben. Harmincezer lakosából még vagy tizenkétezer ottmaradt. Különösen a szegényebb rétegek élnek és dolgoznak bombák és gránátok között. Sokan valósággal dicsekedve mutogatják, hogy az lakásuk ablakán is srapnelgolyó repült be. Az üzletekben már ugy ülnek a boltosok, hogy a golyó nem járta „holt térben” legyenek.

Elindulunk az Isonzo-part felé. Hosszu, széles fasoron visz át az ut. A halál alléeja (békében Via del Ponte Nuovonak nevezik). Nincs nap, hogy olasz srapnel vagy fegyvergolyó ne érné. Egyetlen lélek se jár az uton, a házakban itt már nem merészkedik ember lakni. Leérünk az Isonzo hidjához. Ámulat fog el. Mily közönyösen fogadta magába a tömérdek nemes embervért ez a folyó. Szennyes-zöld vizét nem festette valami csoda feketére, gyászolóvá. A hidfőnél minden ház porrá van lőve. Abban a pillanatban, amint rálépek a hid első deszkáira, észreveszik az olaszok. Csak nyolcszáz méter innen a legközelebbi, a pevmai olasz állás. Valamivel hátrább kell menni. Már röpül is egy olasz srapnel. Arcunkba vágja a sarat. Teljes tisztasággal látjuk innen a Podgora lejtőjének az életét. Csodálatosan kiépitett állások. Valóságos labirintusok. A Podgora gerincén néhány összelőtt fa busul. Itt valaha sürü erdő volt, de az olasz gránátok kiirtották. Az állások, buvóhelyek, futóárkok élete ugy nyüzsög előttünk, mint valami óriási hangyaboly.

Katonák jönnek át a hidon. Csak néhányan vannak, de futva és egyenként jöhetnek csak át rajta. Oslavija faluból jönnek. Magyarok. Mesélik, hogy éppen most vertek vissza egy heves olasz támadást; még arcukon ül a harc minden borzalmassága, még köpenyegükre tapad a lövészárok agyagos sara. Velük együtt visszafordulunk. A halál-alléera még egy puskagolyót küld utánunk az olasz. Furcsán csattan fejünk felett a házfalon.

Délután megint uj képe a háborunak: elkeseredett légi harc. A Wippach völgyében jártunk. Egy apró domb tetejére jutottunk. Hirtelen olasz repülőgép jelent meg a fejünk felett. A csoportunkban valami stábot gyanitott. Még a fejünk fölé se kerülhetett, már apró fehér srapnel-felhők borultak az égre. A mi védőágyuink lőtték az olasz repülőt. És már megjelent az égen a mi repülőnk is. Harc kezdődik a két repülő között. Gépfegyverrel lövik egymást. A harc nagyon egyenlőtlen. Az olasz aeroplán óriási harci gép. Harminc méter a hossza. Testét páncél boritja. Három motorja dolgozik. Három gépfegyvere szórja a halált. A mi repülőgépünk csak apró, megfigyelő aeroplán. Nem tudja megakadályozni, hogy az olasz repülő egészen a fejünk fölé ne kerekedjen. Bombát dob le. Furcsa érzés, ahogy meg kell várni, amig a levegőn végigjajgató bomba leesik. Az utolsó pillanatig nem lehet tudni, ránk vagy mellénk fog-e esni? Mellénk esett. Ötven méternyire tőlünk hatalmas tölcsért vájt magának. Még egy olasz harci repülőgép jön fölénk. Még egy osztrák-magyar aeroplán próbál vele mérkőzni. Mindenfelől srapnelek támadják meg az égen, mint amikor az idegen lábikrájába kuvaszok kapnak bele. A levegő egyre népesebb. Két aranysárga léghajónk áll a kék égen mozdulatlanul, csak a kötelüket lóbálja a szél. Messzibb ezüstös fénynyel csillog egy olasz léggömb. Mozdulatlanok, mintha nem is érdekelné őket a repülőgépek piaci lármája. A második olasz repülő is a fejünk fölé kerül. Bombát hajit le. Két kis leány fölsikolt. Kecskét őriznek. Egy ember a Wippachba veti magát rémültében. A bomba lehull. Nyolcvan lépésre tőlünk. Megint nem tett kárt semmiben. Az egész légi háboru meglehetősen céltalan.

Megint uj kép: olasz foglyok menete. Harcban fogták el őket, de vannak, akik önként jöttek át. Végigkérdezem őket. Csupa proletár. Kocsis, suszter, épitőmunkás, takács, pék, cukrász, földmunkás. Az olasz hadsereg, ugy látszik, egészen munkáshadsereg. Megkérdem az egyiket: „Miért fogatta el magát?” „Mert már fáradt vagyok.” „És sokan vannak igy?” „Igen, majd mindenki. Igy gondolkodik nálunk minden szegény ember. Csak a hatalmasok és gazdagok nem fáradtak bele még a háboruba, dehát nem csoda, hiszen ők csinálták.”

S még nem soká néztem az éjszakát,
hát mintha arra sok nagy tornyot látnék,
s kérdem: „Milyen város van odaát?”

Dante: A Pokol. Harmincegyedik ének.

Készen álltam csucsán a hidoromnak
lenézni már egész a nyilt fenékig,
mely könnyében fürdött a fájdalomnak.

S láttam a kerek völgyön jönni végig
néma népet, mely sirva járdogála,
mint litániák ütemét ha lépik.

Dante: A Pokol. Huszadik ének.

Jaj, mennyi seb volt, arcon, mellen, háton,
(uj s régi seb) husukba égve mélyen:
borzadok, ha csak emlékemben látom.

Dante: A Pokol. Tizenhatodik ének.

A halálra bombázott Görz

November 20.

Az olaszok mindent megpróbáltak, hogy Görzöt elfoglalják és mert nem birnak a várost védő Podgora nagyszerü védőivel, hát ugy állnak boszut, hogy Görzöt – halálra itélték. Szinte pontos terminusra rendelték el a város bombák utján való kivégzését.

A negyedik Isonzo-csata elején beszéltem egy éppen foglyul ejtett olasz altiszttel, aki elmondotta, hogy ha november tizennyolcadikáig nem tudják bevenni Görzöt, akkor bombákkal fogják elpusztitani a várost. És igy is történt. Csakugyan november tizennyolcadikán indult meg Görz szándékos és nagyarányu bombázása.

Hogy az olasz hadvezetőség készült Görz bombázására, annak legcsattanóbb bizonysága, hogy egyes olasz ütegek csak azért változtattak állást, hogy jobban lőhessék a várost.

Az istenitélet tizennyolcadikán szakadt Görzre. Hajnali félötkor nyilt meg az ágyupokol és négy teljes óra hosszat szórta minden fajtáju és nagyságu lövedékét a városra. Aztán csönd, halálos csönd következett. De délután öttől hétig, ujra két óra hosszat, megint gránátzápor hullott a városra. Ezen az egy napon háromezer olasz lövedék okozta sebből vérzett a szerencsétlen város. És másnap folytatódott a szörnyüség. Hajnalodott még csak, amikor Görzre ráborult az uj gyász. Két óra hosszat jöttek a gránátok. Egyetlen óra alatt négyszáz darab hullott le. És még harmadnap is tombolt az őrjöngés, megint egy óra hosszat lőttek az olaszok minden ágyujuk erejével a városra.

Az olasz hadvezetőség halálra itélte Görzöt és a halálbüntetést három napos kinzással végre is hajtotta. Görz, a régi, szép, kedves és idilli Görz nincs többé. Helyén ma romhalmaz áll és lakói ma szerteszórt földönfutók.

Görz szenvedéseinek a története a szörnyüségek krónikája.

Az olasz ágyuk leginkább gyujtó gránátokkal lőttek. Ahová egy-egy gránát esett, ott nemcsak porrá omlott, hanem porrá is égett minden. Egész utcasorokba kapott bele a tüz. Gyujtó gránátok égették össze a Municipio épületét. Láng csapott föl a Szemináriumból. A régi Luzzato-palota lobogó lángjai megvilágitották mellette az egész régi temetőt. A Castelloba egyik gránát a másik után csapott. A Bader-féle gyertyagyár valósággal megolvadt a tüzvészben. Görz legnagyobb szállodája, a Park-Hotel leégett. Hat gránát érte. Lángoltak a házak a Via Morellin, a Via Labartán. Összelőtték az olaszok az érseki palotát, szétbombázták a Chambord grófok régi palotáját. Fölégették a szlovének egyleti házát. Nem maradt épen Görzben egyetlen templom sem, a jezsuita templom toronyóráját egy mellette lecsapó gránát légnyomása kivetette az utcára.

Az utcákat mindenfelé füst és láng töltötte meg. A Via del Ponte Nuovo, az Isonzo-hidhoz vezető fasor a halál alléejává lett. A Piazza Granden, ezen a gyönyörü, hatalmas téren egyetlen ház sem maradt épen. A téren egyáltalán nem lehet járni. Egészen ellepte a gránátok döngetése alatt leomló házak törmeléke. Kövekből és falrészekből mindenfelé egész barrikádok emelkednek a téren. Kockakövezete teljesen fölhasitva. Butorok, szobaroncsok hevernek az utcán. Itt a Piazza Granden tartja minden esztendő november harmincadikán, Szent András napján Görz a nagy országos vásárját. Az egész környék népe idegyül ilyenkor a hegyekből, meg a sikságról ez ősi, vidám és kurjantós Fierára. Nemsokára megint András-napja lesz, de a Piazza Granden most csak a siralom hegyei fognak emelkedni a siralom e völgyében.

Görz lakói már hetek óta ágyutüzben élnek. A harmadik Isonzo-csata kezdete óta, október tizennyolcadika óta állandóan hullottak a gránátok a városra. Ötvennyolc polgárember meg is halt, ötven megsebesült ebben az egy hónapig tartó lassu ágyutüzben. De ezekben az időkben csak véletlenül hullott le a halál Görzben, csak eltévedt ágyu- és puskagolyók kószáltak a városban. De most másként jött a romlás. Most a szándékos pusztitás tombolt. Most magát a várost vették célba az olasz ágyuk. Elképzelhetetlen pánikkal szakadt rá Görzre tizennyolcadikának hajnalán az uj rémület. Az utcák egyszerre megteltek füsttel. Mindenfelől láng csapott föl. Halál és pusztulás lett urrá mindenütt. Az emberek bezárkóztak házaikba a gránátok elől. A felső emeletek lakói lefutottak a pincékbe, a vastagfalu kapualjakba. De ez se használt, mert a gránátok nemcsak az utcán gyilkoltak, hanem a házakban is gyujtogattak. A Via Rastellon négy gyermek aludt egy szobában. Gránát megölte mind a négyet. A Paternolli-házban kiteritve feküdt egy öreg asszony holtteste. Két katona virrasztott mellette. Az utolsó időben oly gyakori vendég volt Görzben a halál, hogy csak szabad pihenő idejükben önként vállalkozó fegyvertelen katonák voltak a halottvirrasztók. Gránát hullott a halottasszobába és uj halott terült a régi mellé: az egyik katona fejét szaggatta le a gránát.

De ki győzné fölsorolni minde borzalmakat? Ki tudja ma még megszámlálni, hányan haltak meg a rémülettől, hányan gránáttól, hányan égtek benn az elhamvadt házakban? Voltak, akik megőrültek az ijedtségtől. A szörnyüség minden elképzelhetetlen formája megjelent. Voltak olyan szerencsétlenek, akik künn rekedtek, amikor a halálrarémült emberek becsukták a kapukat. Őrjöngve futkostak ezek kapuról kapura, utcáról utcára, hogy menedéket keressenek. Ezeken a napokon nem főzött senki Görzben és nagyon sokan nem is ettek. Minden üzlet zárva volt, a piacok kihaltak, de meg nem is merészelt utcára menni senki. A szegények és nyomorultak kétszeresen azok voltak ezekben a napokban. Igen sok proletárcsalád egy falat kenyér nélkül szenvedte végig a rémségek idejét.

De még ez sem minden. Még ezt a poklot is lehet fokozni. Amikor az ágyutüz elcsendesedett és az emberek ujra az utcára merészkedtek, hirtelen egész légi flotta jelent meg Görz fölött. Hatalmas olasz harci repülőgépek egész raja. Nem maradtak egy csomóban, hanem szétoszlottak az egész városra. Gépfegyverekkel sortüzeket adtak mindenfelé és roppant mennyiségü repülőnyilat hajitottak le. Mintha valami fantasztikus regény rettenetei elevenedtek volna meg.

A Piazuttán egy asszony vizet huzott a kutból. Repülőnyil találta. Egyetlen pillanat alatt keresztüldöfte koponyájától a lába hegyéig. Szörnyethalt. Egy másik asszony három gyermekével futott végig a külvárosi téren. Vajjon tudta-e az olasz repülő, amikor nyilait lehajitotta, hogy egy anyát és három apró gyermeket gyilkolt meg? Itt a Piazuttán nyarankint a falusiasan kedélyes Görzben minden vasárnap nagy népbált szoktak tartani. Muzsika, tánc, játék, ital körül rögtönzött kis korcsmák mulattatták a nyers, egyszerü vidámságu friauli népet. Ha ezt tudja, vajjon akkor is ledobta volna-e nyilait az olasz repülő?

Ime, ez a halálra bombázott Görz sorsa. És erről a tragikumról jelentette az olasz hadvezetőség, hogy „tüzérségi párbajban bombázták a görzi kaszárnyákat, harcoltak a várostól keletre levő magaslatokon és a határ gyümölcsöseiben meg kertjeiben elhelyezett ellenséges tüzérség ellen és lőttek végül csapatoszlopokra, amelyek nagy sietséggel özönlöttek vissza Görzből”. De szomoru és felháboritó tüzérségi párbaj az, ahol az ágyuk bömbölésére csak asszonyok és gyerekek sirása felel. Furcsa kaszárnyák a Görzben összeomlott régi paloták és templomok. A visszaözönlő csapatoszlopok pedig Görz földönfutóvá tett és menekülő asszonyai meg gyermekei voltak.

Milyen kár a szép Görzért! Hát az olaszok tudják, hogy a város határában gyönyörü gyümölcsösök és csodálatos kertek vannak, és mégis halomra lövik őket? Furcsa erődök az üvegházak. Az olaszok tudják, hogy Görz az ibolyák városa, hogy ennek a szerencsétlen városnak a neve valaha az „osztrák Nizza” volt, hogy gyümölcsöseiből naponkint vaggononkint vitték Berlinig és Pétervárig a legszebb cseresznyét. Az olaszok mindezt tudták és mégis halálra bombázták az ibolya és cseresznyevirág ez illatos fészkét. És ne feleljék erre, hogy ez a háboru. Ez már nem háboru, ez már fölösleges és szomoru kegyetlenkedés.

Ha volna rimem, olyan durva, vak,
hogy megfeleljen e gonosz veremnek,
melynek a többi szikla hidja csak,

bővebb levét préselném szellememnek,
de mert szavam nem tud rekedve nyögni,
csak félelemmel fogok énekemnek.

Mert a világ mélyét rimekbe kötni
csacsogó nyelvnek nem való, sem annak,
ki csak papát, mamát képes gügyögni.

Dante: A Pokol. Harminckettedik ének.

A földalatti Görzben

December 1.

Görz most már nem dráma, hanem csak temető. Hogy most ujra bennjártam a szerencsétlen városban, már elült a jajgatás, a halálhörgés, a pánik és a menekülés. Görz megszünt. A harmincezres városban csak néhány száz ember maradt meg. De megdöbbentő az emberi lélek: most megint uj fordulat történik Görzben. A földfeletti Görz megszünt, de most megint beszivárognak az emberek. Minden nap uj gránátok hullnak a városra, de minden nap uj meg uj csoportok térnek vissza. De ezek az uj lakosok már nem a régi földfeletti Görz lakosai, hanem uj Görzöt alapitottak: a földalatti Görzöt. Most megint vagy háromezer lakosa van a városnak. De ezek az uj honalapitók nem a házak, hanem a pincék lakói. Csodálatos ezeknek az embereknek a szivóssága. Ugy élnek most katakombáikban, mint az első keresztények. Az aréna vadállatjai helyett a gránátok üvöltése riasztja fel őket álmukból. Ők is a kicsinyek és a proletárok közül valók, mint az első krisztushivek: csupa cseléd, házmester, napszámos, kiskereskedő bujkál most Görzben. Még az életmódjuk is hasonló az őskeresztényekéhez: valami megható, primitiv kommunizmus köti őket valamennyiüket össze.

Az emberek a pincékben laknak. Csak néha látni egy-egy asszonyt az utcán: viszi haza az élelmiszert. Föltünő és szinte bántó a hajadonfővel járó asszonyok után egyetlen kalapos hölgy: valami hivatalnok ittragadt felesége. De nemcsak a magánosok, hanem az egész hivatalos Görz is a föld alá temetkezett. Az egész közigazgatás egyetlen roppant pincébe huzódott. A Municipio ősi boltozatos pincéje ma Görz főkatakombája. Boltivei alatt a hivatalok egész tömkelege. Ahogy belép az ember, beleütközik egy iróasztalba, meg egy szalmaszékbe. Ez a pénzügyigazgatóság. Itt van egy szalmazsák is: ott alszik a pénzügyigazgató. Mellette van mindjárt az elnöki ügyosztály: asztal, fotel, telefon, mosdó, divány két méternyi helyen. Innen elnököl Conte Dandini, a kormánybiztos. Jobbra tőle egy másik asztal: az egészségügyi osztály. Ott ül a város főorvosa meg iskolafelügyelője. Ujabb asztal: az épitési hivatal. Kis asztalka: szegényügyi hivatal… Más asztal: a statisztikai osztály. Aztán a nagy kincs, ami megmaradt: az irógép és az irógépkisasszony. És sorra jön az expedició, a könyvelés, a pénztár, a katonai ügyosztály és a – konyha. Mert az természetes, hogy egy jól rendezett pincei városi háztartásban konyhának is kell lenni. A hivatalnok urak itt alszanak, minden hivatalhoz hozzátartozik egy szalmazsák vagy egy matrác is, de itt is esznek. Éjszaka különben tömeglakássá változik a pincevárosháza: néhány száz ember alszik állandóan a boltivek alatt. Görz ide, a föld alá temetkezett, de ez a pinceélet hamar kifejlesztette a maga furcsa humorát is. Mikor az egyik hivatal után kérdezősködöm, az egyik hivatalnok feleli: „Leégett, de sajnos, rögtön el tudtuk oltani. Temérdek fölösleges aktát sikerült megmentenünk.” Görz a föld alatt él, de él. A pince félhomályában is meg kellett látni, hogy az egyik ifju tisztviselő milyen szemeket vetett a gépirókisasszonyra, a fekete, friauli szépségre.

Görzöt most is állandóan bombázzák az olaszok. Egy-egy éjszaka néhány száz nehéz gránát esik a városra. A város kétezerötszáz háza közül valamennyi megsérült és ezerötszáz sulyosan megrongálódott. Egyetlen templom sincsen, amely telitalálatot ne kapott volna. A kerületi kapitányság épületébe egyik gránát a másik után csapott bele. Ahogy végigmegyek rajta, nincsen sehol egy ép szoba. Ötven szobája közül ma kettő használható. „Egyik szobából a másikba kellett menekülnünk. Egy éjjel az ágyamból hajitott ki a gránát légnyomása” – mondotta a kerületi kapitány. A városban nincsen egyetlen ép ablaküveg. Mindenfelé emeletnyi romhalmazok. Mindenfelé a széttépett telefondrótok, a föld felszinére került törött vizvezetéki csövek. Amióta az olaszok szétlőtték a városi gázmüvet, a városnak nincsen világitása. Éjszakánként tizenkét óra hosszat teljes sötétség szakad a városra. Csak a Podgoráról felszálló rakéták és robbanó golyók fénye vet borzalmas világosságot a borzalmak városára. A földfeletti városnak még élnek csökevényei: egy félkávéház, ahol kávét mérnek és ujságot adnak és egy negyedvendéglő, ahol enni adnak. Katonák a pincérek, mert a civilpincérek mind elmenekültek.

Mialatt a városban jártam, aránylag csönd volt. Mindössze négy nehéz gránátot küldtek át az olaszok. Olyan köd volt, hogy ötven lépésre se lehetett látni – ez volt az oka, hogy egyszerre olyan népjogtisztelő lett Cadorna tüzérsége. Egy gránát – óriás hajóágyu küldte – egy kávéház elé esett. Az utcát az egész szélességében egyetlen mély lyukká tette. Az omló eső néhány pillanat alatt tóvá, furcsa gránáttengerszemmé változtatta. A régóta zárt, halott kávéház hirtelen megelevenedett. A billiárdasztalt a légnyomás jobbra-balra görditette. A fal mellől lepattantak a dákók, csattanó zörgéssel futkároztak a fehér és piros elefántcsontgolyók. Mintha láthatatlan kisértetek billiárdoztak volna. A szekrényekből csörömpölve indultak meg a poharak és csészék, mintha kisértetek kávéztak volna. Az asztalokon csengve koppantak a kanalak, mintha egész kisértetsereg hivta volna türelmetlenül a fizetőpincért.

Két utcányira a kisértetek kávéházától a friss embervér borzalmas tere. A kereskedelmi kamara nagy fehér épülete előtt még ott van a gránáttól frissen kiontott vér. Huszonnyolcas mozsár mázsás lövege esett ide. Föltépte a teret és őrjöngő bestiaként széttépte az emberi hust. Ahogy bömbölve csapott az emberek közé, fejek repültek szerteszét és embervér ömlött a Piazza Rocca kőkockáira. A halottakat már elvitték innen. Csak az egyik vértócsában hever egyetlen nadrággomb. Ennyi maradt itt egy egész emberből. A borzadály fut át a gerinceken. Minden percben attól kell félni, hogy mint a mesében a kis királylány kiontott vércseppje: itt is hirtelen megszólalnak a vértócsák és eljajongják: Én is, én is voltam szép, ifju eleven ember… Az eső szakadatlanul mossa a vérfoltokat, mint a ballada Ágnes asszonya. El kell tüntetni a borzalom nyomát. Egy hatalmas, két méter magas dalmata katona jön át a téren. Nehéz bakancsaival rálép a nadrággombra és beletapossa a véres, csatakos sárba. Igy gázol át az élet a halálon…

Sokan haltak és halnak most is Görzben. És még csak a csatatér glóriája se veszi körül ezeket a halottakat. Pontosan még mindig nem tudják a halottak számát. Még a legfőbb hatóság: a kerületi kapitányság se tudja. A statisztikai hivatalt gránát zuzta össze. A kórházakat hirtelen kellett kiüriteni. A temetőt egyre lövik az olaszok. A katakombavárosháza ideiglenes statisztikája szerint az uj bombázás áldozatainak a száma: százharminc halott, kétszáz sulyos és sok száz könnyü sebesült. Amint látszik tehát, az olaszok könnyü diadalt arattak Görz fegyvertelen polgárain és asszonyain. A gyermekeket is beleszámitva, körülbelül ezer embert tettek „harcképtelenné”. Ugyanekkor azonban Görz előtt, az igazi csatatéren nem tudnak sehol se győzni az olasz csapatok. Az Isonzon innen, Görz városában olasz polgárvér folyik, az Isonzon tul, a görzi hidfő állásaiban olasz katonák vére ömlik patakokban.

A görzi hidfő ellen szegeződő harcokat voltaképpen nem stratégiai, hanem politikai cél vezeti. Olasz foglyok vallották, hogy Görz elfoglalását a parlament megnyitásához akarja az olasz kormány. A görzi hidfő védői a negyedik Isonzo-csatát nem is nevezik másként csak parlamenti csatának. A görzi hadtest egyik vezérkari tisztje a következő világos és tömör mondatokban foglalta össze a „parlamenti csata” főmozzanatait:

„A görzi hidfő területén különböző csomópontok köré kristályosodik a harc. Először a Monte Sabotino volt a csomópont. Az olaszok minden áron itt akartak áttörni. A mi oldaltüzelésünk azonban oly hatásos volt, hogy itt be kellett szüntetniük támadásaikat. Azután a Podgora volt a főcsomópont. Hetekig csak a Podgorát erőltették. Rettentő harcok voltak itt. Egyszer ezt jelentette a görzi hidfő parancsnoksága: »Fedezékeink siksággá lettek, drótakadályainkat elsöpörték a gránátok« – és a Podgorán mégse tudtak áttörni. Ellentámadásunk mindig visszahajitotta őket. A legutóbbi időkben Oslavija lett a csomópont. Most ide irányul minden olasz támadás. Idecsoportositják minden nélkülözhető erejüket. Csapataik állandóan fölváltják egymást. Naponta hat-nyolc olasz támadás van most itt. A San-Florianról állandóan ágyutüzzel árasztják el. A 172-es és 188-as magaslat között van az olaszok támadási vonala, itt akarnak minden áron áttörni. A templom és az országut között néhány száz méternyi területen sikerült is néhányszor behatolniok, de ellentámadásaink mindig kivetették őket”.

„Elmondhatatlanul sokat kell itt szenvednie és küzdenie a gyalogságnak. Erős sziv és erős ideg kell ide. Csak két napig is kitartani az olasz orkántüzben, a legnagyobb emberi szivósság. A sok szenvedést azzal iparkodik a csapatok vezetősége meghálálni, hogy a pihenő időben a legnagyobb bőséggel gondoskodik róluk. Teheti is, mert az utánpótlás szervezete tökéletesen müködik. A görzi hidfő védői első sorban dalmaták. Nyugodt, bátor, szivós emberek. De városi emberek is küzdenek itt, akik ha testileg nem is oly elnyühetetlenek, mint a dalmaták, erős morállal és fölényes intelligenciával állják meg a helyüket. Minden csapat jól harcol itt. Mintha a görzi hidfő »lelke« szállna valamennyiükbe.”

„A többi csapatok mindent elkövetnek a gyalogság nehéz munkájának a támogatására. Az immár halott Körner alezredes klasszikus tüzérségi szervezetet teremtett a görzi hidfőnél. A kis és nagy, az uj és régi ágyuk csodálatos koncertbe vannak hangolva. Vannak egyes battériák, melyek egyesegyedül egy egész olasz támadást föl tudnak tartóztatni. A tüzérség és gyalogság összemüködése valósággal preciz óramü. A gyalogság maga kormányozza a tüzérségét. A tüzérségi megfigyelő elől áll a gyalogsági állásoknál, a gyalogság parancsnoka figyeli az ellenséges tartalékok gyülekezését, a támadás előjeleit, egyetlen telefonszó elegendő és egész batériasor szólal meg. A pionirek és a szapörök nemcsak dolgoznak, hanem minden ásóvágással az életüket is kockára teszik. A repülők müködése megbecsülhetetlen. Nemcsak a csata előtt jelentik pontosan az ellenség mozdulatait, hanem a csata közben is dolgoznak. Pontosan meg tudták figyelni, hogy a front mögött álló olasz tartalékmasszák egyre inkább összezsugorodtak, ugy, amint az olasz hadvezetőség sorra a tüzvonalba vetette őket. A repülők fényképei nyomán valósággal össze lehet állitani igy a csata egész taktikai menetét.”

„Az olaszok ezekben a harcokban mindig tulerőben voltak. Eleinte a II-ik olasz hadtest egy diviziója és az egész VI-ik hadtest harcolt a görzi hidfő ellen. Ezek a csapatok lassanként felőrlődtek. A tiroli frontról jöttek friss, még el nem nyütt erők. Egyetlen napon a következő nagy olasz masszák hömpölyögtek a görzi hidfő ellen: az egész 10., 4., 11., és 12. divizió, a 32. divizió nagyrésze és a 13., 35. és 9. divizió fele. Mindössze tehát hat és fél olasz hadosztály erejét vetették a harcba. Minden áron próbálják erőszakolni a sikert a megingás nélkül álló görzi hidfőnél. Az olasz parlament december elsején megnyilt, már javában folynak a tárgyalásai is, de az olaszok parlamenti csatája még mindig folyik és az olasz hadvezetőség még mindig nem tud sikerekkel szolgálni a parlamenti kritikától reszkető kormánynak”.

Ugy néztem én csüggedve mesteremre
látva, hogy elborul a drága homlok,
de flastromot tett rögtön a sebemre,

mivel a hidhoz érve, mely leomlott
biztatva nézett ujra, mint midőn
először láttam, elhagyván a dombot.

Dante: A Pokol. Huszonnegyedik ének.

A hamvaiból éledő Görzben

Február 13.

Történnek csodák: az olaszoktól halálrabombázott Görz ujraéled. Jártam a háborus Görzben a város tüzhalála előtt, láttam a halott, a kiteritett Görzöt és most látom a halottaiból föltámadó Görz első mozdulását. Az utcákon már megint járnak emberek, az üzletek már megint rakott polcokkal állanak. Az utcán járó asszonyok és gyerekek élete még most se biztos és mégis visszajöttek. A pultok mögött ülő kereskedők még mindig „helyezkednek”; hadvezéri szemmel még mindig arra a „holt” területre tolják a széküket, amit tapasztalás szerint nem söpör az olasz golyó – de itt vannak és a 28-as gránáttal szemben a rőf meg a kilós suly az egyetlen fegyverük.

Lázas irammal lüktet Görzben a nagytakaritás. Ha a város föl akart támadni, először is a sirja fölé nehezedő föld-, kő- és téglatörmeléket kellett eltávolitania. Az olasz gránátok a házak tetejét leszórták az utca kövére; az utca köveit fölrepitették a levegőbe és a föld belsejét minden vizvezeték-ereivel együtt fölkavarták a föld felszinére. A park fáit beröpitették a szalonokba, a hálószobák ágyait pedig kitárták a leomló falak. A romhalmazt, a törmeléket, a roncsokat, a rongyokat kellett először is összeszedni és kivetni a városból. Ma megint lehet járni Görz utcáin és nem kell se selyempaplanokon, se vértócsákon átgázolni. Most már Görzben nemcsak a halott embereket, de a halott házakat is eltemették.

Az ember alkalmazkodó állat. A Hnyatzin-féle virágüzlet átalakult a legkülönbözőbb háborus emlékek üzletévé. A virágvázák helyén srapnel-hüvelyek állanak. A lehullott lövedékek aluminium és réz alkatrészeiből gyürüket, függőket, karkötőket mesterkedtek. Olyan a bolt, mint valami torz ékszerüzlet. Ilyen most a divat Görzben és ez most a legujabb és egyetlen ipara a szép, szomoru, de már megint mosolyogni kezdő Görznek.

Sokban ugy kellett hozzáfogni a nagy munkához, mintha valami őserdőben vadonatuj várost alapitottak volna. A vizvezetéket gránát zuzta össze – helyre kellett állitani. Az utcák helyén gránátlyukak terültek el, ha eső esett, egész gránáttavak csillogtak – uj utcatesteket kellett formálni. A villamos vezeték drótjai szerteszakadtak – uj hálózatot kellett szőni. A középületeket, legalább a legfontosabb hivatalokat ujra fel kellett ugy-ahogy épiteni.

Igy lett Görz megint élő várossá. Ma már megint vagy tizezer ember él Görzben. És boldog mindenki, ha földmives vagy munkásember visszatér, mert minden ekét meg szerszámot fogó kézre halálos szükség van. Nemcsak a városban, de a környéken is megindult már a munka. Mindenki dolgozik künn a földeken, a gyönyörü Isonzo-völgy gazdag, dus földjein. Férfi, asszony, gyerek. Az evakuált falvakban a katonák mívelik a földet. Most szántanak és trágyáznak.

Ennek a sok dolgos embernek enni is kell adni. Trieszttől függ a város élelmezése. Triesztnek a szocialista képviselő, Valentino Pittoni szellemi vezetése alatt mintaszerüen müködő élelmező bizottsága látja el Görzöt élelemmel. Trieszt dús raktárai árasztják ide az életet.

Görz minden erében ujra áramlik az élet; de azért nem távozott el még tőle a pusztitó halál sem. Az olasz gránát még most is néha belezúg a városba. De nem hagyta el még Görzöt az olasz csábitás sem. Csak most néhány napja dobott le olasz repülő bádogtokba bujtatva uj csábitó irást. Apró, négyoldalas ujság a formája, „Die Feldpost” a cime. A német viszonyokat ismerteti és elrettentő képét akarja adni a háborus Németországnak. De Ausztriát sem kiméli és a bécsi bakkancscsalók pöréről ir. Még illusztráció is van benne: a Simplicissimusnak a kenyérjegyet csúfoló képét hozza, nyilvánvaló bizonyságául annak, hogy Németország az éhhalál küszöbén áll. A kedves kis irás francia tákolmány és német nyelven, sőt gót betükkel szerkesztették. Ugy látszik, mint ahogy a franciáktól kapják repülőiket és aeroplánjaikat az olaszok, ugy tőlük kapják a légi csábitó irataikat is. De nincs sok szerencséjük velük, mert Görzben minden nyelven értenek, csak éppen németül nem.

De ennél a levegőben és a levegőből szerkesztett kis ujságnál komolyabb és öldöklőbb ajándékaik is vannak az olaszoknak. Görz környékén megint két falut lőttek össze. Az egyiket, Salcanot, északra, nyolc nap előtt, a másikat, Vertojbát, délre, három napja. Szerencsére halottja nem volt ennek a falugyilkolásnak, csak sebesültje. Az első odacélzott lövésre, a már hónapok alkalmazkodásában fegyelmezett lakosság minden barmával, nyájával, lovával együtt valami védő domb mögé menekült. Az olasz gránátok csak az elhagyott házakat zuzták.

Az olasz 28-asoktól csunyán meggyötört, de már nagyban épülő kerületi kapitányságon kikérdezzük a kerületi kapitányt a sokat próbált város dolgairól:

„– Hát bizony sokszor fázunk, de nem merjük még mindig megcsináltatni az ablakokat. Minden nehéz olasz ágyu lövése egész utcák ablakait töri ki ujra. Micsoda aratásuk lesz itt háboru után az üvegeseknek, kőmiveseknek, ácsoknak.

– Még nem kaptunk Berlintől semmi hivatalos értesitést. Boldogok voltunk, mikor olvastuk, hogy Berlin városa hozzá akar járulni Görz ujjáépitéséhez. Nem is annyira a várható pénzsegitségnek örültünk, mint inkább annak, hogy német szövetségeseink városépitő müvészete fog támogatni bennünket. Nem ugy akarjuk Görzöt fölépiteni, mint amilyen volt. Jobbá, célszerübbé akarjuk tenni. Csatornázást akarunk. Jobb vizellátásra van szükségünk. De a város karakterét meg akarjuk őrizni, a város szépségeit nem akarjuk föláldozni. Görz barokk és reneszansz város és annak is kell maradnia.

– Igy is a gyönyörü Görz tömérdek szépsége örökre odaveszett. Most is, éppen nyolc napja, az olaszok gyujtó gránátokkal összebombázták az Isonzo legszebb hidját, a gyönyörü Al Pontet.”

Lemegyünk az Isonzohoz. Az uton nincs ép ház. Egy-egy házhomlokzatba kapunyi lyukat vert a gránát, száz meg száz kisebb sebet hasitott a Podgora felől jövő puskagolyó. Ahol látszatra épen áll is az épület, ott is csak a homlokzat kőfala áll, de belülről a padlástól a pincéig kiégette a gyujtó gránát. Keskeny, csatakos ösvény vezet le a vizig. Mély szakadék az Isonzo medre, magasra emelkedik a két partja. A kiégett hid két pillére, mint két füstös, csonka kémény, ugy emelkedik ki a vizből. Most alig négy méter mély az Isonzo, de ha megárad, szinültig betölti magas medrét. A smaragdos zölden csillogó vizen dereglye visz át. Debreceni pionir a révésze. A dereglye orra a tulsó partba ütődik. Kiugrunk és átlábolunk az Isonzo-meder hófehér kavicsain. Aztán visz föl a sáros ösvény, a minden utak közül a legtöbb gránátlyuktól föltépett ut, be a hegyoldalba, Oslavija felé, az Isonzo-front legfrissebben hóditott olasz állásai felé.

De nézz a völgyre: látod már folyását
a vérpataknak, melyben forrva nyög,
ki erőszakkal bántja földi társát!

Dante: A Pokol. Tizenkettedik ének.

Ezer sóhajt hallottam és sikojt ott,
de kitől jönne, nem volt senkisem
és megálltam, nem tudva ki sikoltott.

Dante: A Pokol. Tizenharmadik ének.

Oslavija
dráma 3 felvonásban, szatirjátékkal

Gigászi arányu, háromfelvonásos dráma játszódott le Oslavijánál, a görzi hidfő körének véres arénájában.

Oslavija apró, hitvány falucska az Isonzo nyugati partján. Hat rossz kis háza néhány kilométerre van a folyótól. Szomoru, vánnyadt, kis templom áll köztük. És most mégis ezért a hat kalyibáért és ezért a törpetornyu templomocskáért haltak és véreztek sok ezren. Csak egy paraszti kis templom, de ha vér és gránát müemlékké emelhet valamit, akkor apró tornya vetekszik magasságban a rheimsi dóméval és ócska téglája Löwen városházával. Egy hegygerincnél huzódik meg a kis falu. A templomról nevezték el „Templomgerincnek”. Ez az egész környék legmagasabb foltja. Vagy 180 méter a nem messzi tőle kéklő Adria-tenger szine fölött. Kelet felé, a nyitott Isonzo-völgy felé uralkodik mindenen. Mint valami lapos tepsi, ugy terül ki előtte az egész sikság. Itt álltak az olaszok tüzérmegfigyelői és mindig tudták, hogy a mieink mit sütnek a nagy tepsiben. Minden mozdulatunkat meg tudták innen figyelni és innen irányitották a mögötte fekvő 277 méteres Sant Florian-hegy olasz ágyuinak a tüzét. Erről a hegygerincről el kellett kergetni a kényelmetlen kiváncsiságot. De azért is fontos Oslavija, mert őrzi azt a nagy szerpentinutat, amely Hum és Sant Florian felől csavarodik Pevmán át Görz hidja felé. Le kellett tépni ezt a nagy lakatot.

Már a negyedik Isonzo-csata idején is nagy harcok voltak Oslavijánál. De akkor, a „parlamenti” csatában az olaszok támadtak. Akkor a templom és az országut között nem egyszer be is hatoltak állásainkba és eggyel sem kevesebbszer verték ki őket a mieink. Kilenc napon át rohamoztak akkor Oslavijánál az olaszok hiába. Valósággal sémája alakult ki akkor az oslavijai harcoknak: 1. Olasz támadás. 2. Elfoglalnak egy árokdarabot. 3. Éjszakai ellentámadás. 4. Reggelre az árok ujra a miénk. Az olasz Pavia-dandár és Re-brigád sohasem fogja elfelejteni ezeket a napokat.

Most mi kezdtük a támadást. A Piumica-patak és a szerpentinut közti darabon. Az olasz tömegroham-sorozat akkor vagy 800 lépésnyi szakaszon történt, a mi támadásunk most vagy egy kilométer széles frontrész ellen szegeződött. Talán nincs is a világháborunak más csatatere, ahol ilyen roppant vérfolyam ilyen szük mederbe préselődött volna. A halál belterjes gazdálkodást folytat Oslavijánál.

Csendben, halkkal kezdődött most a véres dráma első felvonása. Sürü köd ült január tizennegyedikének estéjén a nagy harci arénán. A ködfüggöny eltakart minden készülődést, ami a szinfalak mögött folyt. Órákig kellett a türelmetlen bórának fütyülnie, mig a ködfüggöny fölment, sápadtan megjelent a hold, az égi reflektor és megkezdődött a szinjáték. Az árkászok kezdik. Hasoncsuszva másznak elő a dekkung-falak mögül. Nem igaz az, hogy az a bátor katona, aki megáll egyenesen, mint a jegenyefa és csupasz mellét tárja az ellenségnek. A jó katona a hasán csuszik és homokzsákkal védi a mellét. Lassan csusznak előre, drótvágó olló az egyetlen fegyverük. Csak hatvan métert kell igy megtenniük. Ennyire vannak tőlük az olasz állások. Csak hatvan méter. De ez a hatszor tiz méter hosszabb ut és a meggyötört idegeknek tovább tart, mint akármi földkörüli utazás. Néma csöndnek kell lenni, különben egy se ér el elevenen a drótsövényhez. De jaj, egyszer a szikla koppan, egyszer a nagy olló csörren meg, egyszer valamelyik eltüsszenti magát. Ez az a helyzet, ahol egy halk koppanás, egy apró tüsszentés nagyobbat szól a negyvenkettes mozsár mennydörgésénél. Elérnek végre az akadályokhoz. Vágják, nyesik a drótot és minden metszés után kalapáló szivvel lesik, nem hallották-e meg odaát az elvágott drót sirását.

Még készen sincsenek, már csusznak a nyomukban a pionirok. A sok egyforma, szürke szikla közt sohse ismerné ki magát a gyalogság és sohse tudná, hol van elvágva a drót, hol van rés ütve a roham számára. Ezért kell előrekuszniuk az utászoknak. Ahol a szapőrök szétnyesték a drótot, ott ők jelződeszkákat vernek a földbe. (Hogy viszik végbe a csodát, hogy nesz nélkül csinálják?) A deszkáknak azt a lapját, amely a mi állásaink felé néz, foszforeszkáló anyaggal kenik be. Az olasz felé a csupasz fa sötétlik, a mieink felé a sötét éjszakában a foszfor világit. Minden cölöp igy lesz egy-egy vezérlő lángoszloppá a kőpusztán.

A gyalogság ezalatt az állásokban ül és vár. A perc-esztendők telnek. A pécsi magyarok és a lembergi lengyelek a szivük lázas kattogásán számolják a másodperceket. Végre! Halk hangon végigsuttog a soron a parancs: Ki a fedezékekből. Igen, végre! Minden jobb a várakozásnál. A halál is jobb a halálfélelemnél. Átkusznak az állások kőfalán. Hason előre! A szikla tépi a ruhát, szaggatja a tenyér bőrét. De csak előre, most már nincs vissza. Innen élve már csak előretörve, csak az olasz testén át lehet szabadulni. Lassan, kinos lassusággal csusznak előre. Nem az a nehéz, ha rohanva kell futni. Ahhoz kell bátorság, hogy ilyenkor ne kezdjen előre rohanni az ember, hanem az idegei birják ezt a lassu csuszómászótempót. Mily könnyü a régi frázis: „dalolva a halálba rohanni”, mily nehéz az uj valóság: némán a halálba csuszni.

Észrevétlen elérik az olasz drótsövényt. Átbujnak a szapőröknyitotta réseken. Az olasz posztok ekkor észreveszik őket. Megindul az olasz lövöldözés. Szerencsére, már olyan közel vannak, hogy a legtöbb golyó a fejük fölött zizeg el. Most aztán vége a hasoncsuszásnak és vége a némaságnak. Most aztán hajrá, előre. Előre, mennél gyorsabban, mert annál kevesebb olasz golyó találhat. Ahol még áll a drótsövény, ott robbantják. Záporként hull a kézigránát. Fölébred az olasz tüzérség is, de gránátjai a saját csapataiba vágódnak. A gyalogságunk uj meg uj sorokban özönlik most már. Most már lendülni kell előre, most már nem szabad egyetlen pillanatnyi megtorpanásnak lenni a rohamban, különben megtizedelve özönlik vissza az egész áradat és hiábavaló volt minden áldozat. De nincs megállás. Az elsők beugranak az olasz dekkungokba. Rohamnál az ellenséges dekkung a legjobb fedezék. Aki már odáig jutott, azt nem érheti se ágyu, se puska golyója. Még csak a már rémült ellenség végső, test test ellen feszülő ellenállása. A krizis elmult, az olasz elfut, Oslavija a pécsieké és a lembergieké. Aki olasz ottmaradt, az már fogoly. Az olasz fronton igen nagy szám: 933 fogoly marad a mieink kezében ezen az éjszakán és velük 3 gépfegyver és 3 aknavető.

Ez volt a véres dráma első felvonása.

És január tizenhatodikán megkezdődött a második fölvonás. Ez már nem éjszaka, hanem nappal játszódott le. Ebben már nem a gyalogság a hős, hanem a tüzérség. Az első fölvonásban a hős dicsősége csucsára hágott, de most, a másodikban, megindul az ellenjáték. Az első fölvonás főszereplője: a roham, a másodiké: a pergőtüz. Az olasz tüzérség az egész görzi hidfőnél megmozdult. Mint az orkeszterben: egyik hangszer a másik után szólalt meg, egyik a másikat erősitette, fokozta, hangsulyozta. Minden kaliber szórta végül a vasat. Tábori ágyuk, tizenötösök és huszonnyolcas mozsarak mind Oslavijára támadtak. Erre az egy kilométeres frontdarabra zuhogott le az egész görzi hidfőnek hetekre szánt olasz gránáteső. Kő kövön, emberfej embertörzsön nem maradhatott, ha a pécsiek és a lembergiek ottmaradnak. De ma már okosak vagyunk, ma már annyiszor győztünk, hogy minden emberélet drága és ma már nem jelszó a „minden áron”, ha lehet olcsóbb áron is. Január tizenhetedikén, felsőbb parancsra, Pécs és Lemberg otthagyja Oslaviját. A dráma hőse megpróbáltatása legmélyebb vermébe zuhan.

De január huszonnegyedikén kezdődik a harmadik felvonás. Most a kórus kezdi. Nagy tüzérségi erőnk mozdul meg. Most mi játszunk a mindenfajta kaliber zenekarán. A kis tábori ágyu fuvolájától, a tizenötös haubitz csellójától, a huszonnégyes mozsár trombitájáig és a harmincésfeles nagydobjáig minden hangszer megszólal. Csak aztán lép föl a főhős: a gyalogsági támadás. A bataillonok rohamoznak. Az olasz szivósan, bátran állja a ágyutüzet. Kézigránátra, bajonettre kerül a sor. Láng és vér áradatába ful az olasz ellenállás. Oslavija a mieinké. Ezen a napon 1197 fogoly, köztük feltünően sok, negyvenöt, tiszt marad a kezükben és megint 2 gépfegyver. A drámának vége van: a hős győzött. Vajjon a néző publikum megtisztult-e a szánalom, a részvét, a félelem, a hála nagy katharzisében?

De még nincs vége. A dráma befejeződött. De mint a görög aréna ünnepi játékain a hosszu tragédia után mindig a rövid szatirjáték következett, igy van ez a görzi hidfő arénájában is, az oslavijai drámában is. Január huszonhetedikén jelenti Höfer, hogy ágyutüzünk még ötven Überläufert szalajtott át hozzánk.

És én itt elmerülve, bámulatban
láttam sáros népet a sáros lében,
mind meztelen s látszólag nagy haragban.

Ütötték egymást – nemcsak kézzel épen,
de fejjel, mellel, lábbal – s még mohóbban
fogakkal tépték – mindenféleképen.

Dante: A Pokol. Hetedik ének.

Oslavija véres, sáros földje

Mialatt ott jártam Oslavija frissen elfoglalt állásainál és mialatt önkéntelenül e négy szóban formálódott meg bennem a vörös, csatakos, agyagos sziklák között való vándorutunk: „Oslavija véres, sáros földje”, mialatt kapaszkodtunk fölfelé a gránáttépte ösvényen, ezalatt, talán épp abban az órában, indult neki a hegynek a másik oldalon Luigi Barzini, a nagy olasz haditudósitó. És ime bizonyság: vannak gigászi impressziók, amikkel szemközt elmulnak a legnagyobb különbségek is, amikkel szemben mindegy, magyar-e, olasz-e valaki, ellensége-e vagy rajongója-e a háborunak. Barzini irt Oslavijáról és a sáros, rőt, agyagos sziklahátról neki is ezt a négy szót kellett leirnia: „Oslavija véres, sáros földje.” És vajjon a nagy Barzini is, amikor fölfelé lábolt Oslavija véres, sáros agyagjában, ugyanazt gondolta-e, amit szerény magyar kollegája, hogy ennél a keskeny, tekergős ösvénynél gránáttépettebb utja nincs is a világnak? Hisz neki is minden lépésénél meg kellett botolnia az osztrák-magyar harmincésfelesek vastömbjeiben, mint ahogy mi botlottunk az olasz huszonnyolcasok gránátdarabjaiban. A sok méteres gránáttölcséreket neki csakugy meg kellett kerülnie. A kapaszkodónál az ő bakancsa talpa is megsiklott. Talán egyszer, amikor a kacskaringós örvényt uttalan egyenessel akarta röviditeni, ő is végignyekkent a tüskés bozótok között? És amikor látta a tenyerén kiszivárgó néhány vércsöppet, eszébe jutott-e, hogy milyen mérhetlen tengere ömlött a vérnek erre a földre? És vajjon csodálkozott-e ő is azon, hogy ez a konok, agyagos szikla, amely a viznek egy csöppjét se bocsátja magán keresztül, milyen mohó szomjusággal szivja magába mindezt a töméntelen vért? Érezte-e ő is, hogy a nap, az életetadó nap milyen hideg gyülölettel néz le az életetelvevő emberre? És amikor fölért a hegyre és ő is rövidlátó szeméhez igazgatta az amugy is kézzelfoghatóan közeli borzalmakat sokszorossá nagyitó távcsőt, vajjon ő is ugyanazt látta-e? Vajjon ők, a legyőzöttek, az Oslavijától elüzöttek is ugyanazt csinálták-e, mint mi, a győztesek, az Oslaviját elhóditók? Vajjon ott is temettek-e? Vajjon látta-e ő is az elhagyott olasz állások előtt a mi katonáinkat, ahogy takaritották a csatateret, ahogy szedték össze a csatatér nagy anyagcseréjének az ürülékét: otthagyott fegyvert, szétszórt anyagot, letepert halottat, szétrepedt bombát? Látta-e ő is a drótkeritést tartó spanyol lovasokat, vagy ahogy ő nevezi, friz lovasokat, egy gomolyaggá lőve a volt olasz állások előtt, mint ahogy a reszkető ménes egy gomolyaggá verődik össze, ha dörög az égiháboru? Összecsavarta-e valami láthatatlan kéz az ő szivét is, amikor meglátta a csonka fákat, mintha sebesült, tört ágaikkal segitséget kérnének a közömbös égtől? Beszélt-e ő is azokkal, akik végigélték és tulélték a nagy ütközetet?

Akik tulélték a harcot.

„Én láttam a harcot”, énekli Arany János két apródja, „Én láttam a harcot”, ezt énekli itt Oslavijánál minden erreüvöltő gránáttal minden üteg, ezt sivitja minden szél, amely a sebesült fákat lóbálja, ezt csikorogja minden bakancsszög a sáros, véres sziklán, ezt kiáltják a legmesszibbszóló harsonázással az elesettek néma ajkai és erről suttognak benn a vezérkar irodájában, meg künn, az állások dekkungjaiban azok, akik nemcsak végigélték, de tul is élték a harcot.

Én láttam a harcot…

A vezérkari tiszt, aki kitervelte a támadást:

– Támadnunk kellett Oslavijánál. Az olasz állás itt ék volt az eleven husunkban. Operáció kellett és mütét, sajnos, nem eshetik vér nélkül. Két vár állt itt egymással szemközt. Ez már nem tábori állás volt, de nálunk is, náluk is, annak rendje-módja szerint kiépitett vár. Oslavija szerepe voltaképen egy nagy távcsőé volt: rajta keresztül az olaszok beláttak a görzi hidfő területére. A görzi hidfő parancsnoksága ezért elhatározta Oslavijából való kivetésüket. Két gyalogos rohammal és pergőtüzzel vitték keresztül csapataink a támadást és ma az olasz állások ezerötszáz lépés szélességben, ezerötszáz lépéssel behorpadva, hátrább huzódnak. Rossz idő miatt halasztanunk kellett a dolgot. A negyedik Isonzo-csata óta lestük résen állva az alkalmat. Ha sáros, vizes a föld (mert itt a Karszt agyaggal kevert), akkor rosszak az utak és nemcsak az emberek, hanem a lövedékek is beássák magukat a talajba. Január 14-én mentünk neki először. Sikerült. De 17-én vissza kellett vonulnunk. Január 24-én mentünk neki másodszor. Sikerült. Most már végleg. Először hosszabb ideig tartó, de gyönge pergőtüzzel kezdtük a támadást, másodszor csak két óráig, de teljes erővel tüzeltünk. Hetekig tartó munka volt a vállalkozás terveinek a kidolgozása. Hetekig kellett nappal künn studirozni az állásokat, éjjel kitervelni az utasitásokat. Az ilyen támadás csak ugy sikerül, ha minden tényező precizen összevág. Ezuttal sikerült preciziós munkát végeznünk. Minden keréknek és minden fognak egymásba kell illeszkednie. Pedig a tüzérségnek igen nehéz volt a föladata, mert a két gyalogság állásai csak néhány lépésnyire voltak egymástól és ilyen kis távolságnál mindig megvan az a veszedelem, hogy a magunk gyalogságát éri a tüzelés. Minden órát össze kellett igazitani. Öt óra ötvenöt perckor hagyta abba a tüzérség a bombázást és pontban hat órakor indult meg a gyalogság rohamtámadása. Vigyázni kellett, hogy a két szárny egyazon pillanatban döngessen. Ki kellett számitani, hogy a tartalékok a kellő helyen gyüljenek és a kellő pillanatban vessék magukat a harcba. Pontosan számba kellett venni, mennyi idő alatt ér el a gyalogságunk az ellenséges állásokig, hogy ettől a perctől kezdve a tüzérség megszüntesse az olasz állások szétzuzását és az állások mögé vetett zárótüzzel akadályozza egyrészt uj olasz tartalékok előrenyomulását, másrészt az állásokban levő még élő olaszok hátrafutását. Percnyi pontossággal tudni kellett, mennyi idő kell minden egyes uton és ösvényen a mi katonáinknak az egyvonalbajutásra és mennyi az olasz tartaléknak gyülőhelyeiről az első állásokig való lendülésre. Számba kellett venni, hogy a pergőtüz után hány embere maradhat az olasznak állásaiban, hány emberrel kell tehát rohamoztatni az ágyu, a gépfegyver, a puska, a kézigránát, az akna tüzében, hogy a kéziharc megállására elegendő ember jusson el. Készen kellett tartani a harctól fáradt legénység erősitésére elegendő pótlást. Számitani kellett rá, hogy olasz repülők megjelenése hallgatásra kényszeritheti egyik vagy másik ütegünket és helyettesét is be kellett állitani. Intézkedni kellett, hogy a kötözőhelyeken elég orvos és szer, a tábori kórházakban elég ágy és ápoló várjon a sebesültekre. Ki kellett rendelni megfelelő számu embert az esetleges foglyok lekisérésére, mert az első támadásnál megtörtént, hogy a sok fogoly kisérésére visszaküldött katonák érzékenyen gyöngébbé tették elől a frontot. Minden zászlóalj morális értékét számba kellett venni. Minden háboru, de különösen az állóharc a számvetések tudománya. Éppen azért is oly jelentős az oslavijai győzelem, mert állóharcból verekedtük ki. Erkölcsileg pedig fontos kettősen: pozitive és negative. Pozitive azért, mert erősiti a csapataink támadó szellemét. Negative azért, mert megmutattuk vele az olaszoknak, hogy ha defenzivában vagyunk is, nem ragadunk szolgaian oda, ahova szoritanak.

Én láttam a harcot…

A gyalogos alezredes, aki a Hindenburg-bakákat rohamra vezette:

– Mi csak a második támadásban vettünk részt. Órával a kezemben vártam, mig elhallgat a tüzérség. Percnyi pontossággal a megállapitott időben, hat órakor adtam parancsot a rohamra. Katonáim legszélről mentek. Nekik kellett jobbról a legmagasabb pontot, a 188-as magaslatot megvenniök. Ha mi feljutunk a Cote 188-ra, akkor győz a támadás, ha minket visszasodornak, akkor minden összezuzódik. Följutottunk. Minden katonám csodálatos elszántsággal harcolt. Minden katonám, aki tulélte, kitüntetést, aki ottmaradt, koszorut érdemel. Oslavija, a nagy harc szinhelye, most már csak elhagyott csatatér. Elrendeltem, hogy embereim tisztitsák ki a romhalmazt, épitsék ki az uj állásokat és temessék el a halottakat. Az olasz állások most messze vannak, most szabadabban mozoghatnak. Az olaszok igen sok halottat és sok foglyot vesztettek. A mi pergőtüzünk ugyan alig hagyott élő olaszt az állásokban, hanem: épp a döntő pillanatban erős olasz tartalék jutott föl, de már nem használt semmit és mindenestől fogságba került. Föltünően sok tisztet fogtunk el. Ezerkétszáz közlegényhez negyvenöt tiszt, köztük két őrnagy, tehát egy bataillonnyi katonasághoz két zászlóaljhoz való tiszt. Ez nem valami kitünő bizonyitvány a máskülönben pedig bátor olasz tisztekre.

Én láttam a harcot…

A főhadnagy, aki a csata után a csatatér kitakaritását vezette:

– Rendekben feküdtek az olasz halottak. Több mint ötszáz halottat számláltam össze. Nagyrészt ágyugolyó és kézigránát halottai. Rettentő összevisszaság volt a dult csatatéren. Fegyverek, patronok, gránátdarabok, tört szuronyok mindenfelé. Acélsisakok, vérrel boritva. Mind francia gyártmány. Rajtuk a respublika jelvénye, az „R. F.”. De bizony nem sokat használtak a gazdájuknak.

Én láttam a harcot…

A csapattiszt, aki századával a rohamba kuszott:

– Mit láttam? Nagyon keveset láttam. A 188-asra törtünk. A tüzérségünk eleinte egy kicsit rövidre lőtt. Telefonáltam. Korrigálták s azután nagyszerüen ment minden. Az egész roham, alig akartam elhinni, mikor utána órámra néztem, össze-vissza csak félóra hosszat tartott. Oly közel voltak az állások, hogy csak egész rövid utat, csak néhány lépést kellett megtennünk. Olyan közel voltak az olaszok, hogy már nemcsak azt tudtuk, milyen ezredek állnak velünk szemben, de szinte arcról és hangról is ismertük őket. Az olasz első állásokban a 135, 136, 141 és a florenci 128-as ezredek egy-egy zászlóalja feküdt. Hátul voltak aztán a tartalékerőik. A mi pergőtüzünk, bár nem volt olyan erős, mint az olaszoké a harmadik és negyedik Isonzo-csatában, nagyon megtizedelte őket. Olyan rossz bőrben voltak az olasz katonák, hogy a vereség után maga az olasz király jött el, hogy csapatait bátoritsa. Valamelyest lelket is öntött beléjük, aztán ujra tüzeltek és ujra épiteni kezdték uj állásaikban a drótakadályokat.

Én láttam a harcot…

A tüzértiszt, aki a megfigyelőállásból, a nagy távcső mellől dirigálja a tüzet:

– Még ilyen őrült tüzelést nem értem meg. Nézzen át a távcsövön, ugy föl van itt dulva minden, hogy La Basséenál se lehet különb. Nincs négyzetméter, ahol ne volna gránátlyuk. A pergőtüz kezdetén szép idő volt, de azután, minden valószinüség szerint ettől a vad zengéstől, sürü köd támadt. A tüzérségünk nagyon szépen dolgozott, mert a köd ellenére is zárótüzzel megakadályozta az olasz ellentámadást.

Én láttam a harcot…

A tüzéraltiszt, aki a dombról figyel lefelé:

– Most épp a Podsabotinot nézem. Az olaszok éppen tisztát vesznek. A nagy oslavijai harcokat tetszik kérdezni? Én bizony nem is emlékszem már. Tetszik tudni, itt mindig olyan nagy a lárma, hogy már ki se ismeri magát az ember. Én már bizony az egész világból csak azt hallom, ami ezen a fülemre akasztott telefonkagylón jut hozzám… Most mintha emlékeznék már valamire. Talán az volt az, hadnagy ur, mikor azt a sok telefonparancsot kaptuk, hogy zugott tőle a fejünk?… Hopp, most már pontosan tudom, mikor az a sok fogoly jött. Nahát, sohse felejtem el azt a bolond olasz tisztet, aki mindig csak azon ugrált, hogy éppen ma kellett őt elfogni, amikor zsebében van az Urlaubschein-ja, hogy holnap mehet szabadságra.

Én láttam a harcot…

A közkatona, aki megélte a rohamot:

– Hát bizony fene meleg nap volt. Megrongyolódott térdemen a nadrág, lemaradt a bakancsomról a talp a kuszásban. A sarat még ma se tudtam leverni a monturomról. Bizony ott is maradhattam volna. De győztünk. Most meg ugyan neki kell látni. Most előbbre vagyunk, hát ki kell épiteni az uj dekkungokat. Nem is igen van most raszt a stellungban. Egyre faszolni kell mindenfélét, uj szögesdrótot, uj spanyol lovasokat. Éjszaka csak furtonfurt épitünk. Furunk. Patronnal robbantunk, vésővel dolgozunk. Meg a monturt is rendbe kell hozni, meg az agyag is bevette magát a gewerbe, azt is puccolni kell. Van itt, uram, dolog mindig. De menázsi is van bőven. Bort is rendesen faszolunk. Meg most már lassan tavasz is lesz. Kibirjuk már csak valahogy. Én mindig azt mondom, hogy előre kéne menni, itthagyni ezt a büdös, komisz követ. Le kéne kergetni a taljánt a völgybe, hogy mink is lemehessünk ezek közül a kövek közül. Hisz itt, ha egy gránát jön, annyi, mintha Oroszországban száz csapna le.

Én láttam a harcot…

Az olasz katona, akit az oslavijai árkokban fogtak el a mieink:

– Ötvenünket előreküldtek patrulba, signor. Az ötvenből csak öten maradtunk életben. Én bizony keveset láttam a háboruból, signor. Csak négy napig voltam állásban Oslavijánál. Tirolból hoztak bennünket ide. Ott meg, mig én ott voltam, nem voltak harcok. Kétszázan voltunk egy században. Egy kapitányunk, egy főhadnagyunk, meg egy hadnagyunk volt. Hát ha kellett volna, signor, én is meghaltam volna, de hát jobb, hogy igy történt. Szeretnék még egyszer hazakerülni. Menyasszonyom van otthon. Nézze a fényképe. Ugy-e, szép leány? Borzasztó ez a háboru, hogy igy elszakitja az embert hazulról. Csak legalább ne soká tartson és csak levelet kapjak hazulról.

Én láttam a harcot…

A vezérkari tiszt, az alezredes, az adjutáns, a csapattiszt, a tüzértiszt, a tüzér, a baka, az olasz fogoly, mind látták a harcot, mind benne voltak, mint fölkavart és szálló avar a nagy forgószélben. Mind csinálták, élték, küzdötték, látták a harcot, de a harc Meduza-feje mindegyikük felé más arcot forditott. Kövülten néz mind feléje. Nemcsak a cipőjükhöz és a bakancsukhoz, hanem a lelkükhöz is ragadt valami (soha le nem vakarhatón) Oslavija véres, sáros földjéből.

Uj szenvedők és ujabb szenvedések,
tolonganak körém, bármerre járok,
bármerre fordulok, bármerre nézek.

Dante: A Pokol. Hatodik ének.

Mint mikor viz a vizzel szembezajgott
Charibdis fölött, hab törik a habban
a nép itt, kényszerülve, ugy kavargott

és voltak itt, mint máshol, számosabban
üvöltve hozta kétfelől a forgó
mellükön sulyt görgetve, nagy darabban.

Dante: A Pokol. Hetedik ének.

A tábor

Gránátlyukak az uton. Óriási tölcsérként furódnak a Karsztba, és ahogy a szürke és vörös kövek szétszóródtak: mintha a föld belei fordultak volna ki. A föld nem akar itt tudni az emberről és ádáz gonoszsággal fordul ellene. A Doberdon a háboru nemcsak ember harca az ember ellen, hanem az ember harca a kőszikla ellen. Az olasz ólom és vas csak időnkint támad a katona ellen, de a Karszt köveivel való küzdelmében nincs egyetlen pillanatnyi megállás sem. Még itt a Doberdon is csak a végső pillanatok mártirságában ontja vérét a katona, de verejtéke szakadatlanul, heteken, hónapokon át ömlik a munka harcában. Amerre néz az ember ez elátkozott, meddő fensikon, mindenütt folyik a nagy ütközet: a katona csatája a kővel.

A tábort sok tizezernyi katona verejtéke varázsolta ki a Karszt kövéből. Barakok végtelen sora. Szürkén lapulnak a sziklára, tetejük szürke kővel kirakva, hogy elbujjanak az egyre fölöttük kóválygó olasz repülők elől. Roppant hangyaboly az egész fensik. Katonatizezrek szürke hangyái dolgoznak rajta. Utakat vésnek a kőbe. Mint a magyar Alföld országutjai mentén az eperfák, ugy ül itt a félig kész ut mentén minden huszlépésnyire egy-egy katona. Vasfurója vájja a sziklát. A társa ott áll előtte és pörölyével rá-rácsap a furó fejére. Csattog a vas, száll a sziklapor. Naphosszat igy haladnak szikláról-sziklára az emberek. Munka, aminek soha sincsen vége. A Karszton sohse fogy el a szikla. A Dante poklának egyik tölcsére. Mindenütt robban a dinamit, ahogy veti szét a konok követ. A barakok közt, a lejtőkön megint mindenütt katonák ülnek. Mindegyik alatt egy kis halom, kőből. Sárga pápaszem az orrukon. Pöröllyel törik apróra a sziklát, valósággal maguk alatt vágják a követ. Még följebb, a hegyek oldalán nagy pukkanások: ott nagy dinamitadagokkal fejtik ki a roppant sziklatömböket, hogy elszállitsák le az utépitő katonákhoz. A kővel teleszórt utat nagy gép tapossa. Ahogy zakatol és legyür idomtalan teste alá mindent, mintha a dsungelnek falvakat maga alá tipró dühöngő elefántja volna.

Mindenfelé a munka panorámája. Hosszu gerendákat emelnek le. Barakvázak készülnek. Három baka hosszu rudon „kochkisznit” cipel. A József-főherceg-uton valami mühelyben vékony deszkákat fürészelnek. Kocsik iparkodnak a hegyre. A nehéz lovak minden izma feszül, ahogy kapaszkodnak a kövön. Lovasok ugratnak. Az utkereszteződésnél trágyalerakodó hely. Katonák szalmakötegeket hurcolnak a hátukon. Kocsijavitó mühely. Benn izmok feszülnek, künn tétlen kerekek hevernek. A Krautwald-utcán hordók hosszu sorával málhás állatok jönnek: öszvérek, csacsik, törpe bosnyáklovak. A Szegedi-uton katonacsapat jön. Fegyver helyett csákány a vállukon. Lovakat itatnak balra a vizvezeték kutjánál. Lárma, zsibongás, káromkodás. Az egyik ló elszabadul, vágtatni kezd, a patkója csattog és szikrázik a kövön. Nagy hajszával végigkergetik a táboron. Mindenfelől füst száll fel. Füstölnek a tábori konyhák, a barak-kémények, a tüzelő ágyuk. Mindenfelé drótok futnak. Katonák szénát raknak ki egy pajtából szekerekre. Az istállóban tehenek állnak, előtte karóhoz kötve kecskék mekegnek. A Radetzky-uton katonamunkások vakitó fehér követ csiszolnak. Emlékpiramis lesz három halott katonatiszt sirjára. Arrébb, a kovácsmühelyben döng az üllő, szuszog a fujtató, magasra száll a piros láng. Katonacsapat vonul a Custozza-uton ásóval, kapával. Müvelik a földet, ahol nem lepte be a szikla, nyesik a szőlőt, ahol egy-egy dolinában fölemelgeti ösztövér vesszőit. Amerre kanyarognak az utak, mindenfelé uj meg uj barakok, apró és nagy katonaházak. Mindenfelé csatornák huzódnak, villanydrótok ágaznak el, ásók pengenek, pörölyök döngenek, csákányok csattannak. Mint valami roppant gyártelepen, nyugalom nélkül, szakadatlanul zakatol itt a munka, a katonák tizezreinek soha el nem pihenő gigászi munkája.

Hirtelen éles, metsző sipolás. Minden munka megáll. Az emberek mind födél alá futnak. Olasz repülőgép kóvályog a tábor fölött, mint a kánya a csirkék fölött. Egyre közelebb jön és egyre alacsonyabban futnak körei. Már a szinei is látszanak. Zümmögve száll a nagy zöld-fehér-piros hasu bogár. A háta csupa szinarany, ahogy rásüt a délutáni nap. Hatalmas Caproni-gép. Vagy harminc méter a hossza. Páncélos a teste. Három motor hajtja. Három gépfegyver a hármas fullánkja. Jön egyre közelebb és egyre nő az izgalom. Mit keres? Kire akar halált leküldeni? Ebben a pillanatban apró fehér csillag jelenik meg az égen, nem messze jobbra az aranyhátu szitakötőtől. Azután még egy fehér csillag balra tőle. És egy harmadik csillag is. Most három tompa dörrenés. A védőágyuk tüzelnek a Capronira! Lélekszakadva lefutunk az ágyukhoz. Nagy munkában vannak. Egyik lövés a másik után. Mint valami kecses ballerina, ugy mozog az ágyu karcsu csöve. Követni próbálja a repülőgépet. Reszket a föld a döngések alatt, szinte szétreped a koponya a süketitő zajtól. A tüzérek egyik srapnelt a másik után tolnak be. Az égen egyre több srapnel-csillag jelenik meg. A repülőgép érzi a veszedelmét és ki akar térni előle. Balra manőverezik. Az ágyuk követik minden mozdulatát: mind balra hajlanak. Az égen most jobbról-balra huzódnak a fehér csillagok. Hosszu darabon csillagos lett az ég, ahogy egyre több srapnel fut föl rá. Mint valami hosszu mennyei uszályt, ugy huzza maga után a csillagsort a repülőgép. Egyre gyorsabban lőnek az ágyuk. Egyre lázasabban csattannak a kommandók. Egyre magasabbra és egyre inkább balra kell tüzelni. A tüzérekről már csurog a verejték. Most csucsára hág az izgalom. Egy srapnel elfödi a repülőgépet. A nagy rovar meginog, mintha előre akarna bukni. Ujjongva kiált fel az egyik tüzértiszt: „Eltaláltuk!” De a Caproni megint felegyenesedik, csak a srapnel szele érte. Most már futva menekül, a srapnelek üldözik, egyre ott ugatnak a nyomában, mint vad után az agarak. De a Caproni gyorsabb. Érzi, hogy a bőréről van szó a hajszában. Egyre magasabbra tart és fut, fut balra, hazafelé. Elhallgatnak az ágyuk. Vége a vadászatnak. A vad elmenekült. Izzadtságtól és sportláztól fénylő arccal magyaráz a tüzértiszt:

„Ez a legizgalmasabb sport a világon!”

„De, ugy-e, ritkán lehet igy a levegőből lelőni a repülőgépet?” kérdezem.

„Nagyon ritkán. Hisz éppen ez az izgató benne. Én voltam Ostendében is az ágyuimmal. A német fronton is igy van ez. Ott csak azért tudnak több gépet lelőni, mert a levegőből, repülőgépről hajszolják. Óh, hogy szeretnék én repülő lenni!”

Ime a vadász, aki vad szeretne lenni. De nemcsak a tüzérek tüzesedtek ki a nagy munkában, hanem az ágyuk is. Vizes pokróccal letakarják őket, ugy gőzölögnek, mint a lovak, ha nagy munka után vannak.

Továbbmegyünk a tábor utjain. A srapnel-csillagok elhomályosodtak az égen. Szétfolytak. Most olyan ez az égdarab, mint a tejut felhőtlen éjszakán. Kanyarognak az utak és egyre szabályosabb renddé bontakozik a tábor káosza. Szakaszokra oszlik a tábor. Minden bataillonnak megvan a maga szakasza. Minden századnak megvannak a maga barakjai. Külön barakok a legénységnek, a tiszteknek, a konyháknak. Fürdők. Egészségügyi intézet. Maródiházak. Négy kápolna, egy zsidótemplom. Kávéház a tiszteknek és a legénységnek, – a trieszti asszonyok kedvességéből. Tervektől megszabaditó intézet. Nagy robbantott gödrök, – a latrinák. Nagy lőtér, ahol kézigránátokkal, aknavetőkkel, gépfegyverekkel és egyéb ujdivatu pokolbeli gépekkel gyakorlatoznak. Uj kanyarodó: állomás rühes lovak számára. Most a Debreceni-tér következik. Honvédek állanak két hosszu, merev sorban. Vezényszavak hallatszanak: Kettős rendek jobbra át! Jobbra arc! Feküdj! Csörrennek a fegyverek, nyakig csusznak a nehéz hátizsákok, ahogy zökkenve hasravágódnak a Karszton a népfelkelők. Gyakorlatoznak. És a tiszt továbbkommandiroz: „Föl!” Aztán ujra: „Feküdj!” Megint lezuhan a század. A hivatalos mellett privátkommandó is süvit: „Ne hasalás legyen!” ujra: „Föl!” Megint kritika: „Ez a föl is hogy megy!” Megint: „Feküdj!” Utasitás, hozzá: „Egyenesen ajánlom!” És ez igy megy egymásután, szabályos időközökben állnak föl csörrenve és zuhannak le tompán a nehéz paraszti testek.

Megint tovább. Vérvörösen, mintha a szive vérzene, megy le az óriássá növekedett nap a Debreceni-tér fölött. Mintha nem is ő volna az igazi nap, hanem a nagy, még mindig aranysárga és közömbösen mozdulatlanul álló léggömb az ég keletén. Most már az esteli derengésben fantasztikussá növekszik a tábor képe. Mindenfelé fények gyulladnak ki. Mindenünnen emberek özönlenek elő. Az élet meleg ereiként lüktetnek az utak. A tömegszervezés uj csodái kápráztatnak. Mindenfelé gazdasági hivatalok, amelyek az ezredek táplálását látják el. Óriás raktárak tele mindenfajta áruval. Az egyik raktárban liszt, cukor, kávé, konzervek, sajt, kétszersült, bab. A másikban: bor, konyak, ásványviz. A harmadikban: szalámi, kolbász, füstöltnyelv. Társzekerek szinültig rakva kenyérrel. Finom kenyérszag ül a levegőben. Nagy pékmühelyek kenyereket sütnek a legénységnek, sóskiflit, császárzsemlyét a tiszteknek. Vágóhidak, a párolgó vér csipős szaga lengi körül őket. Husföstöldék: szinültig megtöltve friss és füstölt hussal. Bárányok és sertések félbevágva, felkoncolt marhák százai. Már elvesznek az arányok, már minden óriássá nő. Egy roppant tömegszervezet él és lélegzik az estében. Állatok szaga vegyül az emberi verejték szagával és a kenyér illata a hus illatával. A raktárak mindenütt ontják az árut. A konyhák mind füstölnek: – a tábor enni kezd… Szinte hallja a felizgult fantázia a tizezernyi fog rágását. Egyre nagyobb a csönd. Már nem zakatol a munka. Most már meghallani az emberi szót is. Mindenfelé magyar szó. Az ország minden tájszólása beszél itt magyarul. Debreceniek, székesfehérváriak, nagyváradiak, pestiek. Mintha egész Magyarország itt adott volna találkozót. A tábor beszél és beszéde: magyar szimfónia. Egyre sötétebben száll le az este. A tábor elalszik… Szinte hallani a sötétben a tizezrek egyforma lélekzését. Szines fata morganaként szinte látni a tizezrek álmát, a harcban és munkában elfáradt testü magyar parasztok és munkások asszonyra, gyerekre való hazagondolását.

Este van. Millió csillag szikrázik az égen. A hold nem jön föl, de helyette fölszáll az égre az olasz fényszóró. Szüntelenül futkos az égen. Nagy fénycsóvája, ahogy végighalad félkörben az egész horizonton, mintha valami óriási páva kiterjesztett farka volna, vagy valami földöntuli legyező. Rakétacsillagok futnak fel fényesen a mennyboltra. Ágyuszó dübörög tompán. Kocsizörgés csikorog a Karszton. A gyalogság szétszórt tüzelése ropog. Aztán csönd. Mintha a falu enyhe, békés csöndje szállna le. A sötétben nem látszik a Karszt köve. Mintha mezők terülnének el. Emberek mennek el mellettem. A sötétben nem látszik az uniformisuk. Hadd higyjem, hogy nem is katonák. Magyarul beszélnek. Bihariak. Parasztok. Mintha a mezőről mennének haza, munka után, a békesség falujába.

Éjszaka. Mögöttünk a tábor. A csapatai jó része már kivonult, föl az állásokba. Most uj csapatok lihegik ki benne a harcok elfullasztó napjait. A gránátlyukgatta ut lassan csavarodik a hegyoldalra. A nehéz mozsárnál állunk meg. Világlátott szörnyeteg. Hónapokig Belgiumban és Franciaországban harcolt. Lüttich… Namur… a fordulatot jelentő marnei csata… Maubeuge… az argonnei erdő… ott volt mindenütt a szörnyeteg, ott voltak vele a tüzérei is. A mellükön a német vaskereszt fehér-fekete szallagja. Ott vannak ezek az osztrák-magyar ütegek mindenfelé. Egyszer Ostendében állanak, egyszer Gallipolinál bukkannak fel, egyszer Namurnál szólalnak meg, máskor meg a Karszton okádják a halált.

Az olasz ágyuk most Sagradoról ide tüzelnek. A hegyek közt végiggurul a dübörgésük. A San Michele hegye kigyullad előttünk. A tartalékállásokból mindenütt kicsillan valami kis fény. Mindenütt élet van itt a föld alatt. Mindenütt zsufoltan katonák vannak. Elől az első állásokban egymást ijeszti a gyalogosok vak, éjszakai tüzelése.

Hajnal… Sápadt és szomoru az ég, mintha tudná, hogy alatta temető terül el. Kerités veszi körül a temetődolinát. Katonák épitették. Keresztek sorakoznak benne. Katonák faragták. Lapos sirok egymás mellett. Katonák feküsznek bennük. A sirok között a földön hever egy halott katona. Még nem temették el. Ruhája, bakancsa rajta van. Felső teste letakarva a pokrócával. Ki lehet? Talán pesti? Talán ismerős? A keze, ahogy kilátszik a pokróc alól, ökölbe szorul. Ki ellen égett benne gyülölet? Megyünk le a hegyről, katonák magyarázzák: Ez a „hulladomb”, mert annyi olasz halott boritotta, a másik meg a „vasdomb”, mert egészen ellepték az olasz srapnelek és gránátok. A San Michelet egyre lövik az olaszok. Füstfelhő füstfelhő után száll föl. A szerpentinuton már dolgoznak a katonák: furják a sziklát. A kopácsolás zaja már betölti a völgyet. Az uton, éppen a közepén, halott kis madár fekszik. Fekete a csöpp teste, sárga a nyaka. Azt mondják, a gyilkolás ösztöne vérében van az embernek és ime az ut porában tisztán látszik a nehéz bakancsok nyoma, ahogy a katonasorok elvonultak fel a hegyre öldökölni, de egyik bakancs szöge se taposta szét a halott kis madarat. Világosan látszik, ahogy a lábak kitértek, ahogy egész századok két lépést kerültek, hogy ne kelljen széttaposniok a halott kis madarat. Ki tudja, nem volt-e köztük az a halott katona is, aki most ott fekszik temetetlenül? Ki tudja, nem került-e ő is óvatosan két lépést, hogy rá ne taposson a kis fekete madártestre?

Reggel van… Leértünk. Előttünk ujra a táborváros. Ébred a tábor. Katonák bujnak ki álmos szemmel a barakokból. Csajkákban hordják a vizet mosdani. Friss feketekávé szaga árad szét. Már mozdul ujra a tábor. Már mennek az első csapatok ásóval, pöröllyel a vállukon a mohón váró munkára.

Most minden fénytől néma helyhez értem,
mely, mint a tenger a viharba’, zugott,
mint tenger, zugott, ellenséges szélben.

Pokol szélvésze, mely sohase nyugodt,
itt örvényében vitt sok béna lelket
s gyötörve őket és forgatva bugott.

Dante: A Pokol. Ötödik ének.

A frontmögötti világváros

A legsötétebb város mostanában talán az egész világon Trieszt. Ha leszáll rá az este, akkor csakugyan meghal benne minden fény. Az utcákon nem ég egyetlen lámpa. Az üzletek ablakai feketén tátonganak. A vendéglők, kávéházak ablakai sötétre lefüggönyözve, kék, zöld papirral leragasztva. Triesztnek sötétnek kell lennie, mert fél az olasz röpülőktől. A harmadik Isonzo-csata idején történt, hogy olasz hidroplánok jelentek meg Trieszt fölött. A város éjszakánkint lelkiismeretes pedánssággal koromsötét volt, de a nagy olasz vizimadarak fényes délben jöttek. Nyugodalmas vasárnapi hangulatba csattant bele lehulló bombájuk. A pályaudvart szerették volna halálrazuzni, de csak békés, jámbor, senkinek sem ártó polgáremberek életét találták halálra. Négy halottja volt a bombának, köztük egy nyolc esztendős pici leány, aki igazán nem lehetett komoly kombattáns a vad háboruban. Sebesültek tucatja maradt a nyilt, meg nem erősitett város „csataterén”, hogy ujabb bizonysága legyen, mennyire céltalan és vak dolog a légi harc. Egész Trieszt zokogott a halottakért és nagyszerü temetést rendezett nekik. Különösen megható volt a kis Mária temetése. Tömérdek asszony, az egész város siró kisleánya és minden letéphető virága követte a koporsót. Az olaszok nem nagyon okos módszerekkel akarják maguk számára megnyerni Trieszt „meg nem váltott” olasz lakosságát.

Az olasz röpülők fényes délben is idemerészkednek, de azért az óvatos város éjszaka vaksötét. Ilyenek lehettek a középkor városai. A sötétben csak kóválygó emberárnyékokat lát az ember és valami misztikus sejtelemmel telnek meg a házak és terek. Mintha a Maupassant gyönyörü novellájának, a fekete városnak, a kisérteti hangulata kelne életre.

*

Furcsa varázsa van ma Triesztnek. Egy világváros, amely alig huszonöt kilométerre van a fronttól. Nincs is még egy igazán nagyváros, amely ennyire a front tőszomszédságában élne. Egész nap, szünet nélkül, hallatszik az ágyubömbölés. A triesztiek már pontosan tudják, hogy milyen kaliberü ágyu szól, már tisztán kiveszik, hogy most a nehéz olasz hajóágyu dübörgött, most meg a kisebb ágyuk vakkantanak. Az Adria partjára, a mólóra esténként valósággal koncertet hallgatni mennek ki az emberek. Mint régi, békés, nyárspolgári idillekben az estéli harangszó, ugy szerepel most Triesztben az estéli ágyuszó. De nemcsak koncert van esténként az Adria partján, hanem nagy kivilágitás, tüzijáték is. Piros fénnyel villog ide az ágyuk tüztorka. Zöld fényben száll föl az égre az olasz világitó bomba, fehér rakétaként röpül föl a mi lánggömbünk. Néha oly erős és hosszu az elsütés pillanatában az ágyutorok tüze, hogy mint valami lángoló kard, hasitja végig az eget.

Esténkint melankólikus fájdalom fogja el az embert. Itt nem lehet egy pillanatra sem elfelejteni a háborut. Belemennydörgi és belevillámolja magát az ember tudatába. Ha nagyon szól az ágyu, föl kell sóhajtani: „Istenem, szegény katonáink!” Ha eső esik, ha bóra fuj a tengeren, aggódva kutat a szem a tengeren tulra: „Hogy birják a katonák?” Amikor havas eső kavarog a hóhoz nem szokott délvidéki városban, amikor megjön a hire, hogy Doberdo karsztszikláira lehullott az első hó, megint az első kérdés: „Ki tudja, hogy fáznak künn szegények?”

*

Sajátos varázsa Triesztnek, hogy világváros tudott maradni igy, a Karsztba vájt svarmléniától néhány kilométerre is. Ennek a világvárosiasságnak a legláthatóbb jelképe a nagy Palotahotel. Hatalmas szálloda, amilyen csak világvárosban van. Ezek között is legeslegelsőrendü. Idegenek persze most nem keresik föl. Csak a frontról jövő, frontra menő tisztek lakják. Csak hetven fillér most a legdrágább, erkélyes, tengerre néző, hideg-meleg vizes, villanylámpás, gőzfütéses szobáinak az ára, de azért büszke szivóssággal – mint valami számüzött király – tartja fönn békében volt luxusát és előkelőségét. Esténként finom vonósnégyes játszik pompás halljában. Félhomály van a nagy csarnokban, de a szemek csillognak az asztalok mellett. Kényelmes angol fotelmamutok. Egy kis zászlós épp most jön a frontról. Mint a hiuz, ugy csap le az első szabaddá levő fotelóriásra. Végigveti magát, hátradől. Kéjes élvezettel hunyja le a szemét. De aztán egyetlen nyujtózkodással veti le a lövészárok minden fáradalmát. A szeme most már csillog. Éhes minden kulturélvezetre. Kávét iszik. Ujságot olvas. Nőkkel kokettál.

Üvegajtó nyilik a hallból a kisterembe. Ott táncolnak. Föl se kell kelni a fotelből és, mintha mozi vászna volna, ugy jelennek meg az üvegen a táncos sziluettek. Könnyü nők könnyü tánca. A testek egybefonódnak. Most mintha a muzsikán át csók csattanna, beleegyező sikoltás tiltakozna. Itt csupa hónapok óta asszonyt nem látott férfi van, itt csupa engedékeny, férfiváró leány van: – itt most nincs reménytelen szerelem. Ki mer erkölcsös lenni? Ezek a férfiak talán már holnap meghalnak. Ezek a lányok talán már holnap megrutulnak.

*

A kikötő. A trieszti öböl partja a város közepe. A nagy mólók, a hatalmas raktárak, a világitótorony, a hullámtörő gátak adják meg Trieszt igazi karakterét. A város Triesztben egyet jelent a kikötővel. Még sohasem láttam várost, amely ennyire egyetlen céllá csomózodott volna, Triesztben minden a kikötőért van, mindenki a kikötőből él: a sok ezer kikötő-munkás, a hajógyárak munkáslégiói, a velük összefüggő sok mellékipar. Az export és az import a város lelke. A kikötő a város szive. Ide fut össze minden vérere, ide szalad minden utcája és utja. Ide sodródik forgalmának egész emberáradata. Mintha még a természet is a kikötőhöz igazodnék: a kikötő felé lejtősödnek a Triesztet körülvevő hegyek is. Trieszt közvetlen kapcsolatban áll a világforgalommal. Fiume mellett az osztrák-magyar monarchia egyetlen kikötője, amelyen át egy nagy birodalom egész külső kereskedelme keresztüláradhat. Ezért van az, hogy a monarchia a Trieszttel való gazdasági kapcsolatról nem mondhat le soha, ha nem akar gazdasági öngyilkosságot elkövetni. Az Adria nélkül a nagyvilágtól, a modern élettől elzárt provinciává lenne Ausztria-Magyarország. De csakugy, mint ahogy Ausztria-Magyarország nem élhet Trieszt nélkül, Trieszt sem élhet a monarchia nélkül. A gazdasági szükségesség vaslánca kapcsolja őket egymáshoz. Trieszt attól a pillanattól elsorvadna, amikor Olaszország kikötőjévé lenne. Trieszt egész történelme ezt bizonyitja. Hiszen éppen azért, hogy Velence, a nagy olasz tengeri hatalmasság el ne nyelje, csatlakozott Trieszt ötszáz esztendővel ezelőtt önként Ausztriához.

Trieszt olasz város volt mindig és az ma is. Évszázadok folyamán idevándorolt Európa minden kereskedőfajtája: görögök, örmények, zsidók, albánok, szlovének, svájciak, jöttek Epiruszból és Peloponnesből, Aleppóból és Erdélyből, Durazzóból és Szkutariból, Boszniából, Dalmáciából és Graubündenből. De mind beolvadt és a város olasz város maradt mindvégig. A régi városrészek tisztára olaszok. Szük utcák. Tarka házak. Minden ablakban a száradó ruha. Az emberek szinte az utcán élnek. Fantasztikus zsákutcákban az olasz nyelv muzsikája hangzik. Olasz minden utcanév, minden szinház, olasz az emberek temperamentuma, olasz könyvek a könyvkereskedések kirakatában. Verdi neve a legnépszerübb név és a város olasz voltára jellemző, hogy milyen nagy a zenei kulturája. A hires operákat (és nem a vásári operetteket) dudolják az utcán a legegyszerübb kis sartorellák is.

Trieszt olasz város és képtelenség arra gondolni, hogy valaha is elszakadjon az olasz kulturától, de épp oly képtelenség az is, hogy Trieszt valaha egyesülni akarjon az olasz állami vagy gazdasági egységgel. Éppen a háboru megmutatta, hogy csak az intellektuelek vékony rétegében van talaja az irredentizmusnak és hogy a két döntő fontosságu osztály: a burzsoázia és a proletárság egyformán az Ausztriával való kapcsolatot látja a maga érdekében valónak. Bebizonyult, hogy mennyire helyes és következetes volt az a politika, amit a trieszti olasz szociáldemokrácia és vezére, Valentino Pittoni tizenöt év óta folytatott a tulzóan soviniszta irredentizmus ellen. Azok is, akik a háboruig azt hirdették, hogy a „meg nem váltott” Triesztet meg kell váltani az osztrák rabságtól, kijózanodtak abban a pillanatban, amikor komolyan gazdasági halállal fenyegette Triesztet a monarchia testétől való gazdasági elszakadás. Csakugyan ugy áll a dolog, ahogy Pittoni mondotta nekem: „Trieszt nem ipari város, Trieszt minden kincse a kikötő, a kikötő pedig csak ugy tud élni, ha Ausztria kikötője.” Trieszt olaszságának hangulatváltozására jellemző, hogy a háboru előtt legelterjedtebb lapja, az „Il Piccolo” volt, a háboru kitörésekor azonban nagy tömegtüntetés fölégette az irredentizmushoz hajló lap épületét és ma Trieszt legelterjedtebb lapja a megtizszerezett példányszámban megjelenő irredentaellenes szociáldemokrata „Il Lavoratore”.

*

Ritka nagyszerüség és nagyvonaluság van ebben a városban. Nemcsak a kikötő hat monumentálisan és nemcsak a móló palotasora. Az uj városrészekben csupa nyugodt és komoly épület. A fehér szin, a nagy sikok, a kőoszlopok az uralkodók. Nem aszfalt és nem is apró kőkockák, hanem nagy, hosszukás kőnégyszögek. Közel van a Karszt. Olcsó a kő. Az épületek nagyrésze is nem téglából, hanem kőből épült. Szinte a régi, a világuralom korabeli antik Rómára emlékeztet ez a nagyszerü kőkultura. Különösen impozáns ez a hatás az oroszlengyel sikság favárosai és a magyar alföld tégla- és vályogfalvai után. Hiába, a szántóföld sohasem tud olyan igazán városias városokat alkotni, mint a tenger. A gabonatengerből mindig csak vidéki városok emelkedhetnek, a mérhetetlen vizek tengere azonban világvárosokat teremt.

Trieszt világváros. Bárhol jár is benne az ember, éreznie kell, hogy a tenger felől az egész világ lehellete csap az arcába. A város legigazibb szimbóluma az a Piazza Granden álló szobormü, amely a négy másik világrészt és Neptunt, a tengerek urát ábrázolja. Ma Trieszt kikötője kihalt. A mólón nem nyüzsög a sok ezernyi kikötőmunkás. A nagy raktárak üresen állanak. Nem töltik most meg a trieszti öblöt az amerikajáró óriáshajók. Hiányzanak az Indiába, a Japánba menő gőzösök. Kioltott fénnyel áll a világitótorony. De a Piazza Granden ott áll a négy világrész alakja és megvigasztalja a fantáziát: Nem mindig marad igy és el fog következni az az idő, amikor megint összefonódnak az elszakadt nemzetközi kapcsolatok, amikor megint távoli világrészek vágyódó sóhajtását hozza el a tenger felől a bóra és testvérnépek meleg lehelletével cirógat a szirokkó.

Felelt: „Tudod, hogy a pokol kerek;
s bár adatott neked jó mélyre szállni,
s mind balra tartva, látni sok helyet,

mégsem tudtad az egész kört bejárni:
azért, ha uj dolog tünik fel olykor
szemed előtt, ezt nem lehet csodálni.”

Dante: A Pokol. Tizennegyedik ének.

Oly helyen voltunk, hol már zaja hallik
a tulsó körben hulló nagy vizárnak:
olyan zaj, mint a méhkas hogyha zajlik,

mikor kiválni hármat láttam árnyat
együtt azoknak egyik csapatából,
kik itt e kinok záporában járnak.

Dante: A Pokol. Tizenhatodik ének.

Tengerészek a lövészárokban

A lövészárokháboru fölfordit minden régi dicsőséget. A huszárokat leszedi Limanovánál a lóról, a tengerészeket leszedi az Adriánál a hajóról. Az olasz fronton matrózok is harcolnak most. Négy hosszu éven át a tengeri háborut tanulták (náluk nincsenek póttartalékosok és négy év a szolgálati idő) és most mégis a szárazföldi háboru viszontagságaiba sodródtak. De nagyszerüen csinálják ezt is. A mai háboruban az ember a leghihetetlenebb körülményekhez is hozzáalkalmazkodott. Valóságos kétéltüek ezek a matrózok: vizen és szárazon egyformán meg tudnak élni. Persze legelső dolguk volt, ahogy kivetette őket a szárazra a háboru vihara, hogy mimikrivel hozzáidomuljanak a szárazföldi élet szinéhez. A sötétkék matrózruha helyett az uj zöldesszürke uniformis van rajtuk. Az egész fölszerelésük is a szárazföldi gyalogoskatona fölszerelése. Puskájuk, borjujuk, bajonettjük, spátnijuk csakolyan, mint az infanteristáké, csak éppen a kerek, lapos, kék tányérsapkájuk maradt meg a régi matrózéletükből. De ezt is bevonták zöldesszürke posztóval. A kék Adria helyett a szürke Karszthoz kell most hasonlitaniok. A födélzet helyett most a lövészárokban kell szolgálniok. Kajüt helyett most a dekkung az ágyuk. A parancsnokuk admirálisból brigadérossá lett. A fregatt-kapitány most őrnagy és bataillonkommandáns, a fregatthadnagy most kapitány és századparancsnok.

Valóra vált (csakhogy verejtékesen komoly formában) a régi tréfa a lovasitott tengerészekről. Itt csakugyan lóra is, kerékpárra is ültették a matrózokat. A hornisták, a melderájterek, a kompaniekommandánsok mind paripákat kaptak. A tisztek között sok az olyan, aki civiléletben hosszujáratu hajóskapitány, aki egész életében mindig a messzi óceánokat járta. Mily furcsa lehet most, az öt világrész végtelen horizonja után, a szük dekkung négy falának a szemhatára.

Gyönyörü ifju tengeri fürdő a tengerészek frontja. A napban szinte vakitóan csillognak a fehér hotelépületek, a kacér villák. Gondozott, kavicsos utak mindenfelé. Soha nem hervadó, örökzöld növények. Szinte bódit a babér szaga. Másutt apró, ritka cserépvirágok itt méteres fákká nőnek. December van és a tavasz lehelletét hozza el a tengeri szél. A nap süt. Fényes sávot hasit ki a tengeren, mintha Swift óriás királykisasszonyának az ezüst tükre volna. Most csöndes a tenger. Csak simogatja a partot. De az éjszaka vad, viharos volt, korbáccsal csapkodta az ifju tengeri fürdő sima, sárga fövenyét, mintha valami roppant kényur verte volna a drága, ifju rabszolganőjét. Most már elült a haragja, csak néha tör ki még belőle egy-egy dühös lihegés: a bóra lökése néha szinte lesodorja az embert a partról. A nap meg a viz és a szél… a tavaszba, más világokba, a békébe, az örökös nap és az örökös szépség országaiba álmodja magát az ember. Ott a tengeren tul, messze, szivárványos fényben, mintha csak a délibáb mutatná, házak csillognak, karcsu torony magaslik… Talán Egyiptom… Talán már India… Nem, nem, csak Aquileja tornya. Ott szokott állni az olasz király és messzilátóján vágyódva néz a trieszti partok felé. Igen, az ott csak Aquileja és itt drótsövények zárják el a tengerparthoz vezető szép, kavicsos utakat. Itt a szárazföldre vetett tengerészek véres verejtékkel födözéket vájnak a sziklába. Itt most az egyetlen fürdővendég a messzirevivő olasz hajóágyu gránátja. Itt most nemcsak tüskés délszaki bokrok, de még tüskésebb spanyol lovasok teremnek. És nem véletlen, hogy éppen tengerészek védik ezt a partot. A szárazföldön harcolnak ezek a matrózok, de voltaképpen a födözékben mégis a hajóikat védik. Az Isonzo-menti háboru elsősorban a tengerért, az Adriáért vivott háboru. Itt igazán nagy, reális érdekek kockázása folyik, arról van itt szó, hogy Ausztria ipari árui, Magyarország agrártermékei kijuthatnak-e a világpiacra, hogy Ázsia meg Afrika árui eljuthatnak-e hozzánk? Szerbia immár a harmadik háboruját verekszi egy darabka Adriáért. A monarchia fejlődése évtizedekre vetődne vissza, ha sikerülne eltaszitani az Adria partjától. Tenger nélkül ma nem élhet meg semmi ország.

A matrózok dolgoznak a tenger partján. Kavernákat robbantanak az olasz gránátok ellen. Barakokat épitenek téli szállásul. Sehol, soha, egyik fronton se láttam ilyen szépen, ilyen tökéletesen dolgozni. A sziklabarlangok tágasak, téresek, tiszták. A barakok valósággal kackiásan csinosak. Mindenütt pontos, gondos, hozzáértő munka. Nem is csoda. A tengerészek válogatott legények. Csupa szakképzett munkás. Lakatosok, szerelők, kovácsok, asztalosok, fémcsiszolók, gépészek. Kétféle embert soroznak matróznak: isztriai meg dalmát tengerparti hajósokat, halászokat és osztrák meg magyar ipari munkásokat. A munka szeretete a vérükben van ezeknek a német és magyar munkásoknak. Nem igaz az, hogy az ember természettől lusta. Nemcsak a szükséges munkát végzik el itt a matrózok, hanem sokszor megható buzgósággal és kedvvel diszitenek, furnak, faragnak, szerelnek, minden cél nélkül, csak a munka ösztönétől hajtva, mint a középkori barát, aki egy életen át rajzolta krónikák apró betüinek ezreit és munkatékozló iniciáléit. A munka szeretete ösztönszerüen benne él az emberben és csak a gyárak gépies munkája öli ki.

A matrózok dolgoznak, mint ahogy a katonák mindig dolgoznak. Egyoldalu minden jelentés, minden tudósitás a háboruról, mert csak a kiontott vérről emlékezik meg és megfeledkezik a kiontott verejtékről. A tengerparton gyüjtik a matrózok a fatörzseket, gerendákat, amiket a vihar vetett ki az éjszaka. Egy nagy fabárka is feketéllik a parton: olasz hadibárka; ezt is a vihar tépte le láncáról és sodorta az ellenséges partra. A tenger nem feledkezik meg a fiairól; ő maga hoz nekik fát a födözékhez, védelmet a szárazföld veszedelmei ellen.

Nemcsak férfiak vannak itt, hanem gyerekifjak is. Fiatal „ifju matrózok” sürögnek mindenfelé zöldesszürke tengerészsapkával. Önként jelentkeztek. Nagyrészt trieszti diákok, gimnazisták, realisták, a tengerésziskola, meg a kereskedelmi iskola növendékei. Tizenhat-tizenhét éves gyerekek, de itt a fronton ők is férfiak. Az egyik kis gimnazistával történt: A tábori telefonnál ült valami kis házban. Olasz hajóágyu gránátjai jöttek. Jobbra-balra tőle vagy ötven gránát hull egymásután. A fiu telefonon egyre jelenti: „Gránát husz méterre tőlem”. „Gránát tiz méterre tőlem”. „Gránát öt méterre a háztól”. Amig aztán egy gránát kettétépte a telefondrótot is. Csak ekkor hagyta ott ez a gyerekférfi a halálra itélt házat.

Sok érdekes tipust talál az ember ezek között a szárazföldi tengerészek között. Egy fregatthadnagy. Magyar. Sportember. Nem iszik, nem szivarozik. Az élete: csak a sport és a szabad levegő. Önként jelentkezett ide. Otthagyta a hadihajót. Szereti a szárazföldi életet. Unalmas a hajó parancsnoki hidján hat óra hosszat mozdulatlanul állni. Csak akkor él igazán, ha minden izma feszül, ha minden idege szikrázik.

Csoport a tengerparton. Gépfegyver áll a sziklán. Messziről olyan, mintha valami magányos nagy madár gubbasztana feketén. Két matróz guggol mellette. Tüz ég a sziklán. Csajka áll fölötte. Főznek. Egy harmadik matróz is néhány lépésnyire. Áll. Mereven néz ki a tengerre. Őrszem. Megszólal magyarul, csak ugy magának mormogja: „No, mi az, csak nem röpülőgép”. Magyarul köszöntöm, boldogan feleli:

– Szerencsés jó napot kivánok. Hát hogy tetszett idekerülni, ahol még a madár se jár. Legfeljebb, ha valami nagy talján vizimadár. Tegnap is járt erre egy. Mindjárt ide is tojta a tojását. Vasból. Van vagy ötven kilós.

– Hát hogy vannak itt? Mit csinálnak?

– Hát főzünk. Hat hónapja ülünk itt négyen és főzünk. Itt még lövés nem volt. Valamit mindig csak kitalálunk, oszt egész nap főzünk. Itt állunk a gépfegyverrel, hogyha olasz hajó vagy vizi röpülőgép jönne, hát szitává lőjjük. Egy mindig soros, annak a szeme mindig a tengeren van. Most én állok poszton.

– A többiek is magyarok?

– Dehogy magyarok azok, kérem. Olaszok. Idevalók. Triesztiek.

– Hát hogy beszél velük?

– Valahogy csak eldiskurálgatunk. Együtt főzünk már fél esztendeje.

– Megtanult persze már olaszul?

– Nem én, kérem, de ők már kezdenek magyarul beszélni.

A csajka körül guggoló matrózokra nézünk. Öreg isztriai népfölkelők. Halászok békeidőben. Csöndes, lassu észjárásu emberek. A mesterségük szótlan, türelmes, idegtelen emberekké nevelte őket. Közöttük ez a magyar fiu a legfiatalabb. Szerelő a pesti Ganz-Danubius-gyárban. Tipusa az értelmes, fölényes magyar parasztnak, aki bekerült a városba, kitanulta az intelligens mesterséget, de akiről még nem tudta letörülni a paraszti kedvességet és üdeséget a nagy város. Ügyesen rajzol. Mellette áll egy fügefa. Két rajzszöggel ráaggatva fehér papirlap. Önmagát rajzolta le és mindjárt képkiállitást rendezett belőle. Alatta az aláirás, kicsit magyaros helyesirással, de csinos kerek betükkel: „Zéebatalionj”.

Azután ujra beszélni kezd. Mintha valami fonóban népmesét mondana:

– Mink állunk itt legszélről. Innen százötven lépésre áll megint egy őrszem. Ott is ugy áll egy matróz, mint én. Azután százötven lépésre megint egy matróz. És igy megy ez tovább. Olyan ez, mint valami nagy lánc. Ha valami történik, hát hármat fütyülök. A legközelebbi meghallja. Ő is hármat fütyül. Ez a fütyülés igy végigszalad az egész parton. Igy tudja meg a kommando, ha valami mutatkozik. Olyan éleseket fütyülünk, hogy meghallatszik a legnagyobb bórában is, amikor két kézzel kell megölelni ezt a sziklát, hogy a bolond szél le ne sodorja az embert. Nagy ám itt a felelősség. Nem is lehet ide akármi bolond embert ideállitani. Mert, tetszik tudni, itt kezdődik a hosszu lánc. Én vagyok a legszélén. Most én állok az egész svarmlénia linke flügeljén. És utánam már nincs front. Balra tőlem béke van, csak jobbra tőlem van háboru.

Bucsuztunk. Még messzire is látszott, ahogy ott állt a sziklán a magyar alföldi matrózfiu. Szeme mindig a tengeren. A feje csak oly ügyes, mint a keze. Öntudatos, kicsit fantaszta. Egy pillanatra mintha a gyárak és földek magyar népének a szimboluma volna. Még talán nem tudja, mit kell akarnia, de tekintete már előre néz, messze, ki a nagyvilágba. Mozdulatlanul áll, magas, karcsu alakja élesen, szinte emberfölötti nagyságban válik ki a napfényben. Nem, nem véletlen, hogy magyar munkás áll őrt az Isonzo-front legszélső balszárnyán.

De itt szólnom kell. Hát Komédiámat
hivom esküdve olvasó, tanumul,
ha nem igaz, akár ma sutba hányjad.

Hogy láttam, a nagy vak ködből alulrul
uszkálva egy nagy szörny emelkedik föl
csodául s minden bátorságra gúnyul.

Dante: A Pokol. Tizenhatodik ének.

A tengeralattjáró szeme

Vonatsebességgel szalad a kis motorcsónak. Hihetetlenül kék az Adria. A sorhajókapitány magyaráz. Mindent tud az Adriáról. Futunk, csak futunk kifelé. Már köröskörül nincs is egyéb, csak Adria. A tudós tengerész minden szava csak az Adria. És hogy egészen beteljünk vele: a sirokkó a szemünk közé, a kinyiló szánkba fujja a sós vizet.

Elérjük az olasz aknamezőt. Furcsa kacskaringókban jöttünk el idáig. Vigyáznunk kellett, hogy a magunk aknáira ne fussunk. Jól kell ismerni a tenger utcáit. Aki itt eltéved, az a halálba téved.

Megindul az aknakeresés. Ugy fogják ki pányvával az aknát a tengerből, mint a vad, rosszindulatu csikót a ménesből.

Az olasz aknák ellen sohsincs teljes biztosság. Ma kihalásszák őket és másnap éjszaka uj aknákat raknak le az olasz hajók. Valósággal külön tengeri rendőrséget kellett szervezni az aknák ellen, amely mindennap razziát tart e veszedelmes tengeri apasok nyakoncsipésére.

Indulunk tovább az olasz aknamező fölött. Nekünk nem árthat, az apró motorcsónak nagyon sekélyjárásu. Olyanok ezek az aknák, mint az anarchisták: csak az uralkodókat, a nagy csatahajókat robbantják föl.

Közelebb hajlunk a parthoz.

Egy pillanatra nyugtalanság. Mintha ellenséges röpülő közeledne. A motorcsónak közepén idegesen forog a gépfegyver. De csak a felhők usznak az égen. Ám most a tengeren mutatkozik ujság. Egy furcsa szürke cső látszik a vizen. Egyre közelebb uszik hozzánk. Aztán megáll. Egyre magasabb lesz. Mintha valami vizi növény nőne ki a tengerből. Azután zömök, szürke tömb látszik alatta, aztán hosszu, keskeny, hajókörvonal. Egy tengeralattjáró hajó áll meg előttünk. Kerek lap pattan föl a szürke tömbről és kibujik a hajó gyomrából a kapitánya. Hosszu haja a homlokába lóg. Borotvált arca csupa ideg. Karcsu, hajlékony alakján fekete szviter. Érdekes, hogy mennyire egyformák a tengerésztisztek. Valósággal nemzetközi tipus alakult ki belőlük. Az angol, a német, az osztrák-magyar tengerésztisztet egyszerüen nem lehet megkülönböztetni egymástól. Ugy látszik, a tenger és a veszedelem a maga képére teremti őket.

A tengeralattjáró még jobban kiemelkedik. A kapitánya sárgarézcsövön valami parancsot kiabál le a hajó mélyébe. Az „U.” megint emelkedik és arcunkba szórja a keserü tengervizet, amit kiprésel magából, hogy könnyebb legyen a teste. Azután még két ember bujik ki a kerek lyukon. A kapitány helyettese meg egy matróz. Tizenöt ember él Jónásként ennek a cethalnak a gyomrában. Alig is matrózok. A legtöbb mechanikus meg szerelő. A hajó belseje voltaképen egy kis gyár.

Különféle manővereket végez most az „U.”. Pontos, gyors a mozgása. Azután ujra sülyedni kezd. Sohse is látszott belőle több, mint az, ami más hajónál a födélzet fölött van. A hajó testének csak a födele bujik ki a viz felszinére. Amikor ujra sülyedni kezd, ez is rögtön eltünik. Csak kis fehér szökőkutak árulják el a körvonalait. Azután már csak a zömök, szürke tömb látszik és végül csak vékony, szürke csöve mered ki a vizből: a tengeralattjáró szeme, a periszkóp. Azután a szürke cső is lassan sülyedni kezd. Már csak husz centiméternyi látszik belőle. Ekkor forogni kezd. Kerek kis üveg van beleékelve, ezt forditja felénk. Látni akar bennünket. Amikor ez az egyetlen merev szem felénk fordul, a motorcsónakunk kapitánya lekapja a sapkáját és integetni kezd. Mi is lekapjuk kalapjainkat és bucsuüdvözletet integetünk. Szinte kisérteti elgondolni, hogy ezt ők sok méternyire a tenger alatt látják. Hirtelen elindul a tengeralattjáró. Egyre jobban távolodik, de merev üvegszeme még mindig néz bennünket. Most messziről, ahogy a látó cső hasitja a vizet, mintha valami furcsa kacsa erőlködne a hullámokban.

Motorcsónakunk továbbfut. Valami uszik velünk szemben a tengeren. Csak nem valami elszabadult akna? A kapitány előveszi messzelátóját. „Isten szemének” nevezik a tengerészek ezt a minden tengeri vállalkozáshoz nagyszerüen hozzáalkalmazott, hatszorosan nagyitó látcsövet. Isten szemének nevezik, mert – mindent lát. Most is rögtön meglátja, hogy csak fatörzs uszik a vizen. Az Isonzo megáradt vize sodorta ide. Csak nem a vértől áradt meg a folyó?

S mindenik alatt két nagy szárny motollált,
amekkora illik ily nagy madárnak;
tengeren sem láttam még ily vitorlát.

S nem tollból vannak ám ezek a szárnyak;
bőregérformák! – és csapkodja, rázza,
hogy három szelek tőlük szerteszállnak.

Dante: A Pokol. Harmincnegyedik ének.

Hátán, a lapockák gödrében, alszik
egy szörnyü sárkány, szárnyait kinyitván,
s ki szembe jő, arra lángot viharzik.

Dante: A Pokol. Huszonötödik ének.

A villámszóró Zeus

A hidroplán-állomáshoz ér a motorcsónak. Mint valami gyár, olyan ez a hidroplán-állomás. Mindenfelé gépek és géprészek. Kerekek, emelők. Raktárak. Mindenütt matrózok dolgoznak. Nagy hangárokban állanak a hatalmas gépek. Messzire nyulik nagy szárnyuk, hosszu, széles csónak az aljuk. A levegőben repülnek, a vizen usznak. Vizimadarak. Nagy csónakjukban két kényelmes hely, két bőrkarosszék, a pilótának és a megfigyelőnek. A megfigyelő itt egyet jelent a bombavetővel. Előtte jegyzőkönyv áll. Jobb keze felől az egyszerü célzókészülék. Mellette fogantyu. Egyetlen rántásra lehull a gépről a lazán odakötött bomba.

A repülőtiszt, aki Velencét bombázta. Nagyon fiatal ember. Tengerész. Szinte megdöbben az ember, hogy milyen roppant hatalom van egy ilyen ifju kezében: mint a villámszóró Zeus, tüzes villámokkal jelenhet meg egy százezres, ősi kulturáju város fölött. Kemény, elszánt ember, akinek mintha már semmi kapcsolata nem volna a szárazfölddel. Mindenestől benne él a tengerész és repülő két elemében: a vizben és a levegőben. Határozottan, városi, szárazföldi embernek szinte idegen keménységgel beszél városok sorsáról:

„Az olasz szárazföldi repülőgépek eddig nagyobbak és erősebbek voltak, mint a mieink, de a hidroplánjaink sokkal többet érnek, mint az olasz vizi-repülőgépek. Ma sehol a világon nincsenek jobb hidroplánok, mint a mieink. A mi hidroplánjaink az Adria fölött a levegő korlátlan urai. Mi vagyunk a légi hegemónia teljes hatalmu birtokosai. Nincs olyan olasz terület az Adria mentén, ahol már meg ne jelentünk és pusztulást ne okoztunk volna. Ancona, Taranto, Velence, Rimini, Brindisi, Bari, Portogruaro, Grado, Cervignano egyformán és egyaránt érezték hatalmunkat. Az olasz hidroplánok ellenben eddig mindössze csak Trieszt és Fiume fölé merészkedtek.”

„Sohasem felejtem el Velence bombázásának a napját. Többször is bombázták Velencét, de ez a bombázás, amelyet én vezettem, mind között a legizgalmasabb volt. Este nyolc órától éjfélig és azután ujra reggel hét órától déli tizenkét óráig, minden negyedórában egy-egy hidroplánunk jelent meg Velence fölött. A város már őrjöngött az izgalomtól. A pánik negyedóráról-negyedórára, repülőgépről-repülőgépre fokozódott. Az emberek – tisztán kivehettük a nagy felfordulást – tömegesen futkostak az utcákon. Sajátságos látvány volt éjszaka Velence, ahogy közeledtünk feléje. Nekünkvaló szép éjszaka volt. Sütött ugyan a hold, de vastag felhők takarták be. Alig tudtam a város megtalálni. Nagyon óvatosak. Minden fényt kioltanak éjszakára. Egyetlen lámpa nincs az utcán, egyetlen kivilágitott ablak nem mutatkozik. A vasuti sinpár volt az utjelzőnk a város felé. A városból magából legelőször a csatornákat láttuk meg, amelyek mint fehér csikok váltak ki a háztömbök közül. Különösen élesen látszott a nagy S-alaku Canale Grande. Elég tisztán láttuk a hajókat is a kikötőben. A háztömbökön belül először a Márkus-templom kimagasló tornyát vettük észre. Ahogy keringtünk a város fölött, egyre térképszerübben bontakozott ki előttünk a város képe.”

„Ledobtuk az első bombát. Ebben a pillanatban fölébredt az alvó Velence. Egyszerre számtalan fény villant föl. Reflektorok tucatjai fordultak az ég felé, hogy megkeressenek bennünket. Elkezdtek lövöldözni is ránk. Egyre lőttek bennünket, de szerencsére csak vaktában. Nem is lett semmi bajunk.”

„Sorra hajigáltuk a bombákat. Egyet dobtam az arzenálra, kettőt a pályaudvarra, hármat a villamos centrálera. Egy hatalmas, ötven kilogrammos bombát vetettem le, a többi kisebb gyujtóbomba volt. Azonnal láttuk a hatást is. Először négy láng lobbant föl. Világosan láttuk, ahogy lángbaborult az arzenál egyik raktárja. Mikor már messze jártunk Velencétől, akkor is láttuk az éjszakában a lángok fényét.”

„Miután parancsunk volt, hogy a város müemlékeit és müvészi épületeit kiméljük, csak a katonai objektumokra vetettünk le bombát: az arzenálra, a kikötőben álló hadihajókra és a közelében levő katonai sátortáborra.”

„Gradónál az olasz repülőgépállomás hangárjai közé vetettünk bombákat, azután az ujonnan kiépitett olasz állásoknál pusztitottunk el nehéz ágyukat. Lássa, ezeknek a bombáinknak hatásáról fényképfelvételeink is vannak. Itt látni az ép ütegsort és itt vannak a közbeékelt fekete foltok: a találatok jelzői.”

„Hidroplánjaink legszebb haditette Ancona bombázása volt. Egy egész hidroplán-rajt vezettem ekkor. Az én gépem haladt a flotta élén, néhány perccel a többi előtt. Az olasz városok nagyon fegyelmezettek a légi támadásokkal szemben. Abban a pillanatban, amikor gépem megjelent Ancona fölött, azonnal észrevették és azonnal elült az utcákon minden élet, minden forgalom. Láttam a kikötőben lévő hajók szirénáinak sivitását. Láttam – mondom – és nem hallottam, mert a motorom kattogásától semmit sem hallok odafönt, de a kitörő gőzt fentről is pontosan láthattam. Mint valami varázsütésre, ugy tüntek el a pályaudvarnál a lokomotivok az alagut alatt. Késedelem nélkül megszólaltak a védőágyuk. Én dobtam le elsőnek egy ötven kilogrammos bombát. Sokkal magasabban repültem, mint a többiek és igy pontosan megfigyelhettem mindent, ami alattam történt. A második gép látta, hogy hova repült az én bombám és eszerint korrigálhatta a maga bombavetését. A többi is sorra egymásután javitott és pontosabbá tette az irányt és a távolságot. A pályaudvaron két rettentően pusztitó hatásu telitalálatot állapitottam meg. Az egyik telitalálat a villamossági müveket érte. Közben természetesen állandóan tüzeltek ránk az olasz védőágyuk, amelyek igen jók, és amelyekkel szemben igen óvatosaknak kell lennünk.”

Mialatt a repülőtiszt beszélt, egy hidroplánt toltak ki a hangárból. Kerekeken, lejtős deszkán a vizig csusztatták. Kihuzták alóla a kerekeket és ime a vizen állt a gép. Nekifut a tengernek, vagy háromszáz métert szalad a kék vizen, aztán szépen, simán felszáll. Gyakorlatozik. Bombavetést tanul a pilótája. A bombák helyett köveket hajit le és Velence meg Ancona helyén egyelőre az a vizen uszó bója a célpont. Először négyszáz, azután hatszáz és végül nyolcszáz méterről hajit le egy-egy nagy követ. Ahogy repül a nehéz kő, nem látni, csak amikor a vizbe belezuhan. Mennél magasabbról hajit az ifju kezdő pilóta, annál messzibb csap a hullámokba a kődarab. Azután leszáll a gép. Siklórepüléssel a vizre ereszkedik. Ott himbálódzik a tengeren a szép nagy vizimadár kiterjesztett szárnyakkal, azután odauszik a kikötőjéhez, alátolják a kerekeket és ujra befut a hangárba.

S láttam, hogy jobbról ujabb kin nyavalygott,
uj ostorozók, uj ostorozottak,
akiktől az első bugyor kavargott.

Dante: A Pokol. Tizennyolcadik ének.

Mert a sírokat láng csapkodja, nyalja
s a követ általtüzesíti nyelve:
nincs tüz, mely a vasat izzóbbra marja.

Födele mindenikről leemelve
és vad kesergés zengvén mindenikből,
látszott, mily kínnal lehet öble telve.

Dante: A Pokol. Kilencedik ének.

Tiszteljétek a közkatonákat!

Tiszteljétek a közkatonákat!…

Petőfi, a glóriás, harsonázta ezt a kiáltást világgá. Ranggal, disszel, aranysujtással szemben áll az egyszerü, szürke közlegény, az egyénnel, a vezérrel szemben a tömeg. Generálisok, hadvezérek nevétől hangos most a világ. Nagy nevek vésődnek a história érctábláira. De a milliók név nélkül vérzenek. A marsalbot messzire látszik, de a hátra nehezedő bornyu (amelyben most már sohasem hordja a közkatona a marsalbotot) kicsire nyomja az embert. Pedig éppen a nagy hadvezérek mindig meglátták és elismerték a közkatona jelentőségét. Hötzendorfi Conrad egyik könyve mottójául választotta azt a hires napoleoni mondást, hogy a háborut nem a hadvezérek, hanem a közkatonák nyerik meg. A közkatona lába kinlódja végig a nagy erőltetett marsot – és megszületik az ellenség bekeritése. A közkatona karja ássa hétszámra a dekkungot – és megszületik az áttörhetetlen defenziva. A közkatona indul vas- és ólomzivatarban bajonettel rohamra – és megszületik a diadalmas áttörés. A közkatona izmai és idegei viszik, végzik és döntik a háborut.

De a közkatona nemcsak idegek és izmok szellemes szerkezetü gépe. A közkatona agyveleje csak oly jelentős ebben a háboruban, mint a hadvezér agyveleje. A hadvezér agyveleje terveli ki a nagy mozdulatok minden lépését, a közkatonának minden mozdulatnál uj meg uj apró haditervet kell kieszelnie. Ha a közkatona száz haditervet nem eszelne ki egyetlen ütközet alatt, száz életének kellene lennie, hogy száz halált ne haljon egyetlen ütközet alatt.

De a közkatona több is tud lenni, mint közkatona. Amikor alkalma nyilik, amikor szükség van rá, abban a pillanatban vezérré tud emelkedni. A tömegek igazi kincsesházai minden nagy és zseniális tulajdonságnak. Termékeny méhük bármely pillanatban nagyot tud szülni. Öt nagy arany vitézségi érem történetében próbáljuk megmutatni, hogyan szikráznak ki a válságok pillanataiban a „legénységből”, a közkatonától a zászlósig terjedő rétegből a legragyogóbb vezéri és szervezői képességek. Parasztok, munkások és apró hivatalnokok meg kereskedősegédek a pillanat, a szükség, az extázis hevületében előttünk emelkednek a tömegekből vezérekké. Ahogy az odakünn, a harctéren, a szük födözékekben iródott fölterjesztések szószerint sorra következnek, ez öt „jutalmazási javaslat”-ból egy pillanatra történelmi magyarázat lesz: megértjük, hogy válik az ajaccioi fiskális fia Napoleonná és elámulva látjuk, hogy a demokrácia ragyogó rakétázással milyen zseniáradást tudna dus ajándékul a világ számára kiváltani a tömegekből.

Nem azért vettük ki sok száz más közül mutatóba ennek az öt arany vitézségi éremnek a történetét, hogy szaporitsuk a ma oly gyakori és sokszor oly hazug görögtüzbe állitott „hősi” esetek számát. Akik odahaza vannak, el se tudják képzelni, hogy mennyire nem kivétel a fronton a „hősiesség”, mennyire természetes állapot a bátorság és mennyire kivételes valami a gyávaság.

Ennek az öt arany vitézségi éremnek azt a másik, kevéssé észrevett oldalát akarjuk előreforditani, amely arról tanuskodik, hogy milyen villámgyors itélőképesség, milyen fáradhatatlan szervező talentum, milyen született vezéri készség van a közkatonatömegekben. Aki azt akarja, hogy a tömeg legyen a vezér az állam és társadalom életében, annak örömmel kell üdvözölnie azt a közkatonát, aki elsőül ugrik föl az ellenséges sáncra és azt a másikat és harmadikat, aki, ha kell, a veszedelem válságában, át tudja venni a szakaszparancsnokságot és, megint ha kell, a századparancsnokságot.

*

Miklós Dezső, honvéd szakaszvezető.

A Monte San Michelen, a november 29-iki és 30-iki harcokban tüntette ki magát. Az olaszok akkori tömegrohamainak visszaverésénél haláltmegvető, meg nem tántoruló bátorsággal küzdött. Soha el nem lankadó éberséggel és éjjel-nappal serény tevékenységgel dolgozott. Jó példája a már kimerült katonákat uj erővel és öntudattal töltötte el. Amikor a december 7-iki ellentámadás kezdetén szakaszparancsnoka megsebesült, azonnal átvette a kommandót és haláltmegvető bátorsággal vezette szakaszát a rohamra. A rohamot siker koronázta. Az ellenség az állást föladta, de ő, hiv kötelességteljesitése áldozataként elesett.

*

Krejcsik László, dalmát káplár, cimzetes szakaszvezető.

Hős a szó legigazibb értelmében. A Podgorán való viselt dolgaiért léptették elő frájterből szakaszvezetővé. A kritikus november 13-án, amikor a század már tisztek nélkül állott, fölismerte a veszedelmet és elmondhatatlan fáradalmakkal, a leghevesebb ágyu- és aknatüzben, összeköttetést kapcsolt a négy szakaszparancsnok között, a maga kezdéséből informálta a szakaszparancsnokokat a helyzetről és a legénységet, amely a tisztek eleste után már csüggedni kezdett, az egész vonalon kitartásra buzditotta. Neki van benne főérdeme, hogy a szituációt meg lehetett menteni. Azonnal értesitette a zászlóaljparancsnokságot a helyzetről, ugy hogy még idején megfelelő intézkedéseket lehetett tenni.

De nemcsak vezetőnek kitünő, hanem mint ember is a legnemesebb erényekkel ékes. Anélkül, hogy valaha is a legkisebbet törődött volna a maga életével, a leghevesebb tüzben is segitségére sietett bajbajutott vagy megsebesült bajtársainak. Nem egy-ketten, hanem sokan, nagyon sokan köszönhetik neki az életüket, akár ugy, hogy kézitusában testével védte őket, akár ugy, hogy sebesülésüknél első segitséggel mentette őket. Gyakran megtette, hogy – miközben jobbra-balra tőle gránátok csaptak be – puszta kezével kaparta ki a kőzuhatagtól elboritott bajtársait. A zászlóalj legénysége hozzá való ragaszkodását és csodálatát igy szokta kifejezni: „Ő a mi junakunk (hősünk)!”

*

Klein Izsó honvédzászlós.

San Martinonál, a november 23-25-iki harcokban, az állásaink visszaszerzésére kezdett ellentámadásnál, nevezett rohamra vezette szakaszát, hátbakapta az ellenséget, elsőül ugrott az olaszok állásaiba és a kézitusa közben haslövést kapott.

A jelentés végén ez a megjegyzés: „Megsebesült”. Azután más kéz irásával a másik: „Sulyosan.”

*

Tomor Ferenc, honvéd népfölkelő-őrmester.

San Martinonál, a november 24-iki ellentámadásnál, amikor szakaszparancsnoka elesett, átvette a kommandót, olyan rendkivüli bátorságra tüzelte embereit, hogy a legvadabb ágyu, gépfegyver és egyéb tüzelés ellenére rohammal bevették az olaszok állásait. De itt se álltak meg, hanem üldözték az ellenséget és kézigránátokkal további állásaiból is kivetették. Egy gyujtógránát a szó szoros értelmében elégette és szénné hamvasztotta.

*

Vrabec József dalmát tartalékos szakaszvezető.

Miután 1915. november 20-án Oslavijánál szakaszparancsnoka elesett, oly ügyesen vezette előre legénységét, hogy municióhiány ellenére, pusztán csak bajonettel és ásóval, tiz lépésnyire közelitették meg az ellenséget. Csapatát nagyobb veszteségek érték, megerősitésére hat órai harc után egy gépfegyvert kapott, a gépfegyver legénységét azonban azonnal összelőtték. Ő erre a gépfegyvert municiójával együtt biztosságba hozta. Amikor tartalék jött a segitségére, ujból megpróbálta az ellenséget elkergetni állásaiból. Amikor megtudta, hogy századparancsnoka elesett, átvette a századkommandót és sikerrel folytatta a támadást. Az elfoglalt állásokat a leghevesebb ágyutüz és ismételt gyalogsági támadások ellenére is egy nap és két éjszaka tartotta. Személyesen próbált összeköttetést keresni a szomszédos csapatokkal, de egy ellenséges állásba tévedt és elfogták. Kemény ököllel kiszabaditja magát és visszatér társaihoz.

*

Petőfi Sándor, a negyvennyolcbeli katonatiszt irja:

Tiszteljétek a közkatonákat!
Nagyobbak ők, mint a hadvezérek.

Vak napjaik oly szürkén s tengve telnek
s halniok lehetetlen délibáb,
hogy bármilyen más sorsot irigyelnek.

Dante: A Pokol. Harmadik ének.

Hiába volt itt hallgatózni többé:
nem sirt hangos nyögés, csak gyenge sóhaj
reszketteté a levegőt örökké.

Kin nélküli fájdalom, csendes óhaj
s bár gyermek, asszony, férfi volt tömérdek,
e nagy tömegben semmi zokogó zaj.

Dante: A Pokol. Negyedik ének.

Beszélgetés olasz szocialista foglyokkal

Először éjszaka láttam őket. Azon frissen (vagy inkább, azon nyütten), ahogy a harcból kikerültek. Pellerinájukon rajtuk volt még a lövészárok rőt agyaga, szemükben még ott ült az ágyupokol minden borzalma. A rettentő feszültség, az izmok és idegek élet-halál-feszülése után most ernyedt bágyadtság ólomkölönce aggatódott rájuk. Övig sáros lábukat alig tudták vonszolni, sárálarcos, petyhüdt arcuk mintha megannyi halottas maszk lett volna, máskor eleven, csillogó, fekete, déli szemük tüze kihamvadt. Már nem gubbasztottak a lövészárokban, már a fogság szalmája terült alájuk, de fülükben, mint kagylóban a tenger hullámzása, még bennezugott az ágyuszó. Lázas álmaikban még felsüvitett a roham „Avanti!” rikkantása. Már a purgatóriumban voltak, már messze mögöttük volt a Podgora, az Isonzo, a San Michele, a Doberdo, de még tele volt arcuk az átszenvedett pokol minden kénkőszagával, némák, és tompák, vakok és süketek voltak még a kárhozattól.

Nappal láttam őket másodszor. Nem volt már közük harctérhez, lövészárokhoz. Nagy fogolytábor keritette be az életüket. Lassan lekopott róluk minden sár, vér és lövészárokbeli szenny, de lekopott róluk minden hadias ékesség is. Senki se tudná már megmondani, melyik a bersaglieri és melyik az alpini, melyik a közember és melyik az altiszt. A fogolytábor – munkatábor. Kefét, seprüt kötnek az egyik teremben. Fafaragó munkák készülnek a másikban, köztük szinte müvészi remekek. Vasmunka csattog és kalapál a harmadikban. A katonahadsereg átváltozott munkáshadsereggé. Vagy inkább: visszaváltozott. A katonazubbony már ugy hat, mintha munkászubbony volna. Ezek az emberek már nem a Cadorna katona-bataillonjai, hanem sokkal inkább a Lasalle munkás-bataillonjai. Végigmegyek köztük és sorra kérdezem őket: micsodák civilben. Kőmüves, lakatos, asztalos, bádogos, földmunkás, kocsis, csiszoló, butormunkás, mechanikus és megint kőfaragó, famunkás, megint földmunkás és kocsis… egytől-egyig csupa proletár. Igy ahogy itt áll kivágva a nagy testből az olasz hadsereg egy darabja, csattanóan kitünik, hogy az olasz hadsereg proletárhadsereg. Alig néha, százból ha egyszer, hall az ember más mesterséget, csak igy akad néha irnok vagy diák, vagy hivatalnok is.

Hát ezek az olasz katonák? És egyszerre világossá lesznek az olasz katona tulajdonságai. Az olasz katona bátor, nagy lendülettel tud előretörni, de hamar összeomlik, de a szivósságának nincs teherbirása. Igen, mindezek az olasz munkás jellemvonásai is. Magasra szökő rőzselánggal ég a lelkesedése, rokonszenvből végigfut a sztrájk husz szakma, tiz város munkásain is, de állandó szervezet alkotásáig, harci pénzalap gyüjtéséig nem tudják lobogón tartani a lelkességet.

Az egyik. San Michelenél fogták el. Földmunkás. Kérdezem:

– Milyenek a tisztjeik?

– Fiatalok. Csupa gyerek. Csak tiszthelyettesek. Bátrak.

– Hogy bánnak a legénységgel?

– Jól.

– Nem ütik az embereket?

Szinte kicsap a szikra a szemükből, ahogy fölvillannak és ahogy valamennyien egyszerre, keményen, megbotránkozón felelik:

– Nem!

– Hát mivel büntetnek?

– Kurtavassal meg haditörvényszék elé állitással.

– Más büntetés nincs is?

– Nincsen.

– Enni kaptak-e eleget?

– Igen, különösen az első időkben nagy bőség volt.

– Örül-e, hogy elfogták?

– Most már, hogy itt vagyok, örülök, de meg is haltam volna, ha kellett volna.

A másik. Németországban dolgozott. Kőfaragó. Megkérdem, miért ment haza, miért vonult be:

– Hivtak. Mentem. Kötelességem volt.

– Milyen dolga volt a háboruban?

– Jó. Megtettem a kötelességemet.

– Hogy bánnak itt önnel?

– Jól. Miért bánnának rosszul, hisz megteszem a kötelességemet.

A harmadik. Kőmüves. Széles vállu óriás. Gyanakvó, vad tekintet. Hihetetlenül nagy keze mereven lóg.

– Hol került fogságba?

– Oslavijánál. Január 24-én, a második rohamunknál. Köd volt. Elvágtak.

– Micsoda civilben?

– Kőmüves vagyok. Évekig Svájcban is dolgoztam. Vareseből való vagyok.

– Hány éves?

– Huszonöt.

És tréfásan hadarva hozzáteszi:

– Termete magas. Arca hosszu. Haja fekete. Szeme fekete. Szája, orra nagy. Különös ismertetőjelei nincsenek.

– Örülök, hogy ilyen jó kedve van, hogy olyan kevéssé viselte meg a háboru, hogy néhány nap alatt igy magához tért.

– Engem nem lehet olyan könnyen elnyüni. Én sokat birok.

– Milyen sora volt odakünn? Igaz-e, hogy a tisztjeik ütnek? Magát ütötték-e?

– Engem?!

És ahogy kérdi, hatalmas öklével roppant mellkasára csap, hogy döng bele a boltozatos üreg és a szeme forgása mutatja, hogy élve nem maradt volna, aki kezet mert volna emelni rá, ahogy kivágja:

– Soha!

– Van-e választójoga?

– Van, de nem szavaztam.

– Miért nem?

– Mert nem szavazok egyik politikai pártra se.

– Hát milyen párti?

Gyanakvón fölveti a szemét, hogy miért fürkészem:

– Semmilyen.

– Milyen ujságokat olvas?

– Az Avantit és az Aveniret. Itt meg, a fogságban, a trieszti Lavoratoret.

– Nézze, ezek mind szocialista ujságok. Én előttem nyugodtan beszélhet a legteljesebb nyiltsággal, én magam is szocialista vagyok.

– Igen, szocialista vagyok.

– Hát akkor, miért nem szavazott a szocialista pártra?

– Mert én szindikalista vagyok. Én a Turatit és a Trevest egy hajszállal se tartom jobbnak a Bissolatinál. Egyikük se tett komolyan a háboru ellen semmit.

– Nem szivesen ment a háboruba?

Szenvedélyesen tör ki:

– Hát mim van nekem a háboruból?

– Mondja, hát mit gondol voltakép az olasz nép?

– Semmit. Ma is ugy van, mint a háboru elején. A kisebbség a háboru ellen, a nagy többség ma is az „intervenisták” pártján áll. Persze csak azok, akik sohase voltak a fronton. A katonák persze most már nem „intervenisták”. Azok most már „neutralisták”.

– Mit gondol, ki csinálta a háborut?

– Olaszországban Salandra az oka. Az európai háborunak az oka pedig, amennyire az olasz lapokból meg lehet ismerni, Németország és Ausztria.

– Otthon, Olaszországban, még mindig azt hiszik-e, hogy győzni fognak?

– Azt hiszik, amit az ujságban olvasnak. A lapok pedig telebőgik az országot világraszóló győzelmekkel. Az ujságok mindennap azt irják, hogy előre megyünk. Ha annyit mentünk volna előre, mint amennyit az ujságok jelentettek, akkor már az egész földet megkerülve jutottunk volna vissza arra a területdarabra, ahol a háboru eleje óta állunk. De hiába minden, az otthonlevők nem akarnak kigyógyulni ebből a babonából. Nemrég voltak otthon szabadságon bajtársaim. Azok elmesélték otthon, hogy nem igaz semmi, hogy nincs győzelem, hogy nem megyünk egy lépést se előre és hogy milyen sok a szenvedés és a veszteség a lövészárokban. De hiába volt minden. Mikor a szabadságról visszajöttek, kétségbeesve panaszolták, hogy otthon egy szavukat se akarták elhinni.

– Hát mit kellene tenni?

Szenvedélyes extázissal robban ki:

– Forradalmat kellene csinálni Olaszországban! Nem most, hanem a háboru után. De nemcsak Olaszországban, hanem mindenütt a világon! És minden fegyvert egy halomba kellene hordani és elégetni!

És fájdalmas szomorusággal teszi hozzá:

– Ha minden ember olyan volna, mint én, nem volna háboru.

A negyedik. Bolognai diák. Fürge, fekete fiu. Hevesen felel, ahogy megkérdezem:

– Nem kár, hogy az olasz intellektuelek annyira a háboru mellett voltak?

– Ki tudhatta, hogy igy lesz. Mi ugy éreztük, hogy az egységes Itália történelmi problémáját meg kell oldani.

– Ki azok a „mi”?

– A reformszocialisták, a Bissolati hivei. Mi azért nem elleneztük teljes erővel a háborut, mert azt akartuk, hogy az olasz nemzeti egység kérdése egyszersmindenkorra megoldódjék és eltávozzon utjából a szociális harcnak.

– Nos, és ez a megoldás utja?

– Most már sokan, legalább azok, akik a lövészárokban vagyunk, beláttuk, hogy félrevezettek bennünket. Mert mért csak éppen az Ausztria ellen szegeződő nemzeti aspirációkat akarják kielégiteni? Vagy-vagy! Miért csak a Trentot és Triesztet, miért nem akarják Franciaországtól Nizzát és Korzikát, Svájctól Ticinot, Angliától Maltát?

Az ötödik. Novarából való. Asztalos. Apró, sápadt, aggódó szemü emberke. Sok csapás érhette. Pislogva várja a kérdéseimet:

– Milyen ujságot szokott olvasni?

– Az Avantit meg a torinoi Gazetta deli Popolot. Szocialista vagyok.

– Van-e választójoga?

– Huszonegyéves vagyok, hát már van. De még nem szavaztam és nem is fogok soha szavazni. Egyik pártra sem. Nem akarok én egyik párthoz se tartozni. Nem akarok én semmiféle közügybe beleavatkozni. Szegény testvéremet épp a háboru előtt csukták be, mert zavargás volt a sztrájkjuknál.

– Van-e családja?

– Feleségem nincs, csak apám és három testvérem.

– Levelet kap-e?

– Kapok.

– Mit irnak?

– Örülnek, hogy fogságba jutottam és élek.

– Volt-e demonstráció a háboru ellen a maguk vidékén?

– A munkások ellene voltak, de nem tüntettek.

– Örül-e, hogy fogságba esett?

– Jobb végre is, mintha otthagytam volna a fogamat.

– Hát nem akart meghalni az olasz hazáért?

– Ha rögtön meghaltam volna, akkor nem bántam volna, de igy nyitott szemmel, a halált várva meghalni, borzasztó lett volna.

– Miért, hogy fogták el?

– Támadás volt a Podgorán. Én nagyon is előrekerültem. Megsebesültem. Továbbmegyek és egyenesen belejutottam az ellenséges lövészárokba.

– Remélték-e a győzelmet?

Vállat von:

– Mentünk előre, mert kommandirozták.

– De hát hova mentek előre, mikor még se Triesztet, se Görzöt, se Trentot nem tudták elfoglalni.

– Hiába mégis előre kellett menni.

– Hiszik-e a katonák, hogy Ausztriából nagy területeket foglaltak el?

– Nem, tudtuk, hogy csak kis földdarabokat. De arról beszéltek, hogy Görzöt elfoglaltuk.

– Volt sok veszteségük?

– Én keveset láttam. Az én századomból hetvenöt nap alatt csak tizenketten estek el és öten kerültek fogságba.

A hatodik. Római mechanikus. A San Michelen került fogságba. Leteszi a csajkát, mikor szólok hozzá:

– Meg van elégedve itt az ellátással?

– Igen.

– Mi van ma ebédre?

– Leves, hus és babfőzelék.

– Hát este mit szoktak kapni?

– Kávét meg valami főzeléket.

– Szervezett munkás?

– Egy darabig voltam, de aztán otthagytam a szervezetet.

A hetedik. Butorasztalos. Élénk, magas, karcsu, vidám fiu. Huszonkét éves. Van választójoga. Mindenen nagyon jól mulat, azon is, amikor megkérdezem:

– Ön is szocialista?

Rámutat a babfőzelékkel telt csajkára:

– Én babszocialista vagyok. Nekem nem kell semmiféle párt, én csak dolgozni akarok, a gyomrom akarom megtölteni.

– Mennyit keres?

– Négy lirát naponta. De Rómában drága az élet.

– Ha szervezett volna, nem többet keresne?

– Csináltunk mi is szervezetet. De nagyon kevesen voltunk, pénzünk alig gyült és sohse tudtunk odáig fölvergődni, hogy egy sztrájkot próbálhattunk volna.

És ahogy végigmegyek a csoportokon, a bádogosokon, kőfaragókon, vasmunkásokon, asztalosokon, mindenütt ugyanazok a feleletek, ugyanazok a motivumok. Lassan kibontakozik az olasz munkásosztály egész lélektana. Mint a szivárvány szinei, ugy jelennek meg sorra az olasz szocializmus különféle árnyalatai a szindikalizmustól a reformizmusig és a babszocializmusig. Világossá lesz, miért nem tudott győzni az olasz szociáldemokrata-párt oly elszánt és oly lendületesen bátor ellenállása a háboruval szemben. Szemünk elé kerülnek az olasz anarchizmus és szindikalizmus gyökerei: az olasz munkások szocialisták, csak éppen szervezetet nem türnek és szavazni nem akarnak. A politikai akciót elvetik, de a gazdasági mozgalmat meg organizáció nélkül akarják. Ha az olasz munkásság ugy lett volna szervezve, mint a német, akkor annyi lánggal, tüzzel és lobogással gyönyörüen győzhetett volna harca a háborucsinálók ellen. De szervezetlen volt és el kellett buknia. És, akármily paradoxonnak lássék is, éppen ezért nem tudnak győzni az olaszok a háboruban sem. Azok a hiányosságok, amik megakadályozták, hogy az olasz munkásbataillonok győzelemre vigyék a maguk ügyét, megakadályozzák azt is, hogy az olasz katonabataillonok győzelemre vigyék Olaszország ügyét.

Hogy ez uj dolgoknak jól értsd a sorját,
ott kezdem, hogy egy nagy pusztára szállok,
amely meg nem tür ágyán egy fü sarját.

Száraz és sürü puszta ez, lapos, tág:
S a homok olyan (tán képzelni birod),
mint ahol Cato lábai taposták.

És e homokra lassan egyre cseppen
tüzes lángokból hizott pelyhü zápor,
mint hó, ha szél nem fú, az Alpesekben,

ugy szállt a földre ez a tüz örökkön;
s mint acél alatt tapló, gyult ki lángra
a homok, hogy duplán lakója nyögjön.

Dante: A Pokol. Tizennegyedik ének.

A Karszt-háboru törvényei

Esztendeje tart már a nagy viaskodás a Karszton. Tavasszal kezdődött, átélte a nyarat, az őszt, megérte a telet, az uj tavaszt, de a világ még ma sem ismeri ennek a szörnyetegnek az igazi képét. Az Isonzo-front igazában véve Karszt-front. Csak a csapatok tekintete nézhet le vágyódva az Isonzo szép, zöld völgyébe, a lábuk alatt a Karszt szürke, éles kövei meredeznek.

A Karszt-háboru a legnagyobb stilü állóharc. Ha akár az orosz, akár a szerb harcokkal hasonlitja össze az ember, látszatra semmi sem történt az Isonzo-fronton. Az orosz harctéren négy hónap alatt Gorlicétől Brestlitovskig jutottak a szövetséges csapatok, Galicián és Lengyelországon át kilométerek százain keresztül Oroszországig kergették az orosz hadseregeket. Szerbiában alig nyolc hét alatt egy egész országot söpörtek végig száguldó viharként az osztrák-magyar-német-bolgár hadak. Ha a tiz hónap előtti és a mai Isonzo-frontot a térképen összehasonlitjuk, akkor azt kell mondanunk, hogy itt semmi változás nem történt, hogy az Isonzo-front tiz hónap óta szakadatlanul – Isonzo-front maradt. Ma csakugy a Doberdoért, a San Micheleért, a görzi hidfőért, a Podgoráért, Oslavijáért, a tolmeini hidfőért, a Krnért, a Mrzli Vrhért folyik a küzdelem, mint az olasz háboru elején. Látszatra tehát nem történt semmi. Valósággal azonban a világháboru egyik legnagyobb eseménye játszódott itt le. Látszólag nem történt semmi, – de az olasz hadsereg hatszázezer halottat és sebesültet vesztett el az Isonzonál. Látszólag nem történt semmi – de az osztrák-magyar monarchia valóban egyik legfontosabb életérdekét: a tengerpartját, a világforgalommal való kapcsolatát védte meg ezekben a harcokban.

A Karszt-háboru állóharc. A harcvonal tiz hónapja ugyanaz. Csak apró lövészárokdarabok cseréltek (Zagoránál, Oslavijánál, a Monte San Michelen, San Martino alatt) időről-időre gazdát. Látszatra minden mozdulatlan itt. De valósággal mindkét fél megfeszitett izomerővel áll szemközt. Ha csak egy pillanatra is elernyedne valamelyik, ez végzetessé válhatna a számára. Mint a kötélhuzás. Ha csak egyetlen lépést is kimozdul az egyik, már végkép elrántja a másik.

Négy nagy csatában, a négy Isonzo-csatában játszódott le a nagy mérkőzés. Minden harc áttörési kisérlet ebben a háboruban. Ellentétben a mozgó háboruval, itt nem a gyönge pontok ellen szegeződtek a támadások. Itt különben sincsenek gyönge pontok. A front elég kicsi ahhoz és elég gazdag a vasut- és országut-idegzete, hogy mindenüvé, akármely tulerővel megtámadott pontra azonnal lehessen elegendő tartalékot küldeni. A hadvezér föladata itt éppen a jó adagolás. Azt kell pontosan tudnia, hogy mennyi csapatot állitson az első vonalba, mennyit helyezzen el közvetlen a front mögött a kavernákban, mennyit állitson tartalékba, mennyit pihenőtáborokba. Ezen a fronton éppen az erős pontokért folyik a viaskodás. Nem a szárnyakat, hanem a centrumot, a görzi hidfőt, támadja az olasz. Nem a sikságon próbálkozik, hanem a sikság urát: a Doberdo-fensikot és itt is a legmagasabb csucsot: a Monte San Michelet rohamozza szakadatlanul. Az erős, az uralkodó pontok birtoka jelenti egyben az egész vonal birtokát is. Az egész harc a védelem meglepő fölényét mutatja a támadással szemben. Az olaszok mind a négy áttörési kisérletükben többszörös tüzérségi és gyalogsági tulerővel próbálták sikertelenül megingatni az osztrák-magyar védelmet.

Az állóharc szabja meg itt az egész küzdelem karakterét. Az állóharc taktikája: az áttörés. A támadó legfőbb törekvése az, hogy a védő állásait tüzérségi tüzzel szétrombolja és azután csapatait gyalogsági rohammal kikergesse. Ehhez a taktikához maga az állóharc adja meg a szükséges eszközöket. A hónapokig tartó egyhelybenállás teszi lehetővé, hogy a támadó igen nagy mennyiségü tüzérséget és municiót halmozzon föl. Az olaszok a harmadik és negyedik Isonzo-csatában vagy másfélezer ágyut szólaltattak meg és jó félmillió ágyulövést tettek. Egy Isonzo-csatanap több gránátot lát, mint a szerb harc hosszu hetei. Mintha a munició- és vérbőség miatt valósággal gutaütéstől félnének és szándékkal eret vágnának önmagukon az olaszok: egészen szükségtelenül is töméntelen municiót tékozolnak. A nem harcoló Görzre több mint tizezer gránátjuk hullott le. A tüzérségi tüzelés a csaták kriziseiben tombolásig fokozódik. Oly sürün csapnak le a lövedékek, hogy már nem lehet egyik lövést a másiktól megkülönböztetni. Dobpergésnek nevezi ezt az osztrák-magyar és a német hadsereg, orkánnak keresztelték el az olasz és a francia katonák.

Az állóharcból következik az Isonzo-menti küzdelem másik formája is: a közelharc. Oly hosszu ideig állanak egyazon helyen egymással szemben az ellenfelek, hogy van idejük a mindinkább közelitő árokásásra. Homokzsákok vagy acélpaizsok védelme alatt ássák magukat a támadók egyre közelebb és közelebb az ellenséges svarmléniához. Ez a szakadatlan vakondokmunka sok helyt egy-két száz, sőt egyes pontokon alig husz méternyi közelségbe hozta a harcosokat egymáshoz. Minden mozdulatot látnak itt az ellenfelek. Aki csak a fejebúbját kidugja a födözékből, – a halál fia. Gyakori itt nemcsak a fegyverek, hanem a szavak harca is. A homéroszi szóviadalokkal együtt föltámadtak a homéroszi fegyverek is: mindenfelé acélpáncéllal védekeznek a csapatok. Az olaszoknak még acélsisakjaik is vannak.

Az orkánig fokozódó ágyutűz arra szolgál, hogy szétrombolja a védő fél drótakadályait, szétzuzza födözékeit, megakadályozza tartalékainak a gyülekezését és összetörje a katonái idegeit. Nem egyszer napokig egyfolytában tombol a pergő tűz. Amikor aztán már ugy véli az olasz hadvezetőség, hogy kő nem maradt kövön és ideg nem maradt épen, akkor inditja meg gyalogcsapatai rohamát. Ezekben a rohamsorozatokban, amelyekben ugy követik egymást szakadatlanul, vég nélkül az uj meg uj katonasorok, mint az épülő ház Paternoster-fölvonóján a téglasorok, a régi tömegtaktikához tért vissza az olasz hadvezetőség. Egészen kicsi helyre zsufol össze nagy katonatömegeket. Egy ezred arcvonalának a szélessége támadás alkalmával nem több, mint két század. Nyolc egymásután következő sort alkot tehát egy rohamozó olasz regiment. A sorok oly sürün követik egymást, hogy bár mindegyik sor laza rajvonalra bontva közeledik, a gyakorlatban mégis összetorlódó nagy masszává csomósodnak. Az olasz hadvezetőség egészen tudatosan alkalmazza ezt a mai tűzfegyverek példátlan hatásával szemben elavult tömegrohamtaktikát. Elfogott olasz tisztnél megtalálták Cadorna elvi jelentőségü utasitását, amely különben minden alapelvében teljesen egyezik Joffrenak azzal a parancsával, amelyet elfogott francia tiszteknél találtak meg a németek. Egyetlen fontos különbség van csak a Joffre- és a Cadorna-taktika között: Cadorna még sem süriti annyira a rohamoszlopait, mint a franciák. Joffre utasitása szerint egy divizió rohamfrontja egy kilométer, az olaszok gyakorlata szerint körülbelül másfél kilométer.

Az Isonzo-menti küzdelmek karakterét az állóharcon kivül még egy tényező szabja meg: maga a terep, a Karszt. A szikla, a kegyetlen, az irgalmat nem ismerő kő teszi ezt a frontot a világháboru legkinosabb frontjává. Itt nem lehet dekkungot ásni, ugy mint Oroszországban vagy Szerbiában vagy a francia fronton. Itt nincs föld, itt csak szikla van. Itt nem beásnia, hanem valósággal belevésnie és belerobbantania kell magát a katonának a kőbe. Legtöbbször szó sem lehet arról, hogy más harcterek mintájára a föld alá ássa a dekkungját, hanem a föld fölé kell emelnie. A legtöbb födözék itt a Karszton egyszerüen szikladarabokból összerakott kőfal. Oroszországban, ha kellett, percek alatt valami kis halmot összekapart a feje elé a katona, nehány óra alatt teljes, srapnelbiztos födözéket lehetett ásni, itt a Doberdon hosszu hetek keserves, emberfölötti munkája minden dekkungdarab kivájása. A Karszt-terep még fokozza az állóharc csökönyösségét. Itt minden árokdarabot a végsőkig tartanak, a legnagyobb szivóssággal védenek, mert mindegyik hetek értékes munkáját foglalja magába. A Karszt sziklái természetesen lehetetlenné teszik, hogy akár lovasok, akár kerékpárosok végezhessék a földerités munkáját. Itt csak a gyalogos tud mozogni. De az se mindig. Az éles kő leszaggatja a bakancs talpát és letépi a tenyér bőrét. Különösen, ha még a száz kilométeres sebességig fokozódó bóra is szövetkezik a Karszttal, akkor még apró gyalogos patrul se tud előrehaladni az éles sziklák között. A bóra egyszerüen lehajitja az embert, a Karszt kövei pedig halálra marcangolják. Egy katona mondotta: „A Kárpátokban is nagy urral küzködtünk: Tél generálissal, de itt még nagyobb ur áll velünk szemben: Bóra tábornagy.” Mindehhez járul még, hogy a Karszton nem él növényzet és nincsen viz. A vizhiány a legszörnyübb gyötrelmeket okozta az első időkben. Ma nagyarányu organizáció dolgozik, hogy bőséges vizzel lássa el a Karszton harcoló csapatokat. A Karszt gonosz és rosszindulatu ellenség és nagyon meg lehet érteni annak a magyar népfölkelőnek a keserü sóhajtását, aki azt irta haza a feleségének: „Dobd ki az udvar közepéről azt a nagy követ. Soha életemben nem akarok többet követ látni.”

Az orkánló ágyutüz és a Karszt-terep összehatása teremtette meg a kavernákat. A rettentő ágyutüzzel szemben nem áll meg a födözékkőfal. Amikor napokig bömböl az ágyusereglet, összeomlik minden fölemelt fedezék. Ha a védőcsapatok nem akartak elpusztulni, hathatósabb védelmet kellett teremteniök. Nagy sziklabarlangokat vájtak a kőbe. Sok méternyire a szikla alatt nyulnak el ezek a kavernák. Hihetetlen emberi munka vetődött bele ezekbe a sziklaüregekbe. Egész éjszaka szakadatlanul hallja odakünn az ember ezeknek a szorgalmas emberharkályoknak a kopácsolását. Amit más harctereken az ásó, azt jelenti itt a véső. A fölületes frázis még mindig nem akarja meglátni, hogy a harctéren nemcsak a vér, hanem a verejték is fontos, és hogy a harcokat nemcsak fegyverrel, hanem szerszámmal is vivják.

A pergőtüz szabja meg azután a közelharcok természetét. Az ágyuőrjöngés nagyon erős hatással van az idegekre. Nem egyszer sulyos pszihozis okozója. A pokol minden kinjával vetekszik, amikor csapatoknak órákig és napokig mozdulatlanul kell türniök, hogy rájuk záporozzon a gránáteső. A Karszt az ágyuzás hatását is fokozza. Más harctereken egy gránátlövés egyetlen dekkungot semmisit meg, itt azonban száz méternyire tágitja hatását a Karszt. Ahová a gránát esik, tömérdek fölcsapó kődarab, sziklatörmelék sokszorozza az ártását.

Amikor az előkészitő ágyutüz után végre rohamra indul az olasz, amikor végre nem tépi már az idegeket a gránátüvöltés, valósággal megváltás a csapatokra az ember-ember ellen való harc. Ami más harctéren a küzdelem legnehezebb mozzanata: a roham, – az itt megkönnyebbülés. A pergőtüznek napokig való türése annyi idegességet és keserüséget gyüjt föl a katonákban, hogy amikor azután szemtől-szembe kerülnek szenvedésük okozóival, a legvadabb, a leggyilkosabb kedv szabadul föl bennük. Példátlanul vad kézitusák folynak az Isonzo-fronton. A csapatok sokhelyt hosszu, kardszerü bajonettel vannak fölszerelve a kéziharcra. Nagy szerepe van a kézigránátnak. A katonák hatásosabb fegyvernek tartják a puskánál. De sokszor csak puszta kézzel mennek egymásnak az ellenfelek, sokszor tépik, marják, harapják egymást. Sok keserüséget és szilaj kétségbeesést marnak bele ezek az emberek egymás testébe.

Tiz hónapja folyik igy ez az elkeseredett, vad harc és az olasz hadsereg még egyetlen komoly lépést sem tudott előretenni. Mi az oka a sokszoros és, ugy látszik, állandósuló olasz kudarcnak? Első és azonnal szembetünő oka az, hogy a legfontosabb magaslati állások a mi kezünkben vannak. De végső és legmélyebb oka a védelem nagy fölénye a támadással szemben. A tüzfegyverek mai roppant hatásánál a támadás mindig hátrányban van a védelemmel szemben. A védelem egy helyben marad és ezért szakadatlanul tüzelhet, a támadás kénytelen előrehaladása közben tüzelésével szünetelni. Fokozza még a védelem tüzfölényét az olasz roham tömegformája. Az osztrák-magyar csapatok kitünő tüzfegyelemmel egészen a drótakadályokig hagyják nyomulni az olasz rohamot, hogy ekkor zuditsanak rá gyilkos tüzelést. Az olaszoknak azért vannak oly nagy veszteségeik, mert kétszer kell elszenvedniök ezt a megsemmisitő fegyvertüzet. Először, amikor előre özönlenek, amikor támadnak és másodszor, amikor – támadásuk összeomoltán – visszafelé futnak. Ha pedig sikerül is az olasz roham, nagyon rövidéletü a sikere. Ha behatolnak is valami lövészárokba, a legtöbbször az első éjszakai ellentámadás kiveti őket onnan. Ez természetes is, mert a Karszton nehány óra alatt nem tudnak kellő védelemre berendezkedni, és mert a nagy iram után végsőkig kimerülten jönnek meg a csapataik. Ostoba előitélet az, hogy az olasz rossz és gyáva katona. Boroevics, az Isonzo-front hadseregének a parancsnoka és József főherceg, a Doberdo legexponáltabb részének a kommandánsa, egyformán kijelentette nekem, hogy az olaszok bátran és lendülettel harcolnak. Nem az olaszok hitványságában kell keresni az osztrák-magyar sikerek okait, hanem a magaslati állásokban, a védelem általános fölényében és utoljára, de nem utolsóul – az Isonzo-front védőinek a példátlan szivósságában, emberfölötti mindenttürésében és megható önfeláldozásában.

Tartalomjegyzék

- A földreszállt pokol

- Páncélvonaton a frontig

- Egy éjszaka a Doberdon

- A harmadik Isonzo-csata

- Csatatér-panoráma

- A halálra bombázott Görz

- A földalatti Görzben

- A hamvaiból éledő Görzben

- Oslavija dráma 3 felvonásban, szatirjátékkal

- Oslavija véres, sáros földje

- A tábor

- A frontmögötti világváros

- Tengerészek a lövészárokban

- A tengeralattjáró szeme

- A villámszóró Zeus

- Tiszteljétek a közkatonákat!

- Beszélgetés olasz szocialista foglyokkal

- A Karszt-háboru törvényei