EGYETEMES REGÉNYTÁR

A KIRÁLYTIGRIS

REGÉNY

IRTA
BÁRSONY ISTVÁN

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA
BUDAPEST, VI., ANDRÁSSY-ÚT 10.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5433-40-5 (online)
MEK-12769

TARTALOM
I. OTTHON.
II. A MÁSIK.
III. VALLOMÁSOK.
IV. MORMON HILÁR.
V. KÉT LEVÉL.
VI. BÁNAT.
VII. MORVAYNÉNÁL.
VII. SZENT ANTAL ELŐTT.
VIII. GYEHENNA.
IX. LESBEN.
X. ÁRULÁS.
XI. SEBZETT SZIVEK.
XII. SÖTÉT SZÖVETSÉG.
XIII. VÁRATLAN TALÁLKOZÁS.
XIV. A KÍNOK ÉJSZAKÁJA.
XV. EL INNEN, EL!
XVI. A HAJSZA.
XVII. AZ UTOLSÓ AKKORD.

I.
OTTHON.
A főváros egyik félreeső, de csinos és tiszta utczácskáján egy sürün lefátyolozott hölgy sietett végig a javában diszlő tavasz valamelyik csöndes alkonyatán.
Magasabb volt a közepesnél s termete rendkivül arányosnak látszott a testhez simuló kabátkában. Nem volt tulságosan karcsu, hanem a dereka plasztikus hajlása annál több erőt és rugalmasságot sejtetett.
Oly könnyedén és kecsesen lépegetett, hogy már a járása is fiatalságot árult el. Amint szoknyáját egy parányit megemelte: kikandikált alóla a czipőcskéje hegye.
Nagyon finom szabásu czipőcske volt a lábán. Áruló czipőcske. Elmondta az ahhoz értő kiváncsi szemnek, hogy ez a nő az elegáns emberek osztályából való. A nyárspolgárkaszt derék asszonyait majdnem mindig meg lehet ösmerni arról, hogy bármily kitünő szabóval dolgoztassanak is: czipő és keztyü dolgában kevéssé finnyásak. Pedig ha ez a kettő nem tökéletes, akkor a hires Worth szabászati tudománya sem elég, hogy a toilette igazi gourmandja meg ne botránkozzék magában a rosszul öltözött hölgy láttára.
A fátyolos nő végighaladt az utczán s az utolsó ház előtt, amelyet lombos hársfák környeztek, megállott.
A házat vasrács-kerités övezte s a hársfák a rácson belől voltak. Emeletes, nyaralójellegü épület volt az; emlékeztetett azokra az ujabbdivatu vidéki kastélyokra, aminőket kies tájakon a vasuti kocsi ablakából gyakran látunk. A keritéstől a falig pázsit zöldelt; a nyilt, széles lépcsőhöz pedig kavicsos ut vezetett. Azon a lépcsőn előbb az oszlopos verandára, onnan pedig a ház belsejébe juthatott az ember.
A mi elegáns hölgyünk egy pillanatnyi tünődés után benyitott a rácsajtón s még gyorsabban sietett fel a lépcsőn, mint a hogy idáig jött. Heves csöngetésével elárulta, mennyire türelmetlen.
Alighogy ajtót nyitottak neki, besurrant, mint a kalitkájába vágyó madár.
- Itthon van Berky ur? - kérdezte a feszestartásu inast, akin meglátszott, hogy katonaviselt legény.
- A nagyságos ur rögtön megjön; megparancsolta, hogy ha a nagyságos asszony keresi, tessékeljem be, - mondta az inas s amint még jobban kihuzta magát, összeütötte a sarkantyuját.
A hölgy gyöngén bólintott s besietett a lakásba, ahol nyilván ösmerte már a járást. Férfiembernek szokatlan lakás volt az.
Csupa puhaság, csupa kényeztetésre való alkalom mindenütt. A rokoko-butorok olyan finom alkotásuak, aminő csak a kényes, légies asszonyfélének való. Egy sor szoba nyilt egymásba: mind fényüzéssel berendezve. Müvészien faragott állványokon csecsebecsék és értékes szobrocskák ingerelték a kiváncsiságot. Remek vázákban élővirág illatozott; a lakás levegője olyan volt attól, akárcsak egy májusi pompában diszelgő kerté. Neszfogó szőnyegek végesvégig. A falon szinezüst-keretben tarka virágzománczczal körülfuttatott velenczei tükrök. Azután rendkivül bájos képecskék, selyemre festett rokoko-jelenetekkel. A kárpitok s a függönyök mind különös leleménynyel szedvék szeszélyes ránczokba, hajlásokba. A szalon közepén piczi szökőkut csobogott-locsogott nagyon halkan, - s a kut medenczéjében aranyhalak uszkáltak. Ha a nap odasütött, ugy volt, mintha pirosló tüz sziporkáznék a tovavillanó halacskák utján, a viz alatt.
Ábrándozni vágyó, titokban szerelmes, magát a vágyak édes kinjával emésztő asszonynak a fészke lehetett volna inkább, semmint férfi-otthon.
Itt lakott Berky Emil, akire a fátyolos nő várakozott.
Egyébiránt már nem volt fátyolos. Kalapját s kabátját levetette: kis zsebfésüt vett elő s megigazgatta a haját. Szeszélyesen göndörödő sürü fekete haja volt. Olyan, mintha szinét az éjszakai árnyéktól kapta volna. Épp’ ilyen volt a szemöldöke, a szempillája, a szeme. A szemöldöke majdnem összeért; attól a nő szabályos szép arczának a kifejezése elsötétült. A szeme nagy volt és nyilt; de a fehérjén egy kis kékbe játszó borulatot lehetett észrevenni.
Alighogy egy pillantást vetett a tükörbe: az ablakhoz sietett s lopva nézett le az utczára a függöny mögül.
Nem tudott sokáig egy helyben maradni; tekintete az iróasztalra tévedt; ott levelek s irások voltak. Idegesen kezdett turkálni köztök. A levelek aláirását megnézte; bele is kapott egy pár levélbe, de nem érdekelte egyik sem, mindet félredobta.
Egy darab papiroson verstöredéket pillantott meg. Azt mohón ragadta fel. Elolvasta. Halkan és lassan mondta a szavakat, mintha álmában sugták volna neki s most vissza akarna rá emlékezni:
«Csöndes - nyári - éjnek - lágy fuvalma szálljon -
        Hozzád, én virágom. -
Búsuló szivemnek - sóhajával súgja, -
        Hogy utánad - vágyva vágyom...»
A többi ki volt törölve.
Az ő irása... - Valami éji dal, - suttogta magában a fekete asszony, s tünődve, kérdezve tette hozzá: vajjon kinek irta?
Önkénytelenül fordult meg s egy képre szögezte tekintetét; - egy fiatal férfi életnagyságu arczképére.
Éppen olyan kaczér, hiú kép volt az, akárcsak ez a furcsa, puha lakás. Egy se szőke, se barna férfi képe; mosolygott s keskeny bajusza közül kivillant fehér foga. Szakállt nem viselt s igy még jobban szembeötlött, hogy milyen nőiesek a vonásai. Sűrű haja a homlokára hullott s szinte borzasnak tetszett. Csak mélységesen kék szemében volt valami éles, kemény, szúró, amit a nagy kékség tiszta derüje sem tudott enyhiteni, pedig bizonyára édesen és behizelgően akart nézni, mikor a festőnek ült.
Az asszony elragadtatva nézte ezt a képet. Beszélt hozzá, de oly halkan, hogy még ebben a nagy csöndben sem lehetett volna meghallani. Talán imádkozott; talán szerelmet vallott; talán átkozódott. Arczán mind a három hangulatnak a nyoma összekeveredett. Áhitat, lázas hév és elfojtott düh, együtt.
Nagyon belemerült a tünődésbe, s észre sem vette, hogy a kép eredetije benyit s lábujjhegyen mögéje lopódzik.
Csak akkor riadt fel, amikor megölelte a férfi.
Szivdobogásos lelkendezéssel dobta magát az ölelő karok közé, ugy rebegte: - Emil! itt vagy valahára!
- Vártalak Leóna, mondta a férfi, de egy kicsit korábban jöttél, mint ahogy irtad.
Az asszony közbe vágott; minden szava lángolt:
- Korábban jöttem, igaz. De hát jöhetek én ide elég korán? És mehetek-e el elég későn? Mindig itt a lelkem tenálad, Emil! Itt hagyom a szivemet, eszemet; - örökre itt maradnék!
A nagy felindulástól folytatni sem tudta. Az a mélységesen kék és mégis kemény szempár inkább öntelten, semmint valami nagy melegséggel nézett rá; de a nő nem láthatta azt, mert a feje még most is a férfi mellére borult.
Berky megsimogatta a sötét hajtengert, amely hullámos rengéssel kezdett az ujja között bomladozni.
- Gyere, mondta lágyan, - pihenj egy kicsit. Nagyon siethettél, eltikkadtál.
- Nem testi tikkadás ez, hanem lelki, - szólott az asszony, olvadva, sóváran. Oly rég nem láttalak. Már egy hete. Megőrülök, ha igy tart; valami ostobát, vagy gonoszat cselekszem.
Berky rádőlt a heverő divánra s engedte, hogy a nő odaüljön melléje, a földre, a puha szőnyegre.
- Bocsáss meg Leóna, sokat jártam, - mentegette magát. S a közben egyre simogatta az asszony fejét, amitől az féligmeddig hipnotikus kábultságba esett.
- Emil! Emil! - mormolta halkan, érzelmesen, s hizelkedő czicza módjára kinálta oda a fejét a simogató kéznek. - Nagyon szeretlek Emil. Szeretsz-e még te is? Vigasztalj meg. Borzasztóan szenvedek; mert rémlátásaim vannak. Olyan nehezen tudtam eljutni hozzád ma is. És folyvást rettegek, hogy még ennél is rosszabbul lehetne. Azt én ki nem birnám. Abból katasztrófa fejlődhetnék. Tudod-e, mit tervez ő? Valami gyanus, szörnyü eszméje van. Ugy rémlik nekem, mintha elkészülne innen, - végképen, örökre!
Majdnem sikoltotta az utolsó szavakat s amint sejtelmétől megrémülve, felkapta a fejét: látta, hogy a férfi elnéz fölötte s csak gépiesen hallgatja. - Szemében nincs sem megrendülés, sem szánalom.
Felemelkedett a földről s egy zsölyeszékbe ült, amely a heverő diván végéhez támaszkodott. Ebben a helyzetben éppen szemközt nézhetett Berkyvel.
Tekintetök egymásba fonódott. Az asszonyé égett, - a férfié ellenben nem árult el különös felindulást.
- Talán szólhatnál hozzám, mondta a nő, egy kis árnyalatával a szemrehányásnak. Mintha egy csöppet sem éreznél velem, olyan vagy. Legalább a szavadat hadd halljam, attól megkönnyebbülök; mert csudálatos zenéje van a hangodnak, Emil. - A nézésed sokszor fagyasztott már meg, de ha beszélsz, felolvadok, lassan meggyógyulok.
Esdeklő könyörgés és szenvedélyes vallomás volt ebben, még a kőszivnek is meg kellett puhulni rá.
Berky fél könyökére támaszkodott s kinyujtotta kezét az asszony felé. Odavonta magához. - Nem engedem, hogy szenvedj, mondta dédelgetve. De a szemében most sem volt az a melegség, ami a hangjában.
Nem is sikerült a vergődő asszonyt megnyugtatnia.
- Mi lesz velem, kérdezte a nő, ha az talál történni, amitől rettegek? Tudni akarom, Emil, azért jöttem. Erőszakoltam ezt a találkozást, mert félek, hogy rövidebb az időnk, semmint magunk is gondolnók. Erőszakoltam, pedig jól tudod, hogy az életemmel játszom. Mormon Hilár ebben az egyben nem érti a tréfát.
- Mormon Hilár, dünnyögte Berky, félig magában.
- Mit mondtál? nem értettem.
- Csak az urad nevét ismételtem. Milyen különös név. Egy csöppet sem tetszik nekem.
Leóna sóhajtott. - Azt hiszed talán, hogy nekem valaha tetszett? Rettenetes ember! Az a tiz esztendő, amit mellette töltöttem, kétségbe ejtene, ha azt nem remélném, hogy bünbocsánatot kapok a révén mindenért, amit életem fogytáig rosszat elkövetek.
- Tudod-e, hogy bővebben még soha sem beszéltél róla?
- Elég szomoru nekem, hogy most beszélhetek. Ezelőtt ilyesmire nem értünk volna rá, amig szerettél...
- Leóna!
- Ne haragudjál Emil, bus és nyomasztó előérzet, sötét gyász van bennem. Nagy események sejtelme kinoz. De nem annyira a jövőtől rettegek, mint egy szörnyü gyanutól, amely közös multunkban gyökerezik. Attól a borzasztóságtól, hogy egyszerre vége szakadhat mindennek: meg tud menteni engem a halál. Ha nem élek, nem érzek. S amikor tőled egészen el kell szakadnom, azon a napon a halálom bizonyos. De mivé legyek attól a gyehennától, ami abban a sejtésben leselkedik rám, hogy te engem tulajdonképen sohasem szerettél?!...
Berky dorgáló tekintetet vetett a fekete nőre és hallgatott. Ezzel a félig fájdalmas, félig neheztelő nézéssel sokszor kényszeritette, hogy bocsánatért könyörögve boruljon le eléje; de most nagyobb megrendülés dulhatott az asszonyban, semhogy a megszokott fegyelmi rendszabály elég lehetett volna a szivének.
- Egy esztendeje már, hogy a tied vagyok, suttogta, mélyen elpirulva. S ez a rövidke idő mintha teneked tan hosszu is volna. Pedig emlékezzél, mi volt előbb, sokkalta előbb, amikor esztendőkön át esdekeltél, őrjöngtél, rémitettél. Az borzasztó volt, Emil. Te sohasem tudhatod meg, mily gyötrelmeken hajszoltál keresztül. Talán nem is szereted, hogy felidézem a kinos vergődés emlékeit, de ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy beszéljek most róla; - éppen most, amikor lelkiösmeretedre akarok egyuttal hatni vele; amikor a saját életemnek, üdvösségemnek, józan eszemnek a megmentése érdekében teszem.
- Beszélj csak Leóna, szivesen hallgatlak. Nekem minden érdekes, amit te mondasz, szólt Berky oly hangon, amely őszinte volt.
- Érdekes, ugy-e, mert a magad diadalának a hőskölteményét zengem, kiáltotta az asszony, és szomjuhozó vágygyal forrasztotta ajkát a férfiéra. De hamar összeszedte magát s merengve folytatta:
- Ó, milyen tiszta és szent asszony voltam én, amig te az utamba nem kerültél!... Te, aki megigéztél, a szemeddel megvertél, rabszolgálóddá tettél! Azt hiszem, Emil, már az első napon szerettelek. Sohasem láttam hozzád hasonlót, én gonoszom, én kegyetlenem te! De te abból sokáig semmit sem sejthettél. Csak én szenvedtem, egyedül én: és amikor nem láttalak: sirtam, zokogtam. Éjjente megtéptem a párnámat kinomban, és hogy ne hallja az uram, mit müvelek: összeharaptam az ajkamat, ugy jajgattam magamban, befelé.
- Mégis olyan tengernyi ideig várattál, emésztettél.
- Emésztődésről beszélsz? Hát van neked fogalmad az én senyvedésemről? Ha tudtam, hogy mindjárt látni foglak, elrémültem a szivem verésétől. Kivántalak és rettegtem tőled mégis. A te arczodnak s hangodnak a titkos emléke éltetett, és majd hogy eszemet nem vesztettem, ha az arczodat igazán láttam s a hangodat igazán hallottam. Ó Emil, hogy tudtál esküdni, könyörögni! Ha mindaz, amit nekem fogadtál, amivel elkábitottál, hazugság lehetett: akkor nincs isten, hogy meg nem nyitotta alattad a földet és el nem nyeletett a pokollal, ahová az embersziv vérével élő Gonosz való.
- Leóna, csillapodjál. Megint beteggé izgatod magadat. Szerettelek...
- Mondd, ismételd ezt, ezerszer, milliószor. Nem hallhatom eleget. Amióta a rettegés él bennem, szünetlenül csak ezt vágyom hallani. Könnyü volt a bátorság nyugodt napjaiban. Akkor nem éreztem szükségét az uj meg uj biztositásnak a te ajkadról. Akkor mért beszéltem volna az áldozatról, amit neked hoztam? Panaszkodásnak tetszhetett volna, pedig ha boldog az ember, minek panaszkodjék? A szemrehányás joga csak a boldogtalanoké. De én már nem vagyok olyan boldog, hogy ne vágynám veled beszélni a megkisértetés idejéről. Arról az időről, amikor minden szavadat mohón szíttam magamba, pedig már éreztem a halálos mérget, ami elkábit és ellenállásra képtelen bábbá tesz. Iszonyodtam tőled, mert bármennyit esküdtél is tiszta szerelmet, benne volt a szemedben a bün, amitől fáztam s a vérem mégis felforrt. Hányszor könyörögtem, hogy hagyj el, ne üldözz, ne kinozz. Te jól tudtad, hogy az már a végső kimerülés. Hisz ha erőm van: az kellett volna, hogy elkergesselek. De amikor a csábitás himnuszát a fülembe sughattad, akkor már félig őrült voltam; akkor már zúgott az agyam s a bűbájos gyönyör, ami szavaidból a lelkemre áradt, teljesen megigézett:
- Szerettelek, Leóna, szerettelek!
- Hallom a hangodat most is, az akkorit. Átkoztam a születésem óráját, hogy olyan gyöngének teremtett az isten. Hisz’ ha elmentél tőlem, utánad szerettem volna rohanni, és százszor voltam azon a ponton, hogy igy kiáltsak fel: ne higyj nekem, nem igaz, hogy meg tudok tagadni valamit, amit te követelsz; csak a tisztesség, a női szemérem vivja bennem utolsó vonagló tusáját a megadás vágyával. Nem tudom ki vagy, nem kérdem mit akarsz, csak engedelmeskedni óhajtok már neked, hadd érezzem én is valahára a megadásban rejlő boldogságot, amit csak halálosan szerelmes asszonyok érezhetnek...
- Láttam rajtad és boldog voltam, szólt közbe a férfi.
- Vigasztalás, ha mondod. Mert ahhoz fogható gyötrelem nincs a földön, amit a nő kiáll, mielőtt meghallgatja a férfit, akit jogtalanul szeret. Én átéltem ezt a kint. Most is látlak, Emil, amint felém nyulsz s megölelsz. Érzem a csókodat, amitől meggyuladtam s amitől elöntött az iszonyat és a düh. Megfojtani, elpusztitani szerettelek volna! - És nem birtam mást tenni, mint a nevedet nyögtem, sóhajtottam. Az anyám olasz nő volt s az ő perzselő szenvedélyét örököltem. Szerelemre vágytam s a férjem iránt szerelmet sosem érezhettem. Ha bünös voltam, ime megbünhödtem. Tudtam is én, bántam is én, hogy mi lesz velem. Napról-napra a sarkamban voltál. Nem volt egy lélekzetvételre való nyugtom. Ha nem szólhattál hozzám, irtál. Minden leveledet össze akartam tépni, olvasatlanul elégetni. És minden sorodat a haldoklók elgyöngülésével olvastam el százszor. Egyszer egy tizsoros vallomásodat mondtam magamban egész éjjel. Öleltem a papirost és minden betüjét végig csókoltam, megsimogattam. Az isten kegyelme őrzött, hogy fel nem ugrottam az ágyamból s éjnek idején hozzád nem rohantam. Ugy rémlett, mintha várnál, hivnál...
- Csakugyan vártalak, hivtalak; - érted akartam akkor menni, hogy elraboljalak.
- Csak egy szavadba került volna. Akkor már csak az ablakomat kellett volna megzörgetned s én kiugrom. Nagyon jól csináltad a dolgodat. Elvetted az eszemet egészen. Megbüvöltél, megbabonáztál, magadhoz lánczoltál. Amikor azt mondtam kétségbeesve: «nem»!» - felsikoltottam a lelkem fenekén: «igen! igen!»... Te ugyan nem mondhatod, hogy rohammal vetted be a várat. Hanem egyenkint szedted szét a köveket, amig egyszer csak sehol sem volt a vár. Ott álltam előtted, védtelenül, mámorosan, önkivületben; - rettegve, iszonyodva, jártányi erő nélkül. Tehettél velem, amit akartál. Én már semmit sem tudtam arról. Én azt már többé meg nem akadályozhattam. Eladtam magamat az ördögnek, - neked!
Berky hallgatott. Némán simogatta, csókolgatta az asszony forró kezét.
- Ehhez értesz, folytatta Leóna. Ahol egyetlen egy szó megváltás lehetne, ott te ezer csókkal ejtesz mámorba s elfelejtetsz minden egyebet. Hányszor támadt kétség a szivemben; hányszor kezdtelek fakgatni, vallatni! Csókeső volt rá a felelet, s mire felébredtem, nem volt józan az elmém. Az idő sürgetett. Sietnem kellett vissza, a poklomba, Mormon Hilár mellé, aki az uram és parancsolóm. Akit gyülölök s megvetek, mert gyalázatos alkuval vásárolt meg. A mi esküvőnk semmis, tudd meg Emil. Csalás volt az egész; nyomorult komédia. Mert amikor azt kérdezték tőlem az oltárnál: «szeretem-e?» hangosan kiáltottam, hogy nem! S azt senki sem hallotta, hallani nem akarta. A pap tán süket volt. Mit tudom én? De Mormon Hilár, a milliomos aranyásó, egy csöppet sem volt süket. Bánta is ő, hogy én mit beszélek? Neki adtak, elvitt. Elvitt, mondom, mert én nem mentem hozzá szivből. Én nekem ő nem igazi uram. Én azt teszek, ami nekem tetszik s a lelkiismeretem ő miatta bizony nagyon nyugodt. Utálom az első percztől fogva: csak egy nagy hibám volt: féltem tőle. Ha borzasztó szemével rám tekint, most is megdermedek. Rémképek gyötörtek minduntalan. Kicsoda ő? Ugy szakadt ide az aranyásók közül. Vagyona volt, bányákat vett. Ahol az ezreket kidobálta, sehol sem kérdezték tőle: ki fia, mi fia. Én magam sem tudtam s ezt nem birom megszokni. Ezer csuda, hogy régesrégen el nem bujdostam tőle. Amig az anyám élt, nem tettem, ő miatta. Azután jöttél te! És ahol te voltál, Emil, ott én már szivesen megmaradtam. Életem minden szenvedését szivesen elfeledem ezért az utolsó egy évért. Még azt is elfeledem, amit te érted gyötrődtem; csak azt az egyetlen egyet ne vedd el tőlem, hogy igazán szerettél. Arról akarok megbizonyosodni, hogy nemcsak időtöltésnek voltam jó számodra.
Oda csuszott a férfihoz, aki mosolyogva nézte.
- Iszonyodom tőled, amikor igy nézel, - mondta szenvedélyesen és megborzongva. A te nagy nyugalmad kétségbeejt. Szeretném, ha szidnál, hogy gyanusitani merlek. Ha megvernél, amiért megsértettelek: boldog lennék. Csókolnám a kezedet, amikor ütsz, mert dühödből ártatlanságodat érezném ki. De te nem vagy ártatlan, Emil. Te kegyetlen vagy, kegyetlen mint a királytigris.
Reszketett nagy felindulásában. Odahajolt a férfihoz, aki szeliden csittitotta. Kis kezével izgatottan ragadta meg a vállát s pihegve folytatta:
- Te engem talán soha, egy pillanatra sem szerettél igazán. Utánad ki tudja, hányan sirnak éppen ugy, ahogyan én! Te minden asszonyok megrontója, vigyázz, az én boszum elől meg nem menekülsz. Ha engem megcsalsz Emil, a saját kezemmel fojtalak meg! Meghalsz!...
Amint ezt kimondta, önkivületben markolta át a férfi torkát s egy másodperczig ugy tartotta rajta a kezét görcsösen vonagló szoritással, hogy a Berky szép arcza belekékült.
Még akkor is nyugodt volt az az arcz.
Leóna felsikoltott s eleresztette.
Azután leborult a földre s ott keserves, szivtépő zokogásban tört ki.
Berky ott maradt fekve a divánon, s amint sajgó torkát simogatta, azt gondolta magában: ejnye, de erős keze van ennek a bolondos asszonykának.

II.
A MÁSIK.
A Hidegvölgyben szól a kakuk.
Május van. A szerelemnek s a lelki részegségnek az évadja van. A Hidegvölgyben sok az árnyék és sok a fényesség. Virág van a fán, virág a bokron, virág a fü között.
A völgy fenekén rejtett tó csillog. Zöldvizü tó, amelybe szomoru füz hajtogatja leveles vesszeit. Óriás topolyfák környezik a tavat és egyre sugdosnak magok között.
A sürüségből kiröppen egy-egy szomjas madár s leszáll a tó szélére: iszik. Sipoló pirókok fujják egyhangu hivogatójokat. Hol megjelennek a szélső galyon, hol eltünnek a bozót utvesztőjében: övék itt a világ.
A topolyfákat meglátni a vizben. Ott nyujtóznak a tó kék feneke felé. Az a kékség az ég arczulata.
A fák koronáját felhők simogatják odalent. Bárányfelhők. Igazában csak ködfoszlányok. Csak a tó mutatja ugy, mintha a pókhálóból szőtt csipkét végig fujná a szellő a fa tetején.
De milyen gyönge szellő! A topoly lombja csak éppen hogy meg-megrezdül tőle.
A legnagyobb topolyfa ernyőként takar be a völgyben egy kis házat. A háznak bokros kertje, kicsi udvara van. Virággal tele mindakettő.
Az eresz alatt egy öreg nő kötöget. Az erdőben valaki versenyt dalol a madarakkal. Az öreg asszony minduntalan arra tekint, ahonnan az üde, csengő hang szerte száll.
Május van, a szerelem hónapja. A magasban fecskék uszkálnak, sürögnek-forognak. Idelent pille kergeti egymást s szól a kakuk.
A levegő balzsamos. Fényes bogár zug el a kert fölött; de visszakanyarodik s belebolondul a virágos cserjébe.
Egy leánynak a hangja hallik az erdőből. Mintha najádok és nimfák csalogatnák egymást. Csattog a fülemüle és fuvolázik a sárga rigó. A sok-sok szerelemtől szinte átmelegszik az egész Hidegvölgy.
A visszhang megismétli a dalt; a nagy erdő felől sirja vissza. A leány arra fut. Nyomában egy hatalmas ujfundlandi kutya.
Az eb le nem veszi hűséges szemét róla. Figyelme egy pillanatra sem lankad. Beszaglász a sürüségbe; fel-felemeli a fejét s a légáramlatból kutatja: nem jön-e ellenség.
Megmozdult a páfrány. Az eb megkapja a leány ruháját s gyöngéden huzza vissza. Aztán morogva ugrik neki a mozgó fünek, de rögtön szüköl és visszapattan. Fülét hátra csapja s nyihog. Szőre felborzolódik, két első lábával nekifeszül a földnek s ugy fordul, hogy fedezze megriadt urnőjét.
A páfrány között nehány darab kő van, az alól kicsuszott egy kigyó. Halk moszatolással keres jobb helyet, ahol nem háborgathatják.
A kigyótól való iszonyat a leány ajkára fagyasztja a dalt.
Előre mennek, ketten. Az ut felfelé visz; meredek kezd lenni. Ahol kanyarodik, onnan ellátni messzire, le a völgybe. Látni a házikót is a tó partján. Igy még sokkal kisebb. A vén topolyfák is felényit mutatnak; óriás bokorhoz hasonlitanak. Hatalmas törzsöket eltakarja a lomb. A másik oldalon az ut fehér vonala fut. Ott elvétve szekerek mozognak. Onnan jöhetne valaki, akit itt nagyon várnak.
Szőke a leány és fehér. A harmatbeeste liljom ilyen gyöngéd. Ha leeresztené a haját, aranyeső hullana fejéről a földre. Ahol a napsugár becsuszhat a fák közt, mindjárt azt a hajat fényesiti, csókolgatja. Epedés van a leány szemében és leirhatatlan vágy. A május az ő tekintetéből lopkodja ki a szerelem sóvárgását s ugy osztja széjjel parányonkint az erdőnek, a szellőnek, a buja tenyészetnek, mint valami kincset.
Nagy a magány itt; senki sincs, aki egy szót hallhatna, egy mozdulatot látna abból, ami a mélységes titoknak van szánva.
A leány összeteszi keblén a két kezét s ugy néz le az utra, mint a szobor. Csak a szemében van égő, izzó élet.
Ami két szeméből sugárzik, attól, ha élőszóvá válnék, megremegne az erdő.
A fák szerelmesen borulnának össze; a virágok tikkadtan hervadnának el idő előtt; a madaraknak megrepedne a szivök. Könyezne az ég és mégis sütne a nap, soha le nem menne. Csak világitaná azt az utat, amerről őt várják.
«Jőjj, jőjj! mondja a szőke leány szeme, hisz elepedek az egyedülvalóságban, én szépem, én lovagom!»
«Jőjj fehér paripán és ragadj el innen; száguldj velem a mindenségen keresztül; oda, ahol senki többet rád nem vetné a szemét, csak a te hűségesed!»
«Jőjj felhő-csónakon és ültess bele; uszd meg velem az eget és ahol legkékebb, ott maradjunk azután mindvégig, csak ketten!»
«Szárnynyá változzék a karod és a szerelem mérhetetlen tengerévé a szived. Azon a szárnyon hadd szállnék én annak a végetlen tengernek a közepéig!»
«Én, aki szemérmes, szende leány vagyok: remegve, esdve hívlak, szerelmem!»
«Rád vár a lelkem; s amiről költeményeket zengtél: ajkam méze már csak a te ajkadnak lehetne édes!»
«Uram, kedvesem, királyom, jőjj értem!»
«Hol maradsz annyi ideig, holott érezned kellene, hogy a szivemet teszem minden lépésed elé, amikor a fehér uton megpillantalak?!»
«Lili vár, Lili hív! Lili meghal, ha nem sietsz!»
«Árvalányhaj bomladozik szét a fejemről, azt lengetem feléd, ha meglátlak: jőjj!»
«Rózsa fakad az arczomon és messziről sikoltom, hogy neked nyilik, ha érzem, hogy közelegsz!»
«Jőjj, siess, Megváltóm! A vadgalamb az én fájdalmamat búgja, a fülemüle az én epedésemet sírja!»
«Lili a tied; - hozzád imádkozik!»
«Ha bele nézek a tóba, két szememből a te igézetedet olvasom ki!»
«Ha egy virágot leszakitok, nem merem megcsókolni, mert rád gondolok s ugy elfog akkor a szivdobogás, hogy remegve kérdem: hátha megreped a szivem, mielőtt igazán megcsókoltál volna?!»
«A fehér ut üres és tenélküled üres lesz nekem mindhalálig!»
«Szépszavu kisértőm, bűbájos Apollóm, jer!»
«Azt mondtad: végigkerestél a világon, amig megtaláltál. Pedig én nem rejtőztem; várlak, amióta megszülettem!»
«Azt mondtad: itt vagy mellettem mindig, amikor nem is látlak. S én azóta mindig ölelnélek a puszta levegőben; de amint a karodba dőlnék: csak a pázsit puhaságát érzem!»
«Ha itt vagy, elfog a félelmetes gyönyör és alig merem a tekintetemet rád emelni!»
«Ha itt vagy, nem birok azzal a borzasztó sejtéssel, hogy szemed fényéből lándzsák villognak felém, amelyek a lelkemet átdöfik!»
«Pedig te nem vagy ellenségem. Te az vagy akire annyit vártam! Te az vagy, aki szeretsz!»...
«És ahogy téged én szeretlek, az még a boldogtalanságban is több a menyországnál!»
«Teneked vetek ágyat a karom között, ahol egy fehér galambon kivül még senki sem pihent: jer!»...
«Ha nem borulok mindjárt a kebledre, amikor megjelensz, ne bánd! Csak nézz meg. - Látnod kell, mi van bennem. Ha egyszer valaha megölellek: vigyázz, hogy bűbájos igézettel semmivé ne váljak!»...
«Az üdvösség is ölhet!»...
«Engedd, hogy megszokjam a félést, ami irántad immár kivánsággá válik!»...
«Te érted van minden! - Te neked van minden!»...
«Jőjj és szólj hozzám meleg szavaddal; simogass meg a tekinteteddel!»...
«Ha a nap felkel, ha a nap lenyugszik, rád gondolok!»...
«Jőjj, és hadd legyen este akkor; - szelid tavaszi este; - holdvilágos. Hadd legyen éjszaka, amikor a pusztán pásztortüzek égnek. Mi itt a topolyfák alatt hadd nézzük a derengő éjszakát!»...
«Fölöttünk templommá váljék a beszédes lomb!»...
«Minden beteljesedjék: amiért epedünk!»...
«Talán nem félek majd. Még nagyobb lesz a magány s én még jobban érzem, hogy te az enyém vagy és én a tied vagyok!»...
«Neked ezt igy meg nem mondhatom, Uram! Hiszen leány vagyok!»...
«Majd, - majd!... Ha nem kell félnem tőled. Ha a szemedben nem lesz rontás. Csak az én megváltásom!»...
«Szerelem, tiszta, égi, gyönyörü: ez van bennem irántad!»...
«Szerelem, lázas, vágyó, remegő: ez az, amit teneked tartogatok!»
«Jőjj már, jőjj, valahára!»
*
Az ujfundlandi morogni kezdett s harcziasan fordult az erdő mélyébe vezető gyalogösvény felé.
Ott nehéz lépések ropogása hallatszott. Valaki közeledett.
De nem alulról jött, amerre a fehér ut volt, hanem felülről, ahol a homályos sürüség terült.
A leány megrezzent, amint az ődöngő alakot meglátta.
- Ez Zák, mondta magában s komolylyá vált az arcza.
Az erdészt hivták Záknak. Sötét tekintetü, ragyaverte arczát gyér szakáll köritette. Elhanyagolta a külsejét s igy idősebbnek látszott, mint amennyi valóságosan volt.
- Jó reggelt kisasszony, szólott és megállott.
- Jó reggelt erdész ur, felelt a leány s menni készült.
- Haragszik rám? kérdezte Zák mogorván s összeránczolta a homlokát.
- Meglep a kérdése. Sohasem haragudtam önre.
- De mindig ugy kerül. Most is siet innen.
- Az anyám vár, felelt a leány s gyors lépésekkel indult a völgy felé.
- Kisasszony!
Indulatosan kiáltotta. A leány önkénytelenül is megfordult rá.
- Lili kisasszony, ha csak egyetlen egyszer jó szivvel nézne rám, nagy dolgot mondanék. Mindig olyan hideg, hogy belém reked a szó, - mondta Zák, s egy lépést tett előre.
Az ujfundlandi morgott s felborzolta a szőrét, mint az imént, amikor a kigyót észrevette. Csakhogy most nem iszonyatot árult el, hanem elszántságot.
- Csitt, Nero! Zák ur nem bánt minket, - nyugtatta meg az ebet a leány.
Zák áradozott: - Önt bántani kisasszony?! Akiért az életemet adnám?!...
A leány elpirult.
- Isten áldja meg erdész ur, mondta, barátságos hangot erőltetve. Megindult a lejtőn, ahol jó ürügye volt rá, hogy gyorsitsa a lépését, amig végre futásnak is beillett volna a sietése.
A nagy kutya nem törődött tovább az erdészszel. Lihegve loholt urnője után.
Zák addig nézte a leányt, amig csak láthatta. Szemében vad tüz gyuladt lángra. Összeránczolt homlokát ujra megsimogatta.
- Sohasem lesz jó hozzám, mondta keserüen.
Körülnézett, mintha attól tartana, hogy figyeli valaki. De minden csöndes volt, A nagy szálerdőben éppugy búgott a vadgalamb, mint az imént, s a kakukszó hol messzebbről, hol közelebbről hallatszott.
A komor erdészt nem hatotta meg a május sok gyönyörüsége. Látta ő azt már sokszor, meg is szokta.
- Pedig nem mondok le rólad, - dünnyögte, s ökölre szoritott kézzel fenyegetett meg valakit, akinek a képe éppen megjelent a képzelete előtt.

III.
VALLOMÁSOK.
Az a vonagló, szegény asszony arra eszmélt, hogy valakinek a karja között van. Berky felemelte, élesztgette. Gügyögve beszélt hozzá, mint a beteg gyermekhez szokás, akit kényeztetnek, akinek mindenkép kedvében járnak.
- Most gyónjon, de rögtön: mi a baja. Most öntse ki a szivét és könnyitse meg a lelkét. Ha szeret, nem emészti magát. Aki sir, elhervad, megcsunyul. Nekem csunya asszony nem kell.
Máskor engesztelve hizelgett volna neki ez az asszony. De most igen nagy lehetett a keserve. Komoly maradt.
- Bocsáss meg Emil, hogy nem voltam hozzád mindjárt kezdetben egészen őszinte. Én nem csak gyanakszom. Bizonyosságom van s azt e pillanatig elhallgattam előtted. De ugyis meg kell tudnod. Az imént nagyon beleéltem magamat a szenvedélyeskedésbe: a hév elragadott.
Berky fülét csak egy szó ütötte meg erősebben.
- Bizonyosságod van? kérdezte csudálkozva, s mintha egy parányi aggodalom tükröződött volna az arczán.
- Egyelőre csak a multból, Emil, de azt hiszem, ha nagyon keresném, minden időből lenne. Kezdek tisztán látni.
- Nem értelek.
- Majd mindjárt megértesz. Megösmerkedtem Morvaynéval.
Fürkészve nézett Berkyre, de nem fedezett fel rajta meglepetést.
- Festi még a haját? kérdezte a férfi, közönyösen.
- Emil, ne térj ki előlem ilyen kérdésekkel. Jól tudod, miről van szó. Te szeretted azt az asszonyt!
- Azaz hogy... édesem...
- Azaz hogy ő szeretett téged, ezt gondolod ugy-e?
- Nem szeretett.
- Hogy mered mondani? Ő maga ösmerte be.
Berky vállat vont. Megpödörgette finom bajuszát.
Szeme hidegen merült a gondolatok messzeségébe.
- Nem szeretett, ismételte, mély meggyőződéssel. Ha szeretett volna, most is szeretne; - szeretne örökké.
Leóna csudálkozva nézte. Most rajta volt a sor, hogy igy szóljon: nem értelek.
Berky azzal a szelid és mégis erős tekintettel mélyedt az asszony szemébe, amivel a női szivek közepébe szánt szavai hatását szokta megnövelni.
- Látod, Leóna, a szerelem is csak olyan, mint a bor. Aki egy gyüszünyivel is beéri belőle: sohsem jut el az igazi mámorig.
- De én mámoros leszek tőle holtig, mormolta az asszony.
- Te más vagy. Te egyszer szeretsz, de annak nincsen vége.
- Tehát tudod? Ez mégis jutalom. De azért nem vagyunk készen Morvaynéval.
Berky legyintett.
- Kérdezz s én felelek, mondta. De mielőtt az asszony szóhoz juthatott volna, egy ujját a szájára tette.
- Gondold meg Leóna, helyesen cselekszel-é? Nekem nincs jogom többre, mint hogy megerősitsem, ami igazat rólam esetleg mondtak. Magamról annyit beszélek, amennyit hallani akarsz.
- Védekezés ez?
- Csak lovagiasság.
- S nem érzed, hogy már ebben az óvatosságban is mennyi a vallomás?
- Én csak azt érzem, hogy minden gyötrődéstől nagyon szeretnélek megkimélni.
- De ha nekem a bizonytalanság a legnagyobb gyötrődés?
- Ne hidd azt Leóna. Én egyetlen egyszer erőltettem a bizonyosságot; sosem tenném többet. A hit boldogit. De hova forduljon, a kinek hite sincs?
- Akinek hite sincs! - ismételte az asszony szomoruan. Hanem mindjárt felülkerekedett a kiváncsisága. - Nem mondanád el azt az esetet?
- Nem érdekes, nagyon közönséges. Mindössze annyi, hogy megcsaltak egyszer...
- Még téged is?!
Annyi hitetlenség és csudálkozás volt ebben a pár szóban, hogy Berky elmosolyodott rá.
- Diák voltam s egyik tanáromnál laktam. Büky Gedeon osztályfőnök urnál, akinek volt egy csinos leánykája.
- Te beleszerettél...
- Várj csak, - iszen az nagyon természetes; nemcsak én, hanem az egész osztály. Minden havi pénzemet czukorra költöttem s a czukrot Bollácskának szántam. Okos, számitó fiu voltam.
- Rád ösmerek...
- Még egy közbeszólás és nincs tovább a mese.
- Ne légy kiállhatatlan; - okos, számitó fiu voltál...
- Igen, és nem adtam oda egyszerre a sok czukrot. Minden napra tartogattam belőle valamit.
- S a leány mindennap megtalálta az alkalmat, hogy közeledbe jusson.
- Látod, kitaláltad!
- De mit törődöm én a professzor leányával? A csalást mondd el nekem.
- Bella egy délután oly későn jött fel a kertből, ahol tanulni szokott, hogy már alig birtam odacsusztatni neki a czukorporcziót. A zeneórára kellett sietnem. Másnap megint igy volt.
- S harmadnap mi történt?
- Minthogy titkos eszményem ujra késett, utána lopództam a bodzafák közé, amelyek a keritést támogatták.
- Ott volt?...
- Ott, és éppen a szomszédban lakó diákgyerek czukrát szopogatta. Annak finomabb czukra volt, mint nekem.
Az asszony felkaczagott.
- Ha tudnád, hogy sirtam én akkor, nem nevetnél, mondta Berky. Minthogy sok regényt olvastam, korán megérett az elmém arra, hogy a megcsalatás minden kinszenvedését átélhessem. És soha azt a keserves órát el nem felejtettem.
Leóna elkomolyodott.
- Hiszem, hogy fájhatott. De te csak szóval tartasz engemet. Morvaynéról beszélj.
- Mit mondott teneked?
- Azt, hogy udvaroltál neki.
- Akkor igazat mondott.
- No lásd!
- Mit lássak? bün az, ha egy csinos asszonynyal foglalkozik az ember?
- Ha egygyel foglalkozik; de tudod-e, hogy te énnekem is akkor udvaroltál javában?
- Udvarolni száz asszonynak is lehet egyszerre. Amit Morvaynénak mondtam, azt minden hiu és kaczér asszonynak elmondhattam. Veled máskép beszéltem, édesem.
- Hizelegni akarsz?
- Csak felvilágositlak. Te kincs vagy és hozzád hasonló asszony nincs a földön.
- Emil!
- Azt mondom, amit érzek. Te vagy a legédesebb asszony, akihez valaha közeledni mertem.
Mind a két izben különösen hangsulyozta az asszony-t.
Leóna kábultan hallgatta.
- Nagy kintól szabadítasz meg, suttogta, ha elhiteted velem, hogy sosem tartoztam muló szeszélyeid közé. Morvayné annyit tud rólad, hogy szinte kétségbeejt. Gondolhatod, mit álltam ki, amikor bizalmával megajándékozott. Alig értettem, hogy mivel érdemlem meg a nagy kitüntetést. Tizszer is az ajkamon volt, hogy azt mondom neki: elég. - De rólad beszélt, Emil, és én nekem nem volt erőm, hogy elhallgattassam.
- Vigyázz, Leóna, hamis asszony az.
- Sejtem, és félek, hogy el is árultam magamat egy kicsit. Most emlékszem, milyen fürkészve nézett, mintha leleplezése hatását leste volna.
- Sok rosszat mondott rólam?
- Ó!
Ebben az egyetlen szócskában leirhatatlan kétségbeesés volt.
- Mondj el mindent.
- Hogy aztán a nyomokat eltüntethesd?
- Mily gondolat. Sértésnek is beillik.
- Most is találtam az asztalodon egy verset.
- Az éji dalt? hisz’ az neked készül.
- Emil, ne hazudjál!
Összetette a kezét; esdeklés volt a tekintetében.
- Nézd meg a papiros másik felét.
Az asszony az asztalhoz rohant. Felkapta a megkezdett verset s megforditotta a papirost.
- L. dala - olvasta csudálkozva.
- Leóna dala; - látod?
- Fejezd be, Emil, fejezd be, kérlek, sürgette az asszony, boldog türelmetlenséggel.
Berky elvette tőle a papirlapot s kereste a befejezést. Olvasta az elejét magában:
Csöndes nyári éjnek lágy fuvalma szálljon
        Hozzád, én virágom.
Búsuló szivemnek sóhajával súgja,
        Hogy utánad vágyva vágyom.
Megvan! kiáltotta hirtelen s odafirkantotta a folytatást:
Álom, édes büvös álom,
        Hívlak, érkezésed várom.
Szállj az égi álmok tündérszárnyán hozzám
        Édes, drága szép virágom...
- Igazán nekem szól ez? kérdezte Leóna, az oszladozó gyanu utolsó fellobbanásával.
Berky vállat vont.
- Hát lehet nekem több ilyen asszonyom?
- Nem lehet Emil; arra már én esküszöm neked. Hiszen te még nem is tudhatsz mindent. Hiszen oly lopva, oly parányi időkig látjuk egymást mindig, hogy meg sem ölelhetlek istenigazában, nemhogy bolondos, rejtett gondolataimat, titkaimat elmondhattam volna. Pedig van egy. Egy nagy!
Berky a könyökére támaszkodva hajolt előre. Kiváncsi volt.
- Mondd meg.
Mielőtt Leóna szólhatott volna, kopogtattak.
Berky felugrott s maga nyitott ajtót. A katonaviselt legény nagyot penditett sarkantyuján s ugy jelentette:
- Egy szerecsen van odakint, instálom, de nem értem a szavát.
Leóna felkiáltott:
- Gomez!
S nagy sietéssel kapkodta össze a kalapját, kabátját.
- Isten áldjon meg Emil! Gomez az én szerecsen-szolgám, az én hű emberem. Ő az egyetlen, aki tudja, hogy itt vagyok. Ha értem jött, akkor oka van rá. A jó Isten áldjon meg! Szeretlek Emil! Szeretlek, amig élek! Holnap értesitést küldök. Ha Gomez jönne, jegyezd meg, hogy csak spanyolul tud: az angolt nagynehezen töri. Bánjál vele szépen. Hű, mint a kutya és meghalna értem bármely perczben.
Összeölelkeztek.
A fátyol rácsuszott az asszony arczára.
A könnyü, lenge alak nehány pillanat mulva az utczán volt.
Berky a mögül a függöny mögül nézett utána, amoly mellől egy órával előbb az asszony kandikált ki, amikor őt leste.
Ajkán ugyanaz a mosoly jelent meg, ami az arczképét olyan hiuvá tette. Megint kivillant fehér foga a bajusza alól.
*
Leóna utközben kikérdezte a szerecsent.
- Mi történt Gomez? Mért jöttél utánam?
- Az irodából keresték az urat, felelt Gomez, - csudálkoztak, hogy még nincsen otthon. Táviratozott nekik, hogy érkezik.
- Minekünk nem jött értesités?
- Nem. Az ur csak az irodásokat akarja látni, mihelyt megjön. De azt mindig kérdi: itthon van-e az asszony?
- S te az akartad, ugy-e, hogy bátran felelhesd: igen.
- Gomez fél az urtól. Gomez nem merné mondani: igen, ha az ur felesége nincsen otthon.
- S ha azt kérdezné, hogy otthon voltam-e mindig?
- Azt Gomez nem tudhatja. Gomez csak a maga dolga után lát. Az ur feleségére ránézni sem mer.
- Mikor jött a távirat?
- Egy félórával ezelőtt. Gomez tudja, hogy az irodás ember tévedett. Még egy vonat jön, mindjárt. Az hozza az urat. Gomez kocsin jött az ur feleségéért, de elküldte a kocsit. A kocsis nem néma, mint a lovak.
Leóna a legközelebbi kocsiállomásnál beült egy bérkocsiba. A szerecsen felugrott a bakra s megmondta a kocsisnak, hova hajtson.
Mire az «ur» csakugyan megjött, Leóna már át is öltözködött. Olvasgatott és a teáját szürcsölte.

IV.
MORMON HILÁR.
A Csergő-utczai irodában este nyolcz órakor még az egész személyzet együtt volt. Az igazgató bent tanácskozott a bányakirálylyal, a ki a vasutról egyenesen az üzleti helyiségbe sietett. Amig a főnök fel nem szabaditotta a testületet, addig egy lélek sem mozdulhatott.
Az idősebb hivatalnokok egymás közt suttogtak. Mindeniknél volt egy csomó irat, amire még ma rá kerülhetett a sor, ha a főnök felvilágositást kivánna.
A fiatalabbak adomáztak, s a vaksi Cziglert ugratták, aki mindig tintafoltokat ejtett irására s örökké azokat vakargatta ki a zsebkésével.
Bodoki, a pénztáros, sehogysem tudott a számadásával boldogulni s a jókedvü fiukat okolta.
- Ugyan, fogják be már a szájokat. Olyanok, mintha kávétraccsos nénikék volnának. Czigler ur, ne vakarjon annyit, idegessé teszi vele az embert.
- Nézd, Czigler, - sugta Bernát, a legnagyobb imposztor, - amott is egy pocza, ni.
Czigler ijedten meresztette a szemét a sötét pontra, amelyre a figyelmét felhivták, s neki ment az itatóspapirossal, hogy majd felitatja. Akkor látta csak, hogy a fekete pont megmozdul s tovaszáll. Egy légy volt, mely a friss iráson kóstolgatta a még teljesen meg nem száradt tintát.
A vaksi fiu szelid türelemmel csóválta meg a fejét. Várjatok csak, mondta, majd kellene még, hogy helyettetek tartsak inspekcziót. De abból nem esztek.
Odabent ezalatt az igazgató csöndesen izzadt a főnök előtt. Mormon Hilárnak rossz kedve volt. A polinai vasbányába való gépek még most sem érkeztek meg s az angol gyáros, aki különben a pontosság mintaképe volt, ez egyszer halasztást kért, mert a gyár egyrésze leégett.
- Az egész vállalkozást elviheti most már az ördög, dohogott a főnök s hevesen járt le s fel a tágas szobában.
Középtermetü, rendkivül erős, zömök ember volt. Jól túl volt már a negyvenen, de azok közé tartozott, akikről joggal lehet hinni, hogy csak ebben a korban érik el életök tetőpontját. Széles vállán szinte kiemelkedett az izomzat, mint a műbirkózókén. Vastag nyakán meglehetősen nagy fej ült; erős vonásai szivósságot és kemény akaratot árultak el. Különben szőke volt, abból a jelentéktelen árnyalatból, amelyből annyi van a németek és az angolok között. Ezret lehetett volna tenni egy ellen, hogy ez az ember meg fogja érni a száz esztendőt, hacsak ugy el nem puhul, hogy megüti a guta.
Az ilyen edzett, sokat mozgó, szabad levegőhöz szokott emberrel biz ez megeshetik, ha a kényelmes életre adja magát.
Az igazgató mukkanni sem mert. Tudta, hogy a főnök most nem őhozzá szólt, csak magában beszélgetett. Hogyha ilyenkor háborgatták, könnyen megtörtént, hogy gorombán rivallt akármelyik alkalmazottjára, bármi volt is a rangja.
Mormon Hilár megállott az igazgató előtt.
- «Bauer & Comp.» hamarább elkészül a bányája berendezésével. Az ő reklámjait veszi be a közönség. Mi majd egy félesztendő mulva kullogunk utána. S minthogy a szalótai érczkő a polinainál gazdagabb is, könnyü kitalálni a végső eredményt. Ezzel a bányával az egész reménységem abban lett volna, hogy mi legyünk az elsők s egy pár nagyobb külföldi czéget magunkhoz lánczoljunk.
- Igaz, mondta az igazgató szerényen s anélkül, hogy önálló véleményt mert volna koczkáztatni.
Minek is tette volna. A főnök bizonyosan csak letorkolja. A maga kezébe szeretett összpontositani mindent. Ezzel elérte ugyan, hogy folyvást kitünően volt tájékozva egész kiterjedt üzletcsoportjáról, de meg is bénitotta embereiben az ambicziót. Félig gépek voltak, akik örültek, ha a főnök kifejezett kivánságait szerencsésen, az ur izlése szerint, teljesiteni tudták. De hogy magok is kerestek volna eszmét, gondolatot, ötletet, tervet, uj irányt, eszközöket a fejlődésre, a haladásra: arról szó sem lehetett.
Mormon Hilárnak jó volt igy is. Inkább volt ő despota, semmint okos ember. Saját magán kivül senkire sem adott. Roppant gazdagsága mellett alig volt alkalma megsinyleni tévedéseinek a következményeit, mert ha némely nagy terve megbukott és milliókat nyelt el: mások sikerültek s a milliók megtérültek. Üzleti merészsége már-már határos volt a szerencsejátékkal. Játszani pedig csak maga tud az ember. A montecarlói bank szenvedélyes hivei között egyetlen egy sincs, aki másra bizná, hogy a tétjét elhelyezze. Éppen abban van a játék izgalma, gyönyöre, hogy a magunk sejtése szerint koczkáztatunk. Mit ért volna Mormon Hilárnak akár a tízszeres vagyon, ha mások ügyessége, esze, találékonysága szerzi neki!
Maga akart nyerni vagy veszteni.
Krőzus akart lenni; de attól sem riadt vissza, hogy egyetlen egy vállalkozásba a Dárius kincsét ölje bele.
Roppant ur volt a vagyonával s az önállóságával.
Herczegek irigyelték, ő pedig azok közül nem irigyelt senkit.
Sem születés, sem rang meg nem hatotta.
Akkor lehetett volna mágnássá, amikor neki tetszik. Volt úgynevezett «hazafias érdeme» legalább is annyi, mint a többi uj grófnak, bárónak, aki pénzért vette a sokágú koronát.
Ha előkelő társaságokba ment, ahol már a milliói révén is elég gyakran megfordulhatott: tudott éppen olyan elegáns ur lenni, mint bárki azok közül, akik egész életökben csak ezüst kanállal ettek. Ha a kártyaasztalhoz ült, amit egyébiránt nem szenvedélyből, csak mások kedvéért tett, tudott nagy összegeket veszteni teljes nyugalommal.
Neki az mindegy volt. Egy esztendőben háromszor-négyszer ha megesett. Mit számitott volna, ha minden alkalommal ott hagy a zöld asztalon egy tuczat ropogós ezrest? Az eféle a reprezentácziós kiadások rovatába került ő nála.
S most mégis boszankodott.
Hja, az üzlet, az más!... Nem a veszteség izgatta, hanem egy kedvelt tervének a dugába dőlése. Olyan volt, mint az igazi szarvas-vadász, akinek nem mindegy, hogy melyik agancsárt ejti el. Válogatja és kiválasztja a magáét. Az azután az övé.
Az igazgató boldog volt, amikor a főnök egy intéssel elbocsájtotta. Amint a hivatalnokok közt megjelent, mindenki fellélekzett. Ebből tudni lehetett, hogy vége az audiencziának, mert a főnöktől mindig az igazgató ment ki utóljára.
Bernát majdhogy czigánykerekeket nem vetett örömében. Nyakoncsipte Cziglert s erőnek-erejével keringőt tánczolt vele.
A vékonydongáju Czigler dühösen kapálódzott, de nem birt jóval erősebb társától szabadulni.
- Megszurlak! kiabálta kétségbeesve, és nehogy kárt tegyen a barátjában, magasra tartotta zsebkését, amelylyel mostanig egyre poczákat vakart.
Bodoki már megtalálta a pénztári mérlegben a hibát s igy nem volt oly ideges, mint az imént. Maga is a nevetők sorába állott. A csók-keringőt kezdte danolni halkan és ütemre tapsolt hozzá.
*
Mormon Hilár semmit sem tudott ebből.
Egy kis szőnyeges lépcsőn felment az emeletre, a lakosztályába. Csöngetett.
Két másodpercz mulva Gomez állott előtte. Mormon spanyolul szólt hozzá.
- Átöltözöm.
- Az ur ruhája már ki van készitve az öltözőben.
- Mit csinál az asszony?
- Gomez itt várta az urat. Semmit sem tud.
- Menj és jelents be. Együtt akarok vele vacsorálni.
A szerecsen összetette mellén a két karját, meghajolt és kiment.
Mormon Hilár egy negyedóra mulva kopogtatott a neje ajtaján.
- Jó estét Leóna, köszöntötte az asszonyt, aki pongyolában volt s halvány arczát csudálkozva forditotta feléje.
- Szokatlan, ugy-e, hogy ilyenkor keresem? szólott a ház ura, de társaságra vágytam. Az örökös üzlet egészen megsavanyit. Sok minden nem ugy ment mostanában, ahogy szerettem volna.
- S itt keres vigasztalást? kérdezte az asszony a meglepetés hangján.
- Most éppen itt. Elég ritkán történik, azt hiszem.
- Hálás is vagyok érte.
- Nagyon kedves. Én is hálás lennék, ha ezt kevésbbé hangoztatná. Tudja-e, hogy ma különösen szép?
Leóna kaczagott.
- Nem igyekeztem rajta.
- Értsek belőle, ugy-e. Minek is lenne szép - én nekem?! De ugy-e, - másnak sem?!
Leóna arczát gyönge pir lepte el.
- Nem értem, mire ez a kérdés. Jó barátok vagyunk.
- Jó barátok, mondta Mormon, kissé gúnyosan. De tudja-e, mi jár az eszemben egy idő óta?
- Okvetetlenül kell arról nekem tudnom?
- Meghat az érdeklődésével. Fájdalom, csakugyan nem kerülhetem ki, hogy éppen önnek ne beszéljek róla.
- Akkor essünk át rajta mihamarabb.
Mormon Hilár leült. - Ámbár nem kinált meg, szólt odavetve, mialatt a karosszékben elhelyezkedett, mégis bátorkodom. - Igaz, kapok valami vacsorát?
- Az ebédlőben teritve van Önnek.
- Persze egymagamnak.
- Én már teáztam. Tudja, hogy nagyon rövidesen estelizem.
- Mindegy. Ha megengedi, ide hoznak majd egy kis harapni valót.
Leóna becsöngette a komornáját.
- Az ur itt akar vacsorázni. Teritsen fel a kis asztalon.
- Pezsgőt is hozzon, rendelkezett Mormon. - Reménylem, koczczint velem?
- Ha ugy kivánja.
- Mindent csak parancsszóra! Mily kár!
- Én nagyon jól érzem magamat igy.
- Ne feledje el, a mit most mondott. Azt hiszem, lesz módomban, hogy emlékeztessem rá.
A komorna behozta az ételt. Mormon rögtön hozzálátott. Amig evett, egy hangot sem beszélt. Látszott, hogy csak a természet törvényét követi, amikor éhségét a legprózaibb módon csillapitja. Tiz percz alatt elkészült a vacsorájával s megtöltötte a pezsgős poharakat.
- Egészségedre Leóna.
Az asszony már emelte a poharát, de most megállott a keze. Kérdően nézett a férjére.
- Miért tegez, mikor tudja, hogy mennyire bánt vele?
- A feleségem vagy, azt hiszem.
- Ez köztünk nagyon kevésre ok.
- Eddig csakugyan igy volt.
- És igy is lesz, mindvégig, higyje el.
- Ne heveskedjél Leóna. Lásd, elég sokáig éltünk remeteéletet. Amikor eleinte láttam, hogy mennyire iszonyodol tőlem, jó akartam lenni és a leggyötrőbb önmegtartóztatás árán is kiméltelek. Azután állandó elutasitásoddal megsértettél s én adtam a büszkét, aki bebizonyitja, hogy szerelmed nélkül is meg tud lenni. Megvallom, ugyis tudod -, kárpótlást kerestem.
Azt hittem, abban reménykedtem, hogy legalább egy kis részét megkapom máshol annak, amit te megtagadtál tőlem. Hiába volt. Átkoztam magamat, hogy mért engedtem neked csak egyetlen napig is; - ha nem teszem: lassankint hozzám szoktál volna valahogyan. De minél jobban telt-mult az idő, annál nevetségesebbnek tartottam, hogy most legyek erőszakos; most, amikor már nem a férji jog természetes gyakorlásának, hanem lelki elgyöngülésnek tünhetett volna fel viseletem. Én, aki minden férfinél erősebbnek éreztem magamat, rettegtem attól, hogy te előtted a mérhetetlen, leküzdhetetlen vágyak beismerésével megalázkodjam.
- Mért beszél nekem erről? kérdezte Leóna titkos szorongással.
- Mert nagy változások küszöbén állok s nem hallgathatok tovább. Ne hidd, hogy ugy támadt fel bennem a te ujabb zaklatásod gondolata, a hogy egy-egy merész üzleti tervbe ötletszerüen belevágok. Hónapok óta töprengek, forrongok s készülődöm erre a pillanatra. Sokat gondolkodtam, és napról-napra jobban betellek azzal a vágygyal, hogy amit lehet, megmentsek magamnak a boldogságból. Erőm tudata már nem izgat, ki nem elégit. Egyébre szomjazom. Olyan nő ölelésére, akit szeretek és aki viszontszeret. Tudod Leóna, hogy mennyire őrjöngtem érted mindig. Ha nem szerettelek volna annyira, nem tudtál volna kiméletre kényszeriteni semmivel sem. Ha gyöngéd feleségem nem lettél volna, megtettelek volna rabszolgámnak, de veled éltem volna. Hány esztendő telt el, hogy puszta látásoddal kell beérnem? Botor voltam, mondom, de elkezdtem s csak a folytatást tartottam férfiasnak. Folytak a lázas, munkás, koczkázatos évek, s beletemetkeztem a számokba. Uj czélokat, uj izgalmakat kerestem, s látszólag sikerült is elámitanom az egész világot, mindenekelőtt önmagamat. De csak én tudom, mit kinlódtam amellett. Asszonyhoz közeledni máskép nem is tudtam, csak ha rád gondoltam. A legnagyobb kábultság pillanataiban nevedet mondogattam. A lelkemmel soha más nőt kivüled meg nem öleltem, és borzasztóan szenvedtem arra a gyötrelmes képzeletre, hogy hátha mégsem vagy az a hideg szent, az az érzéketlen kősziv, akinek velem szemben mutatod magadat? Ha tudnál szeretni mást! Ha mindazt a gyönyört, amit éntőlem örökre megtagadtál, élő emberre, ismeretlen vetélytársamra pazarolnád!...
Folyvást esztelenebb, vadabb kivánságok leptek meg, amelyek aztán nem is hagytak nyugtot egy perczre sem.
Jönni akartam hozzád, hogy ujra kezdjek mindent. Beszélni akartam veled szépen, jó szivvel kérlelve, meggyőző erővel. Be akartam neked bizonyitani, hogy ez az élet igy lehetetlen, hogy ezt meg kell változtatni; hogy a változás csupán csak jó lehet, mert én minden gondolatodat ellesem, ha szeretsz.
Meg akartam neked magyarázni, hogy az olyan férfi, mint én, nem lehet asszony nélkül; de van-e a világon más asszony, aki mellém való, mint a feleségem?
Tudom, hogy nem szerelemből jöttél hozzám. Az anyád erőltetett, és én magam kértem, hogy csak hasson rád a szülői szó minden hatalmával. Mindez azért volt, mert nagyon szerettelek. Ha a szerelem bűn, akkor még ma is nagyon bűnös vagyok.
De feloldozást szeretnék kapni valahogy. Talán lehet. Talán megszánsz engem is, magadat is, ha igy beszélek veled, - gondoltam. Mert a te életed is sivár, igy, szerelem nélkül, férfi nélkül. Ezer csuda, hogy még ilyen szép vagy. Más nőt a magány, az érzéketlenség elhervaszt, megfonnyaszt. Te pedig ugy virulsz, mint a leány, amikor menyasszonysága boldog idejét éli.
Adj egy jó szót, Leóna. Lásd, amikor bekopogtattam hozzád, ugy gondoltam, sokkal rövidebben mondom el mindezt. Sokkal szárazabban, okosabban. Inkább az eszedhez óhajtottam szólni, mintsem a szivedhez. Meg akartam menteni valamennyire a férfiui méltóságot. Diktálni akartam a teljes béke föltételeit, az uj élet alapját.
És ime, csak esdek, vallok, kérek, mint a bolond.
Szerelmes vagyok beléd, Leóna, még jobban, mint régen. Amikor bele tudtam egyezni, hogy ideig-óráig nélküled éljek, abban is biztam, hogy majd csak megtörsz. A magány, az egyedüllét majd csak engedékenynyé tesz s végre a karomba dőlsz. Arra is számitottam, hogy talán elszokom tőled s utoljára még gyönyörködni fogok abban, hogy vezekelsz, én pedig attól szépen meggyógyulok.
De te már régen meggyőztél arról, hogy ha ezer évig élnénk is, neked nem kellenék. Te ellehetsz nélkülem; ellehetsz férfi nélkül.
Mit tehetek mást? Rád bizom, hogy irányitsd magad mindkettőnk életét. Csak egyetlen egy kivánságomat teljesitsed. Add nekem magadat! - Annyi remete-év után légy valahára igazi feleségem.
Elhallgatott.
Talán maga is megijedt ennyi megalázkodástól; vagy az asszony halálos sápadtsága akasztotta meg.
Leóna felállott. Ijedt tiltakozással emelte esküre a kezét. Határozott, komoly hangon mondta:
- Isten engem ugy segéljen, soha sem lehetek, nem is leszek önnek több, mint aki eddig voltam.
Mormon Hilár elvörösödött a homlokáig. Halántékán kidagadtak az erek; szeme kidülledt, amint merőn, dühvel nézte az asszonyt. Félelmes volt.
- Nem lehetsz nekem több?!... Annak csupán csak egy oka van, hörögte. Azt az okot én most ki nem mondom. De jaj neked, ha gyanum bebizonyul. A pokol semmi ahhoz, ami rád vár! Hogy egyáltalában mire határozom el magamat, azt még nem tudom. Lehet, hogy nem nézek rád többet: lehet, hogy akarat nélkül való rabommá teszlek, ahogy mindjárt kellett volna. Egy perczre se felejtsd, hogy a feleségem vagy, és engedelmességgel tartozol nekem. Ezt a gondolatot most már meg kell szoknod.
Feltámolygott s heves mozdulatával felboritotta a kis asztalt, amelyen a pezsgős üveg állott.
A habzó bor szétfolyt a szőnyegen.
A zajra a komorna befutott s nagy sebbel-lobbal szedte fel az összetört edényfélét.
Mormon Hilár kinyitotta a száját, hogy még mond valamit, de nem jött hang a torkából. Némán emelgette a kezét, mint aki fenyeget. Aztán megindult és köszönés nélkül kiment.
Amint Leóna egyedül maradt, szivdobogva roskadt a divánra.
- Emil! Emil! ments meg, - jajgatott magában, összeszoritott ajakkal. - Ó, most hallhattad volna, hogy nincs más uram, csak te. Ez a titkom, amivel boldogitani, meghóditani, visszacsábitani akartalak.
Gomez a folyosón ácsorgott, amikor Mormon Hilár elsietett mellette s lerohant a lépcsőn.
A szerecsen most is alázatosan tette keresztbe a karját a mellén s mélyen meghajolt az «ur» előtt, aki merev tekintettel bámult rá, anélkül, hogy megösmerte volna.

V.
KÉT LEVÉL.
Másnap, estefelé, lelkendezve sietett Gomez Berkyhez. Amint egyedül maradtak, egy levelet vett ki kis kézitáskájából. Szó nélkül nyujtotta át, szokott módján köszönt s nyomban kifelé indult.
- Nem várnak választ? kérdezte Berky, a czimiratot szemlélgetve.
- Gomez siet, mondta a szerecsen. Az «ur» kereshetné. Pszt! pszt!... Holnap!
Ujját kicsucsoritott szájára tette, szemöldökét felhuzta s eltünt az ajtó mögött.
Berky felbontotta a levelet. Picziny, halvány betük, sűrü sorok. Mintha a levél irója még a papiros előtt is titkolódzni szeretett volna. A hányt-vetett irás nagy felindulásról tanuskodott.
«Édes életem, - irta Leóna, - e pillanatban még csak nem is sejtem, mikor látlak megint. Borzasztó dolog történt, amit részletesen leirni sem erőm, sem türelmem. Mormon gyanakszik, és bizonyos, hogy ki fog találni valamit, amivel a világtól és tetőled elzárjon. Őrültségében szerelmet vallott nekem, de a te Leónád inkább meghalna, semhogy meghallgassa.
Itt hagytam volna rögtön, de hova forduljak? Hozzád nem mehetek; még annak lehetnék oka, hogy vak boszujában rád tör s megöl. Egyszer elmondta elveit. Szivesen verekszik egy görbe nézésért is; de a csábító számára lovagias fegyvert el nem ösmer. «Micsoda igazság lenne az, hogy aki a szivében megforgatta a kést: még le is vághassa?» Ezt mondta, s én tudom, hogy nem gyávaságból gondolkodik igy; örömest állna a bitó alá, ha előbb utolsó leheletét is elnémitotta annak, akinek a vérére szomjazik.
Most itt vagyok magamban és rettegve kérdem: mi lesz? Mormon fenyegetett, de tőle nem félek. Csak a bizonytalanságtól. Ő ellene biztos védelmem van; egy fehér por, amitől perczek alatt örökre megalszik a vérem.
A halál nekem sokkal kevésbbé volna iszonyu, mint az ő ölelése.
Nem akarom Emil, nem akarom!
Könyörgök, önts belém bátorságot.
Szólj a régi hangon hozzám.
Mindig az arczképedet nézem titokban s abból meritek erőt.
Holnap elküldöm Gomezt a válaszért: addig eszelj ki valamit, akármit. Én azt teszem, amit te akarsz. Neked boldogan, büszkén vagyok rabod.
Nyugtasd meg a féltékenységemet, ami volt, azt már megbocsátnám (hisz mit tehetek mást?), csak uj okot ne adj a gyötrelemre.
Morvayné nemcsak a multról beszélt, Emil. Ez az asszony folyvást figyelemmel kisér, tudd meg. És amit ő tud, azt én is megtudom.
 De nem ijesztgetlek most. Most csak kérve kérlek: légy velem, el ne hagyj.
Gomezben megbizhatol. Ő nincs megvesztegetve. Édes anyján az én anyám könyörült valaha nagy betegségében, s Gomez ezt sohasem feledi. A hű kutya nem hivebb. Különben is, mit sejti ő azt, hogy miről van szó! Csak azt tudja, hogy inkább a nyelvét kell kivágatnia, semhogy egy szóval, egy jellel eláruljon engem. Nem is teszi. Retteg a férjemtől.
Emil, gondolj rám ezekben a nehéz órákban. Hisz még az is lehet, hogy sohasem látsz többé. Hátha Mormon Hilár megtartja a szavát s eljön, hogy szolgálójává tegyen?!
Ugy félek valamitől, valami szörnyüségtől. Pedig minden igazi szörnyüség csak általad érhet engem.
Emlékezzél rá, mennyit esküdtél, esdekeltél, hogy menekültem volna tőled! Nehogy most te próbálj menekülni tőlem!...
Hallom a férjem kocsijának a dübörgését. E pillanatban érkezett meg. Ki tudja, nem jut-e eszébe, hogy felkeressen? Ne félj, készen talál! Ne félts, sosem leszek a másé. Csak a tied, Emil!»
Berky szórakozottan olvasta át ezt a kínszülte levelet. Forgatta-forgatta ujjai közt. Kinézett nyitott ablakán, amelyen akáczvirág illata ömlött be. Az utcza csöndes volt. Ezen a félreeső tájékon alig fordult meg más ember, mint aki itt lakott.
Egy pár régi ház is volt az utczában. Ott olcsók lehettek a lakások, mert meglehetősen szegény nép huzódott meg bennök. A kapu előtt egy munkásember felesége csittitotta szopós kis gyermekét. Fiatal volt az asszony és a magához valók közt elég csinos is. Amint a kicsike nyugtalankodni kezdett, minden röstelkedés nélkül vette ki a mellét s az apró szentet megkinálta vele. Berky leemelt a falról egy látcsövet, ami mindig ott volt, hogy rögtön kézügybe essék; - s amennyire feltünés nélkül tehette, megnézte vele a munkásasszonyt. Azután beleunt.
Messziről ide hallatszó kocsizörgés zavarta meg a csöndet egy-egy perczre. Az esti csillag feljött s remegő fénynyel ragyogott az égen. Berkynek a szeme megakadt rajta s hozzá tapadt.
Sokáig nézte. Mintha a csillag mindjobban közeledett, lejebb szállott volna. Addig-addig, hogy már nem is igazi csillag volt, hanem egy - asszonyarcz.
Asszonyarcz, amely bűbájos módon mindegyre változott.
Az egyik pillanatban mélabus, édes nézése volt; a másikban pajkos, kötekedő. Hol sirt, hol nevetett; egyszer szőke volt, máskor barna. Mindnek volt szépsége, érdekessége; s mindnek szerelem lángolt a tekintetében.
Mintha egy nagy kert minden virága külön-külön, egymásután adta volna oda a lelkét annak a csillagnak.
A rózsaarcz után következett a liljomarcz; - a kápráztató tulipán után a büszke georgina.
Egy-egy emlék a multból valamennyi.
Berky még a nevöket is tudta, némán mondogatta.
Az inas behozta a lámpát. A sarkantyupengésre Berky visszafordult. Az a levél most is a kezében volt.
Az iróasztalhoz ment s papirost vett elő. Tenyerébe hajtotta a fejét, ugy tünődött.
Végre a toll után nyult.
Nemsokára serczegő hangok támadtak a szobában, amint irni kezdett:
«Utánad vágyom, és hozzád megyek.
Megyek, pedig futnom kellene onnan, ahol te vagy, mert a te szemedben igézet van.
Vártam a jelt folyvást, de te kegyetlen voltál: meg nem adtad.
Pedig szeretsz, s ha nem intesz, hogy jőjjek: magadat sem kinozod kevésbé, mint engem.
A papiros hideg. Ha mindazt leirnám rá, ami a szivemben van: meggyuladna.
A papiros áruló, pedig az én vallomásom titok: kettőnk titka.
Hozzád megyek, hogy élő szóval szóljak a szivedhez.
Várj rám mindennap, alkonyatkor.
Amikor a fülemüle legszebben dalol: jőjj a berekbe elém.
El ne késsél.
Amikor elfogy a nap: várlak.
De ha nagyon szeretsz, akkor te vársz én rám.
Kezdd el a búcsúzást, mindentől, ami kedves neked.
Vagy tőlem veszel örök bucsut, vagy elhagyod értem mindazt, ami a szivedhez van forrva. Ez a sorsunk.
Álmodom, mint a mámoros, és álmomban selyemhajaddal takaródzom.
Gondolj rám és imádkozzál értem, különben elkárhozom.
Már költő lettem, hogy neked jobban tessem.
Az éjszaka csöndjében verseket irok hozzád; hallgasd:
Csöndes nyári éjnek lágy fuvalma szálljon
        Hozzád, én virágom.
Búsuló szívemnek sóhajával súgja,
        Hogy utánad vágyva vágyom.
Álom, édes büvös álom:
        Hivlak, érkezésed várom!
Jőjj az égi álmok tündérszárnyán hozzám,
        Édes drága, szép virágom!»
A serczegő hang megszünt.
Berky letette a tollat. Egyet nyujtózott s gyöngén ásitott hozzá.
Aztán elővett egy boritékot, az irást beletette, a czimet megirta. Igy:
«Sellő Lilikének                       
                       a Hidegvölgyben.»

VI.
BÁNAT.
A hidegvölgyi ház kis kertjének a bozótja között pákosztos kedvvel garázdálkodik egy deli szép állat. Karcsu a dereka és pille könnyüséggel lendül vékony lábával egyik bokortól a másikig. A finom, zsenge rügyeket keresi, csipkedi. Nagy fekete szeme olyan, mint egy kiváncsi leányé. Ahol a bokrok közt bujkál, halkan zörrennek meg a leveles galyak. Most egy nagy darázs zug el a feje fölött, attól megriad, félre szökken, kiugrik a gyöpre, fülét előre csapja, megáll.
Egy bakőz.
Minden csöndes a kertben. A pirókok zsebegő-sipoló szólama idáig hallik a tó széléről; a topolyfák sugdosódó lombja mind erre integet. Sok a virág a kertben. Violával szegélyzett gyepágyak kinálnak zamatos legelőt az őzikének.
Nem sokat kináltatja magát. Végigkóstolja a pázsitot, kiválogatja közüle a vadlóherét, aminek a magvát ki tudja, honnan hordta el ide a szél, vagy valami madár. Egy rózsagaly hegyét kapja el azután; a galy enged, de amint az őz elereszti: rugalmas suhintással pattan vissza s végigcsápol a kotnyeles állaton.
Attól van csak az igazi riadás! A porondos utra csellen az őz, onnan nézi csudálkozva, gyanakodva, a goromba rózsafát.
De az sem köti le a figyelmét sokáig. Megindul az ösvényen, amelynek a puha homokja teljesen elfogja a lépés neszét. Fejét lehajtja s szaglálódva halad valami nyomon, ami nemrég előtte járt ott. Óvatosan teszegeti le a lábát, mintha az erdei avaron járna, ahol az áruló zörgést akarná elkerülni. Ugy nyomoz, mint a vizsla. Gyönyörü igy, elnyulva, lopódzva, minden pillanatban készen arra, hogy visszasurranjon a bokrok rejtekébe.
A házikó sarkáról, egy orgonabokor mellől lesi valaki, hogy mit csinál az őz.
Lili van ott, meg a nagy fekete kutya, amely mindenkép azt szeretné, hogy buksi fejét simogassa a leány.
Arra most nem ér rá; másik barátja köti le figyelmét. Alig várja, hogy arra csalogassa magához, hogy a kezéből etesse.
- Babilász! Babilász! kiáltja hizelgő, kérő, hivó szóval s kilép az orgonalomb mögül.
Az őzike felkapja a fejét s örvendő sietéssel baktat errébb; szinte kaczérkodik, ugy illegeti magát, meghajlitja a nyakát, mintha kötekedni, szeliden öklelni akarna.
Nero félreérti a dolgot, vagy talán hűséges kutyaszivébe egy kis féltékenység lopódzik: váratlanul és hírtelen ugrik előre s dühösen mordul az őzre.
Babilász megretten s eliramodik. A nagy bolond kutya talán életében először nem fogad szót urnőjének s üzőbe veszi a félénk állatot. Babilász kinyujtózik, megiramodik s nyilegyenesen vágtat neki az eleven sövénynek.
Lili csak azt látja, hogy a következő pillanatban mintha szárnya nőtt volna, ugy röpül át a magas bokron. Kint van a kertből. Huss! nincs!
A nagy fekete kutya erről marad s zavartan hallgat el; farkcsóválva koczog vissza a leányhoz, aki ijedten, siránkozó hangon dorgálja.
- Mit tettél Nero? te goromba kutya te! Ki engedte meg ezt? Bántott Babilász?! Most gyere hamar! Gyere ki innen s jól elbujjál! Babilász fél tőled; Babilászhoz még közel se merj menni!
Az ujfundlandi röstelkedve sunyit. Érzi, hogy hibázott. Alázatosan huzódik Lili szoknyájához s ugy marad ott folyvást, amint a leány a kertből kisiet, mintha csakugyan el akarna bujni mögötte.
- Babilász! Babilász! Hivogatja Lili az őzikét. Jer vissza Babilász; az erdőben farkas jár, és ott van a vadász is, gyere vissza!
A kiszabadult bakőz ott áll az erdő szélén s tétovázva figyel a hivó szóra. Süt a nap s előtte széles térség, amelynek nincs határa. A kert bokrai közt jó volt, de ez itt a szabadság!...
Babilász! Babilász!...
A kertben pázsit nő, s czifra, faragott jászolban csemege is akad bőségesen; fehérre gyalult vályu kinál italt rá. Itt pedig vannak a vadfüvek s a minden csemegénél édesebb rügyek, amikből nem lehet kifogyni. Az árnyas hajlatokban csermely csobog s az eleven, futó viz megcsókolgatja a szomjas őz száját, amikor lehajlik hozzá, hogy igyék belőle.
A leány félve siet feljebb, az erdőszéle felé, nehogy az őzet elriaszsza. Fehér kezét nyujtogatja, ugy édesgeti: jer vissza Babilászom!
Hiába minden! Idekint sok a zaj; a nagy kutya haragos morgása még most is fülében cseng az őznek. Az erdő homálya pedig olyan nagyon csöndes. A galambbúgás olyan, mintha a fa odvába tutúlna be a szél; s a kakuk szava csak megnyugtató, mert ahol a kakuk kakukkol, ott semmi gyanus sincsen.
Az őz megrezzen s elkapja a fejét; szemét nem köti már le a leány tekintete. Egyet szökik s bent van a sürüségben.
Lili könyezve fut utána s egyre kiáltja: Babilász!
A viszhang felelget rá.
*
Babilász szabad, s már el is feledte, hogy rab volt valaha. Megindul a cserjésben s féktelen örömmel siet beljebb, az erdő szivébe.
A viszontlátás gyönyöre felizgatja, nyugtalanná teszi. Rabsága előtt ilyenkor az árnyékos domboldalt kereste, ahol az erdei fü közt heverve, várta az alkonyatot... Most nincs türelme a pihenésre; most egyszerre szeretné végigszáguldani a berkeket, felkeresni a régi legelőket és szürcsölni a bujdosó patak kristályvizét.
Az avaron kiváncsian siet keresztül. Egy nyulra majdhogy rá nem ugrik. A füles kipattan vaczkából, de nem ijed meg nagyon. Leül s bámul egyet. Babilász is megnézegeti régi ösmerősét. Mintha ez volna a nézésében: «Lásd, itt vagyok megint; rám ösmersz-e?»
Czinke pördül a galyakon; ropogó-surrogó röppenése édes zene az őznek. Bent a szálerdőben, egy zöld harkály sikoltoz: az most az örömnek s az ujjongásnak a hangja.
Itt a szabadság megint, a dicső, a felséges!
Ihol a régi berek, ahol ösvényeket taposott ki magának az őz. Vajjon a pajtások, a testvérek merre vannak? Azok fognak még csak csudálkozni!
Ez itt már az igazi mély erdő. A hallgatás világa. Ez itt az örök árnyék völgye, ahova sohasem süt a nap.
A topolyfák völgye más volt. Ott mindig keresztül furakodik a sugár a lombon s fénysávokat fest a tó vizére. De itt még a patak is félig a föld alá buvik; mély szakadásban bugyog tovább; korhadó gyökerek közt, avas falevéllel vetett ágyon.
A nagy bagoly itt sir éjszakákon keresztül; az erdő rémei itt adnak egymásnak találkozót, amikor a holdvilág zöldes derengését látni a hegytetőn.
Babilász félénken fordul el ettől a sötét völgytől s a domboldalnak irányitja utját.
Már messze van a topolyfák völgyétől; itt nincs sárgarigó; itt nem viola, hanem kigyóhagyma virit. A levegő dohos, a korhadás nehéz leheletét hordja a szél. Moh nő a vén fák derekán s nyirkos a föld; penészfoltok terjednek, folynak egybe a mérges gombát növelő talajon.
Feljebb-feljebb innen! Mégis csak jobb ennél a világosság; a hüs árnyékból nézni a kék eget: édesebb.
Babilász arra siet, de halk zörrenést hall, mintha száraz ág hullna az avarra. Meghökken s lába a földbe gyökeredzik. A sürüség széléből egy pár szem mered rá s megigézi egy pillanatra.
Lili a topolyfák völgyében még egyre Babilászt hivja, siratja. Most ugy rémlik neki, mintha valahol messze, lőttek volna.
Hallgatódzik, sokáig hallgatódzik. Nero is arra néz, merőn figyel. A pirókok egymást kergetik a viz körül s Pán sipját fujdogálják. Az ég kezd beborulni.
Egyetlen egy kakukszó kukkol; az is hirtelen felében marad, mintha ketté vágták volna.
Lili felébred álmodozásából s reménytelenül, busan kiáltja ismét: Babilász!
És ime, az erdő felől gyors futás robaja hallszik. Kétségbeesett futás zaja. Apró kövek gurulnak szanaszét, ahogy a vágtató lábak érintésétől helyökből kimozdulnak. De ez a vágtatás mintha nehéz, erőltetett, kinos volna.
Nini! Babilász jön! Jön, rohanvást! De hol van lepkekönnyüsége? madárszárnya? Csetlik-botlik s kinyult vékony lába minden pillanatban mintha megroggyanna.
Babilász csupa vér!
Szemében fájdalmas bágyadás van!
Vakon, magánkivül rohanna, de elhagyja ereje.
A topolyfák völgyében összeroskad.
Az erdőben egy ember lánczon vezet egy kutyát. Vagy tán inkább a kutya vezeti azt az embert. Mogorva állat; majdnem rókavörös s a pofája kormos. Vadul szimatol az avaron, vért szaglász. Futna a vérnyomon; az ember alig bir vele menni.
A piros vércseppek rubintgyöngyként lepik a szaglászó eb utját. Egy véreb az; most éppen sebzett vadat nyomoz. Aki mögötte halad s halkan csittitja, csöndesiti: Zák Bencze az, az erdész.
A bozót közt már nem bir magával a véreb, ugy sietne, hogy a láncz majd megfojtja. Hörög, köhög, nyafogó, panaszos, türelmetlen hangokat hallat.
- Az őz már nem lehet messzire, dörmögi az erdész s leoldja a kutyát a lánczról. A véreb eltünik. Nemsokára hallani éles, egyhangu, állandó csaholását.
Az a halálharang!...
Ahol a véreb ezt a hangot hallatja, ott meghalt valami.
Zák csudálkozva siet előre. Meglepi a csaholás iránya. Egyszer csak ott áll ő is a topolyfák alatt, a siró leány mellett.
- Menjen! menjen innen, gyilkos! - kiáltja Lili kétségbeesve, amint megpillantja. Zokogva ugrik fel a mozdulatlan őzike mellől s a házikó felé fut.
Onnan éppen akkor jön ki az öreg asszony.
- Levél jött leányom, - mondja s mutatja a boritékon a czimet:
«Sellő Lilikének                       
                       a Hidegvölgyben.»
*
Zák megfordul s lehorgasztott fejjel indul vissza az erdőbe.
- Ez is hozzátartozik a szerencsémhez, dünnyögi mogorván.

VII.
MORVAYNÉNÁL.
A korilopszisz nehéz illata telitette meg a szoba levegőjét.
Minden praktikus, tartós, erős volt ebben a lakásban, s teljesen a kényelmi szempontok kerekedtek felül. Széles heverő diván, puha pamlag a sarkokban. Az asztalok körül öblös zsölyék, amelyekben szinte eltünt az ember.
Valamelyik belső szobában egy rigó énekelt. Fel volt vágva a nyelve s mindenféle dallamot összekevert, amire tanitották. Kivált a Rákóczy-indulót fujta nagy kedvteléssel, de a kezdő ütemeknél sohasem jutott tovább. Az ember mindig csak ezt hallotta: talala-lallala-lallala-lallala-la!
Ideges ember a világ végéig szökhetett volna tőle.
Az ablak mellett, egy ingó támlányban kövérkés, vöröshaju nő ült. Nagyon fehér volt a bőre, de nem lehetett bizonyossággal tudni, nem mesterséges-e az a fehérség.
Egy kicsit hizásnak indult, ámbár azért most is látszott, hogy valaha remek alakja volt. Kivált a karja volt szép. Nem is rejtegette. Házi ruhájának bő ujja volt s azt könnyen vissza lehetett hajtani a könyökéig, sőt azon felül is.
A korilopszisz csak ugy zúdult ki a bő ujjak közül.
Szép asszony volt, de tökéletesen érzéki szépség. Semmi eszményi az egész alakon. A szája szép metszésü, csakhogy nagy és duzzadt. S a mellett egy kicsit mindig nyitva, talán hogy remek fogsorát lássák. Ámbár ki tudja, igazi volt-e már az a fogsor.
A szeme álmatag s mégsem ábrándos. A gyönyörökben való kifáradásra gondolt az ember, hogyha látta. A kezét rendkivül gondozta. Körme olyannyira egyformán halványpiros volt, hogy az már egészen természetes alig lehetett.
A nő azt a benyomást tette, amit az arzénevők, akik hófehérek, teltidomuak és ragyogó szemüek. Minden gyönyörü rajtok, csak egy nagy hibájok van: hogy nem igaziak.
Mert ha abbanhagyják a méregevést: egyszerre elvesztik csinált, erőltetett szépségöket; összeesnek, omló rommá válnak.
Ha azelőtt az arzén tiz évvel mutatta őket fiatalabbnak; - most, a méreg hatása nélkül, husz évvel válnak vénebbekké egy pár hét alatt.
A remek, kivánatos, puha, habtestü asszonyból egyszerre banya lesz.
Már akárhogy is, annyi bizonyos, hogy Morvayné szép asszony volt. A hiresek közé tartozott, akik egy kicsit látványosság számba mentek valamikor.
Az idő elmulik s a legfiatalabb menyecske is megérzi lassan az esztendőket. Morvayné sem volt már husz éves, de még harmincz sem; hanem azért sok bajuszos zsarnok hajtott volna előtte térdet mai napság; kivált azok közül, akiknek csak a közt lehetett választásuk, hogy vagy nemsokára megőszülnek, vagy megkopaszodnak.
Párnás, gömbölyü kezét kissé restül tette az ölébe s oly tekintettel nézte a mellette ülő Mormonnét, amelyben jóakaratot lehetett felfedezni.
- Nagyon izgatott vagy; csillapodjál le kissé, aztán beszélgetünk. Fontos dologban jöttél hozzám, ugy-e. Ha megengednéd, talán ki is találnám...
Leóna nagy szemet meresztett.
- Alig hiszem, mondta tétovázva. Titok volt eddigelé.
- De nem én előttem, szólt Morvayné, valamicske elbizakodással. Az én szemem akár a sólyomé. Te Berky Emilről akarsz beszélni velem.
Mormonné megrázkódott. Az imént a nagy sietéstől piros volt, most elhalványodott.
- Ne ijedj meg, vigasztalta Morvayné, mi asszonyok abban a hirben vagyunk ugyan, hogy szeretünk fecsegni; de vannak köztünk, akik meg tudják becsülni az olyan bizalmat, amely megtisztelő. S aztán nekem bátran kitárhatod a szivedet; mindaz, amit mondhatsz, érdekel, de nem nyugtalanit többé egy csöppet sem. Hacsak nem te miattad.
- Hát már nincs köztetek semmi? kérdezte Leóna félénken.
Morvayné jóizüen nevetett. - Éppen semmi, szegény kicsikém te. Különben is nekem szerencsém volt vele, mert egy csöppel sem vártam tőle többet, mint amit tapasztaltam. Emberismerő vagyok.
- Nem nagyon szeretted?
- Egyetlenegy napig sem annyira, hogy utána haltam volna. De - kozmás voltam belé.
Elgondolkozott s igy egészitette ki szavait: Nagyon kedves tud lenni, átkozottul kedves.
Leóna a szivére tette a kezét, ugy próbálta csittitani, hogy ne dobogjon annyira.
- Mindent szeretnék tudni róla, rebegte.
- Tehát annyira érdekel?
Mormonné eltakarta az arczát.
- Azt mondta, hogy óvakodjam tőled, felelt kitérően.
Morvayné mosolygott. - Fogás, - a régi fogás! Nem lehet inyére, hogy mi ketten nagyon bizalmasak legyünk. De nem haragszom rá.
- Tudom, hogy helytelen, amit teszek s nem is okos. Kiszolgáltatom magamat teneked egészen. De lásd, őrült vagyok. Senkim sincsen. S arról, amit én tudni szeretnék, egyedül csak te adhatsz felvilágositást.
Morvayné felkelt, megölelte Leónát s megcsókolta.
- Mennyit gyötrődhettél, mondta, amig rászántad magadat!... Ugy egy kicsit ismerem ezt a lelki állapotot. De te bele is tudnál halni.
- Bizonyosan! kiáltotta Leóna. Lásd, most is micsoda lázas foka a türelmetlenségnek hozott hozzád. Irtam volt neki s csak ezt az egy szó választ kaptam: várjon! Azóta semmi hir.
Morvayné némán bólintott.
- Értelek, az ilyen várásnál nincs kinosabb. Az ember tűkön ül; semmit sem tud: mindentől retteg. Láttam már másokon, akiket megfigyeltem.
Megsimogatta a barátnéja fejét:
- Idősebb s tapasztaltabb vagyok náladnál, mondta, s tudom, mily kétségek közt vagy e pillanatban. Rettegsz attól, hogy közlékeny légy, pedig kimondhatatlanul vágyol rá. Arra is, hogy engem kikérdezz. De nem tartasz elég jó barátnédnak. Mintha a régi ösmeretség egyébre lenne való, minthogy egymás gyöngéit, hibáit apróra megtudjuk, s tele legyünk azokkal a többé-kevésbbé titkos keserüségekkel, amiket egymásnak az esztendők sorain néha akaratlanul, de sokszor kiszámitva is, okoztunk. Hidd el, Leóna, a mi helyzetünkben levőknek egymás iránt való nyiltságát csak megkönnyitheti az, hogy egyelőre nincs okunk semmi eltett, tartogatott boszuállásra, gyülölségre. Én téged nem kérdezlek; csak azt mondod majd, amit velem közölni akarsz. Tisztelettel és kimélettel leszek irántad, mert e pillanatban a te helyzeted a sokkal nehezebb. Én mindenen tul vagyok, - legalább ami őt illeti. Én előttem kimondhatod a nevét; sőt megjelenhetik ő maga is: nyugalmamat az egy pillanatra sem koczkáztatja. Pedig valamikor érdeklődtem iránta, - fejezte be, Leónához hajolva s kissé halkitva szavait.
- Lehet az, hogy már teljesen meggyógyultál? kérdezte Mormonné, hitetlenül és szomoruan.
- Minden lehet a világon, édesem. És ezt a gondolatot minél előbb jó, ha megszokjuk. Hisz’ tegnap még azt sem tartottad lehetségesnek, hogy ide jőjj és bevalld szerelmedet...
Mormonné vérpiros lett, közbevágott:
- Semmitsem vallottam be.
- Nyilt beösmeréssel semmitsem, az igaz, de izgatottságod, féltésed, nyugtalanságod többet mond mindennél. Arra kért, vagy azt kivánta, akarta, parancsolta, hogy várj, és te nem tudsz várni. Minthogy hozzá nem mehetsz vaktában, ide jöttél. Róla akarsz beszélni, hallani. Ne szégyeld: - már mondtam, hogy egy kicsit én is igy voltam vele valamikor.
- Mikor? suttogta Leóna, alig merve ezt a szót kimondani.
- Nem mindegy az? De, ha kiváncsi vagy rá, nem titkolom. Egy pár esztendővel te előtted. Azt hiszem, utolsó bolondsága volt az életemnek.
- Mért mondod bolondságnak? kérdezte Leóna fájdalmasan.
- Talán rövidebb idő mulva meg fogod érteni, semmint hinnéd. Majd ha magad is annak tartod...
- Nem! nem! - kiáltotta Mormonné rémült hangon s a szinét változtatva. Nem akarom megérni azt az időt. Ha nem is mintaképe a hűségnek Emil, de nem feledheti, mennyire szerettem, s ő ezt a szerelmet viszonozta.
Morvayné hátradőlt s patyolat-karját a nyakán összefonta. A hófehér, remek kar szinte világitott a homályos, árnyékos szobában.
Nagy kegyetlenség volna, - gondolta magában, - ha én most ennek a szegény kis léleknek azokból idéznék, amiket az az ur egykor nekem is mondott.
Behunyta a szemét s egy pár másodperczre visszarepült emlékezetével a multba. Olyan érzésre riadt fel, mintha valaki hevesen, forrón, szenvedélyesen megcsókolta volna a karját. Majdhogy fel nem sikoltott s hamar lehuzta bő ruhája ujját a csuklójáig. Berkyre kellett gondolnia.
- Én csak egyet mondok. Leóna. Hiszem, hogy Berky Emil lángoló szavakkal esküdözött neked: hiszem, hogy vonaglott előtted: hogy egész éjszakákon át az ablakod előtt levő nagy hársfához támaszkodva nézte a semmit: hogy a csillagos eget odaigérte neked: - mindent hiszek, még azt is, hogy szeretett, hogy szeret s szeretni fog. De hogy ezt az embert egy asszony lekösse, ha maga Vénusz, ha maga a szirén, ha a pokol leánya, vagy a menyország szentje: az mindenkorra lehetetlen. Martir lehetsz mellette: elcsuroghat a szived vére; haldokolhatsz és valósággal meg is halhatsz: le fog borulni rád és felszivja csókjával a vércseppjeidet: hidegülő ajkadról kiszivja az utolsó meleg érzést: merevülő tekinteted végső sugarát magának foglalja le: de meg nem könyörül rajtad, - senkin!
Leóna összeborzadt.
- Ó milyen sötéten fested. Azt lehetne hinni, hogy mindaz, amit gyógyulásodról mondtál, csak képzelt, hogy most is siratod.
Morvayné tagadólag rázta a fejét.
- Nem magamra gondolok, mondta, hanem azokra, akik még utánunk következnek. Ebben az emberben a nagy ragadozók telhetetlensége van, - szánakozás nélkül.
Megragadta a Leóna kezét.
- Lásd, folytatta, sohasem birtam szabadulni attól a furcsa, hátborzongató érzéstől vele szemben, hogy a szépsége, a puhasága, a tekintete, a hizelgése, a ravasz hűtlensége, lopódzó járása, az a gyors és mégis sima ütés, amivel megragad: mind-mind egy óriás macskáé. Figyeld csak meg, vagy legalább emlékezzél rá, hogy a nézése mindig szorongást keltő.
- Hallgass! kérlek hallgass!... Éppen a minap mondtam efélét neki.
- No lásd.
- És mégsem tudok egyebet tenni, csak folyvást rá gondolok, hozzá vágyom.
- Szegény.
- Bárcsak már meg is fojtott volna.
- Te egyelőre aligha tarthatsz tőle, szólt Morvayné.
Leóna kérdő arczczal várta a folytatást.
- Valami más foglalja el e pillanatban, mondta a fehérarczu asszony, láthatólag keresve a szavakat.
- Beszélj, suttogta Mormonné, alig hallhatólag.
- A hidegvölgyi leány...
- Leány!
Morvayné mélabusan intett.
- Fiatal leány, akit mindnyájunknál biztosabban megöl a csalódás.
- Ó, nem biztosabban. Azt hiszem, már én sem élek - hebegte Mormonné.
- Légy erős, Leóna. Elrémitesz.
- Semmi, semmi; - azt hiszem, magad is természetesnek találhatod felindulásomat. Mondd, honnan tudod; - kicsoda az a leány?!
- Első kérdésedre jóval könnyebben felelhetek, mint a másikra.
- Beszélj, beszélj! ne tégy sokáig próbára... félek, nem birom ki.
- Amit tudok, azt egy rokonomtól tudom. Egy erdésztől, aki, a szerencsétlen flótás, maga is halálosan szerelmes abba a kis leányba. Az erdészt Zák Benczének hivják.
- S a leányt?
- Sellő Lilinek.
- Szép-e?
- Zák nagyon szépnek mondja.
- Ej, az nem hiteles. Elfogult lehet iránta.
- Te mondod ezt?
- Különben mindegy, ha csúnya is. Engem csak egy érdekel: igaz-e, bizonyos-e, hogy Emil...
- Zák látta ott.
- Látta?!... Ó, a gyalázatos! a nyomorult!... Ezért kell nekem várnom. A szivem majd megszakad, hirt sem hallok felőle; tele van a lelkem borzalommal, rettegéssel: siralomházbeli szenvedéseket érzek: de azért csak várjak! várjak, hogy senkinek útjában ne legyek.
- Leónám, édesem, csillapodjál.
- Talán van még segitség, menekülés. Férjhez kell adni azt a leányt. Az erdész szereti. Ha kiházasitás kell, mindent elvállalok.
- Nem megy hozzá. Zák esetlen ember, semmi szeretni való sincsen rajta.
- Akkor hát legalább fel kell a leányt világositani. Hadd tudja meg, hogy veszély fenyegeti.
- Azt hiszem, minden késő.
- Irgalmas isten!
- Ne ijedj meg annyira. Nem gondoltam a legrosszabbat. Csak azt hiszem: szereti.
- Emil a leányt?!
- Ó nem: - a leány Emilt.
- Akkor sincsen még minden elveszve. Kiábránditjuk, megmentjük - ketten!
Morvayné bágyadtan mosolygott.
- Te mondod ezt? ismételte ugyanazzal a különös nyomatékkal, mint az előbb.
Leóna lehajtotta a fejét. Halálsápadt volt.
Merően nézett egy darabig maga elé, aztán görcsös zokogásban tört ki.
Morvayné magához vonta. Szólani akart, de nem tudott. Fojtogatták a könyek őt is.
Hát csak némán mondta:
- Szerencséje, hogy sirni tud, különben a szive repedne meg.
Az ajtó nyilására rezzentek fel. A szobaleány jött.
- Zák erdész ur van itt, jelentette.
Morvayné Leónára nézett. - Éppen jókor.
Aztán a szobaleányhoz fordult.
- Tudja Zák ur, hogy nem vagyok egyedül?
- Én nem mondtam neki, felelt a leány.
- Annál jobb. Ne is mondja. Öt percz mulva vezesse be.
A szobaleány kiment.
- Szedd össze magadat Leónám. Légy erős, akkor megtudhatod, amit tudni kivánsz. Menj a benyilóba, s ereszd le a függönyt. Onnan minden szót hallhatsz, s ha akarod, meg is nézheted Zákot.
Mormonné kábult volt. Azt sem igen tudta, hogy mi történik vele, de engedelmeskedett. Gépiesen mondta: - Erős leszek.
Nemsokára kopogtattak. Zák Bencze lépett be.
*
Morvayné fölemelkedett s az erdész elé ment.
- Isten hozta Bencze. Mi jót hozott? Tudja-e, hogy már napok óta várom? szólt hozzá barátságosan.
Zák kezet csókolt s izzadt homlokát törölgette.
- Hozok én valaha valami jót? kérdezte keserüen. Különben bejöttem volna már, de attól tartottam, hogy amilyen szerencsefia vagyok, éppen elszalajtok odakint valamit.
- Nos? és meggyőződött róla, hogy semmisem történhetik?
- A leány nincs otthon: - bucsura ment a faluba. A cselédjöktől tudom, aki az erdőkerülőmtől hordja nekik a tejet.
- Mondja Bencze, hogy is van ez az egész dolog, kérdezte Morvayné s önkénytelenül a benyiló felé tekintett, amelynek a függönyét mintha szellő libbentette volna meg. Maga beszélt nekem egyet-mást, de megvallom, akkor nem érdeklődtem annyira a részletek iránt. Az én kiváncsiságomat tulajdonképen az ingerelte, hogy mit keres az az ur (ezt nyomatékkal mondta) a Hidegvölgyben? Puszta véletlen volt, hogy maga ezt előttem emlitette s én - ha emlékszik - akkor mindjárt megkértem, hogy legyen egy kicsit résen.
- Igen, de nekem más nagy okom volt.
- Tudom, Bencze, tudom: - azt is megmondta maga nekem s természetes, hogy attól fogva nagyon megoszlott az érdeklődésem. A maga helyzetét átéreztem s most már az sem hagy nyugtot, hogy folyvást töröm a fejemet, hogyan lehetne maga boldog.
Zák ümmögött.
- Én? mondta gunyosan. Higyje el, hogy nagyon nevetségesnek tetszem önmagam előtt, valahányszor ezzel a gondolattal foglalkozom. Magamtól is iszonyodom néha, olyan elsavanyodott az egész lényem. Egyszer elmosolyodtam a kerülőm egy bolondos mondásán; hát nem sirva fakadt a kölyke, aki ott bámult rám? Azt hitte, ijesztgetem s meg akarom enni.
- Ej Bencze, micsoda tulzás ez. Mondja csak, kik tulajdonképen azok az emberek... az a leány?
- Magam sem sokat tudok rólok. Miattam ugyan akárkik lehetnének. Én érzek valamit s nekem az elég baj.
- Mióta vannak ott? Kije a leánynak az az öreg asszony, akivel együtt van?
- Az az édes anyja. Furcsa teremtés az. Csak imádkozik, örökké imádkozik. Kötöget, a kerti virágokat ápolgatja, s aközben egyre mormolja imádságait. Olyat is beszélnek, hogy a leány nem édes leánya, hogy csak szokásból szólitja anyjának. Nem csudálnám. Ha az sülne ki, hogy az égből száll le minden hajnalon s este visszaröpül az angyalok közé, azt sem csudálnám.
- Igazán olyan szép?
- Tudom is én. De hogy egyszer még bolondot teszek, az szent igaz.
- Az az ember mióta jár oda?
- Nem rég óta. Egyszer bent volt a leány a városban. Itt látta meg és utána futott.
- A leány mondta?
- A leány én velem sosem beszél. Az anyját találtam egyszer sirva; locsolgatta a virágokat és fennhangon imádkozott, «Nincs nyugtom tegnap óta, nincs nyugtom, istenem!» mormolta. Aztán megint csak a cseléd hordta hirét, hogy azon a bizonyos tegnapi napon egy ur volt a háznál, aki a kisasszonyt talán majd elveszi.
A benyilóban olyan nesz támadt, mintha valaki egy széket arrább taszitott volna. Zák odafordult.
- A szobaleány van ott, mondta Morvayné, amennyire tőle telt, elfogulatlanul. S hogy az erdész figyelmét elterelje, azt kérdezte: - Hogy hivják a leányt?
- Lili a neve, Sellő Lili, felelt Zák, s ki lehetett a hangjából érezni a nagy gyöngédséget, amivel róla szólott.
- Mondja, édes Bencze, mi a maga terve tulajdonképen?
Az erdész összeránczolta a homlokát:
- Mi lehet a tervem? Nekem csak egyetlen tervem lehet. Bánok is én akármit egyebet ezen a világon. De ha minden reményről le kell mondanom...
Arcza sötét, fenyegető kifejezést öltött.
- Mire gondol?
- Én csak azt gondolom, hogy meg kell bünhödnie valakinek. Igaz, hogy nem vagyok Adonis, de mintha ezelőtt elég szivesen szólt volna hozzám a leány. Most már ennek vége. Hát aki csunya, az már senki se lehessen? Az semmit se várhasson ettől az élettől? folytatta ingerültségbe menő, emelt hangon. - Hát én csak zakatoló fejjel járjam az erdőt és töprengjek a megbolondulásig, amikor más valakinek csak az ujját kell kinyujtania, hogy beteljesedjék a kivánsága? Hol van az igazság? Hol van a jó isten?
Morvayné aggódva hallgatta s mikor Zák elhallgatott, igy szólt:
- Igérjen meg nekem egyet, édes Bencze.
- Igéret nélkül is megteszek én magának akármit. Mert maga jó hozzám. Kinek tudhatnék másnak beszélni? Vagy azt hiszi, nem áldás, ha az ilyen isten háta mögött tengődő ember kiöntheti a szivét, amikor már szétrepedni készül? Férfiember engem, ha megértene is, magában legyalázna, talán még kinevetne. Nem azt gondolná, hogy: «ejnye bizony, járhatok igy én is!» hanem lenézne gondolatban, hogy micsoda poltron ember vagyok; jajveszékelek szerelemből. Pedig az férfias, hogy az ember duhaj legyen hiábavaló szerelmében s azt kiabálja: «gyöngyház, ha leszakad, lesz más!» Én ehhez nem értek. Az nekem jótétemény, hogy maga meghallgat és törődik velem. Ugy jövök ide, mintha az anyámhoz jönnék. A maga meleg beszéde meggyógyit egy kicsit. No mondja, mit akar?
Morvayné megfogta az erdész kezét.
- Csak azt, Bencze, hogy semmit se tegyen, amig előbb engem meg nem kérdez.
- Hogy igérjek ilyet? Messze vagyunk egymástól. Lehet ugy is, hogy történik valami.
- Mitől tart? mondja.
- Ha annak a leánynak egy hajszála meggörbül, az én kezemtől hal meg valaki. A leány odáig van. Veszendő benne minden. Az anyja egyre sir.
- Tudja, hogy mikor találkoznak?
- Tudom. Olyankor a leány a vasárnapi ruháját veszi fel, virágot tüz a hajába s csak az utat lesi.
- Maga azt mindig látja?
- Mindig. Minden hajnalban a topolyfáknál vagyok s csak akkor indulok dolgomra, ha a leányt láttam. Enélkül tisztára megbolondulnék már.
- Szegény Bencze!
- Ne sajnáljon engem, mert akkor gyávább vagyok. Jobb szeretem, ha ugy néz, mint a háborus katonát, aki vagy megél, vagy meghal, de mindenkép az a dolga, hogy ha kell: vérezzen. Hanem elég is volt - mára; még nagy utam van hazáig.
Morvayné kikisérte a vendégét. Mire visszakerült, Leónát felkészülve találta: már nem érzékenykedett, elszántság volt az arczán.
Amikor összeölelkeztek, Morvayné gyöngéden mondta a barátnéjának: - Számithatsz rám.

VII.
SZENT ANTAL ELŐTT.
Lili arcza olyan volt, amikor a levelet átvette, mint a tavaszi nap, amelynek a derüje foszladozó felhőn keresztül ragyog szét.
Még köny volt a szemében, de már mosolygott.
Babilász el volt felejtve egyelőre. Azok a fekete betük olyan hangulatot keltettek benne, amely semmi rokonságban sem volt a gyászszal.
Az öreg asszony majdnem félénken nézte a leányát. Lili piros volt: a szeme ragyogott. Tuláradó érzéssel borult anyja nyakába s oda adta neki a levelet.
- Olvasd csak! rebegte szemérmesen.
De alig várta meg, hogy az öreg asszony végig fussa az irást, kiragadta a kezéből s a kert lugasába sietett vele. A lombok magányában aztán maga elé képzelte azt, aki a levelet írta, és felelt a levélre gondolatban áradozva, titkolódzva.
Az öreg asszony magára maradt.
Ott állt egy darabig a tornáczon; ősz haját meglengette a szél: szemében bizonytalanság és néma ijedtség volt.
Vonásain most is rendithetetlen áhitat ömlött el, mint mindig. A testet öltött ima volt. A vakbuzgóság jellege rajta volt egész lényén, ahogy nézett, ahogy beszélt, ahogy a kezét felemelte: abban, mindben fohászkodás, könyörgés, istenesség rejlett.
Valaha szép lehetett; de aki most látta, ezzel az örökösen áhitatos arczczal, az nem gondolhatott arra, hogy nedves kék szeme és kis szája akármikor is egyébre lehetett jó, mint arra, hogy a menny felé fordulva olvadozzék a tulvilági élet boldogságáért való esengésben.
A temérdek fennhangon való imádkozás mellett megszokta, hogy fennhangon gondolkozzék, mint az olyanok, akik nagyon sokat vannak egyedül és nem tartanak attól, hogy valaki meghallja, amit ők senkinek sem szántak.
Az állandó magányban élőknek jól esik, ha legalább a magok hangját hallják. Olyan az nekik, mintha társalognának valakivel. S hová képzelhetni bensőbb és nyiltabb társalgást, mintha a jó istennel s az ő szenteivel beszélget a gyarló, halandó, bünös ember?
Az öreg asszony bement a házba, annak is egy kis sarokszobájába, ahova alázatosan meghajolva nyitott be.
Nem is annyira szoba volt az, mint inkább kápolna.
Az egyetlen ablak magasabban volt, mint a többi szobáé: s még igy is elfüggönyözték fehérrel, sürün, hogy a külső fény csak gyéren szürődhetett át rajta, és a gyönge homály templomi hangulatot keltett.
Az egyik sarokban kis oltár volt, amely fölött a szent Szüz képe függött. Szüz Mária kék ruháját elszáradt ibolyakoszoru fonta körül.
Az oltár mellett faragott faoszlopon állt egy szobor. Szent Antal hófehér gipszszobra. A kegyes szent ájtatos szelidséggel nézett maga elé; baljával nyakában csüngő olvasóját fogta, jobboldalt pedig egy gyermeket tartott a karján, aki hozzásimult. Előtte imazsámoly volt, imakönyvvel.
Az ősz nő lábujjhegyen ment a szobácska közepéig, ott megállott, meghajtotta térdét az oltár előtt, azután a gipszszoborhoz fordult s a zsámolyra térdelt.
Kezét összekulcsolta s lassan emelte a magasba, mialatt tekintete átszellemült.
Pillanatról pillanatra szállotta meg a szent delirium. Arcza kipirult, szeme esdő bizalommal tapadt a szoborra. Ajaka megmozdult.
Aki látta volna, ki nem térhet vala az elől a gondolat elől, hogy ime, az ilyenekből válhatnak vértanuk.
Mert ezek a feltétlenül hivők, és bizók, akik alatt megnyilhat a föld: ők nem mozdulnak, amikor imádkoznak.
Az ő imájok igazán csudatévő, mert felragadja őket a menyekbe. Mialatt az ihletett szavakat mormolják: valósággal ott érzik magokat az Isten trónja előtt; szinről szinre látják a Megváltót és csókolják sebeit.
Ők azok, akik mindvégig szenvednek, mert a földi létben a szenvedést tartják végső czélnak: de megvigasztalódásuk mindenkor bizonyos, mert imájokban a vezeklés mellett egyszersmind feltétlen kiengesztelés van.
A szegény öreg asszony szemében megnőtt a kis szobor. Embernagyságuvá lett. Maga szent Antal megelevenedett s biztatóan tekintett le rá. Mintha az olvasó gyöngyei halk zörrenéssel csusztak volna lejebb a csudatevő barát reverendáján. Mintha a szent szeliden intett volna, hogy csak beszéljen bátran; kérjen bátran.
«Ó szent Antal, kegyes pártfogóm, Isten szolgája, mindnyájunk barátja, hallgass meg!»
Még feljebb emelte a kezét, ugy susogott:
«Hallgass meg, hallgass meg! A te szolgálód szivében nagy keserüség van és nagy rettegés! A megaláztatás korbácsával támad rá az ellenség, a Gonosz!»
Egy pillanatra elhallgatott. Mintha hallgatódzott volna; mintha a szobor felelt volna neki s ő most arra ügyelne, hogy ugyan mit is mond.
«Te tudod szent Antal, hogy mindig ide fordulok te hozzád, és tőled várok segélyt!... Benned bizom, én pártfogóm, mert elvesztettem mindent!»
A szent valószinüleg nem fogadta el ezt a nagy állitást, mert az öreg nő hevesen bólongatott a fejével s nyomatékkal ismételte:
«Elvesztettem mindent!»
Aztán elkezdett a szenttel vitatkozni:
«Vagy talán nem maradtam egészen magamra, eltaszitva? Vagy talán meg van még nekem az, aki mellett maradnom kellett volna s most is kellene lennem? Az ég én nekem már régen fekete, nem kék. De a feketeségben öröm van, mert az jelenti a halált, a muló szenvedések megváltását.»
Odakint felhő csuszhatott a nap elé s a szoba hirtelen sokkal homályosabb lett.
«Értem a jelt, szent Antal, mondta az ősz nő. A világot körülfolyja a bánat sötétsége s abból mindenkinek kijár a maga része. Az enyém kétszeresen járt ki!»
Titokzatossá vált az arcza, elfojtott hangon suttogta, mintha nagy vallomást tenne:
«A gyermek van veszélyben, szent Antal! Figyelj csak, a gyermek! Megvette a szivét a Gonosz és eltávolitja tőlem.»
«Neked nem kell sokat magyaráznom. Te tudod, hogy ugy jártam valamikor én is. A Gonosz mindenütt jelenvaló, akárcsak az Isten.»
Most nyilván megint a szent beszélt, mert a nő hallgatása nem annyira elmerülés volt, mint inkább figyelés. Élénken nézte a fehér szobrot s utána mondta a néma szavakat, amiket attól hallott:
«A gyermek szent, a gyermek tiszta, a gyermek áldott!»
Indulatosan szakitotta meg ezt a gondolatmenetet:
«Üres dolgok, szent Antal, mondom neked. Avagy nem voltam-e szent és tiszta én is? Mentsd meg a gyermeket szent Antal! Ha elvész a leányom, kim marad nekem akkor?!... Lásd, én gyönge vagyok és tehetetlen. Másnak ilyenkor még fekete a haja és deli a járása; mást a földi öröm még izgat, csábit az én koromban; és én már aggá lettem... Mert örökké félek s a félelem megőszit. Mert én nyugodt álmot nem ösmerek, pedig az álmatlanság vénit.»
Behunyta a szemét s imádságot mormolt. Az lecsillapitotta. Az ima ereje, főképen ebben a megnyugtatásban nyilatkozik meg égi hatalommal.
«...és ne vigy minket a kisértetbe, de szabadits meg a Gonosztól, amen!»
Fennhangon ismételte: «szabadits meg! szabadits meg!» Azután fanatikusan egészitette ki: «és legyen meg az isten akarata.»
«Ó, szent Antal», kiáltott fel kétségbeesve «ugy-e nem mindent a jó Isten akar?!...»
Magában töprengett. Idézte az irást: «Egy hajunkszála ki nem hullhat az Ő tudta nélkül. Az Ő akarata nélkül semmi sem történhetik!»
Eltakarta az arczát s kinos, elfojtott hangon dünnyögte: «Jaj, jaj!...»
A Miatyánkot kezdte, de hamar abbanhagyta. Megint csak visszatért szent Antalhoz.
«Soha a virág el nem fogy innen a szobrodról, szent Antal, csak most segits meg!... Bőjtölni fogok a te tiszteletedre egész életemben, csak most hallgass meg!... Félek, hogy a leányom elvész és én soha többet meg nem találhatom. Kim marad nekem akkor? Mit mondok, ha számon találják kérni tőlem? Ha egyszer eljönne valaki és igy szólna: hol van a gyermek, mit felelnék?! Ha a jó isten számadásra hiv: mi vár rám a gyermek nélkül, aki szent volt és tiszta?... Pedig nincs erőm, hogy elibe álljak a Gonosznak! Tehetetlen vagyok s csak arra gondolok, hogy százszor inkább meghaltam volna valamikor, semhogy a szivemre ne hallgassak. Akkor inkább a poklot választottam volna.»
Hevesen integetett a Szentnek:
«Szent Antal! Te azt nem tudhatod. Nagy kín az, ha az embernek szive van. Nagy kín!... A gyermekre vigyázz!»
Halk imába merült. Lehajtotta a fejét a zsámoly könyöklőjére. Az ablak felől egy kéve sugár szürődött be s megfényesitette ősz fejét.

VIII.
GYEHENNA.
Mormonné borzasztó lelkiállapotban távozott a barátnőjétől, aki igy szólott volt hozzá: - Számithatsz rám.
Mikor az utczára ért, czél nélkül indult neki a városnak s csupán ösztöne vitte arra, ahol kevesebb volt a zaj.
Nagyon, de nagyon szegénynek érezte magát s lelkét leirhatatlan sötétség és szomoruság vette körül.
Csak férjhezmenetele után az első napokban érzett ilyenforma sivárságot magában, mint most. Akkor is inkább sejtette, semmint tudta, hogy tulajdonképen elárulták, kijátszották, megfosztották a boldogság lehetőségétől. És most is ugy volt, mintha kidobták volna a holt tenger valamelyik puszta zátonyára, ahol semmi élet sincsen s ahol a nappal még szörnyübb, mint az éjszaka, mert világossal sokkal ridegebb az igazi nagy üresség, mintha a képzelődés reményt kelt arra, hogy talán mégis akad valahol egy szál zöld fü, vagy egy ott lakó madár, amely társul szegődhetik.
Már jó ideje, hogy sejtett valamit, de elfojtani igyekezett magában az igazi gyanut. Nem is volt az nehéz. Akármi nyugtalanitotta, Berky egy szavával meg tudta gyógyitani.
Véghetetlenül, mélyen, feltétlenül szerette ezt az embert; azzal a szerelemmel, a mely még nincs megmételyezve, amely első, legnagyobb, legtisztább érzése a nő szivének; amely gyönyörrel erősiti meg a bizalmat s a maga erejével is sokáig tud ellenállani mindennek, ami kétségeket kelthet.
Voltak szomoruságos pillanatai, amikor ugy rémlett neki, mintha egy nagy holló teritené ki fölötte a szárnyát, hogy boldogságának a nappalát kietlen éjszakával cserélje fel. De nem tartott az ilyesmi sokáig. Hisz minden megnyugtatta: a tükre, a környezete, a szépségét csudálók serege.
Lehetetlen volt, hogy Emil ne szeresse. Meg kellett gyuladnia az ő szerelmétől. Nem cserélhette őt fel senkivel sem. Hol talált volna még egy olyat a kerek világon, aki ugy tudott volna simulni, tapadni hozzá; akinek egyetlen egy gondolata sem volt egyéb, csak ő?
És most vége volna?!
Elszédült s a falhoz támaszkodott. Már negyedóra óta kisérgette valaki; folyvást a nyomában volt, de ő nem is tudott róla. Most az a valaki melléje lépett s tolakodva kérdezte:
- Szép hölgy, rosszul érzi magát? megengedi, hogy kocsit ajánljak fel?
Leóna feleszmélt, merőn nézett a monoklis ur szemébe, aki abban a perczben visszahőkölt.
- Bocsánat, nagyságos asszonyom, ezer bocsánat, hebegte, s tovább rohant.
Geiger volt, a Mormon Hilár irodaigazgatója, akiről jól tudták az irodában, hogy nagy kalandhős.
Mormonnénak ugy rémlett, mintha látta volna már ezt az embert, de nem birt rá emlékezni, hogy hol. Fel sem fogta most, hogy mit akart tőle. Minthogy ugyis tovább ment, rögtön elfordult róla a figyelme.
Volt, ami ezt könnyüvé tegye. Az a gyehenna, ami benne égett.
Csak egy vágya, egy akarata volt most. Látni Emilt.
Akármi lesz is a következménye, mindegy.
Ha az urával találkozott volna most az utczán, azzal sem törődött volna. A szemeláttára sietett volna a kedveséhez.
Hallani akarta a hangját, amely olyan sima és hizelgő; látni akarta, hogyan néz rá, érezni vágyott belőle valamit, akármit.
Mástól meg nem gyógyulhatott. Enélkül még egy éjszakát át nem kinlódhatott.
Ki tudja, nem derül-e ki valami nagy tévedés? Talán minden csak tulzás, amit hallott; esztelen félreértés. A hidegvölgyi leány talán a világon sincs, s ha van is: Emil soha sem látta. Akit ott láttak, az csak kisértet, rém, valaki, aki hajszálig hasonlit Berkyhez.
Már nem gondolkodott: röpült oda, abba a kis utczába.
Az isten irgalmas volt hozzá, hogy Berkyt otthon találta. Fuladozva, elhalva ölelte meg. Az az érzése volt, hogy a neheztelés, a szemrehányás, a vitatkozás mind jöhet azután. Első a csók. Első a szerelem. A szomjazó ajkak hadd üdüljenek fel. A tikkadás hadd enyhüljön. Azután még a halál sem lehet annyira borzasztó.
A simaarczu, simaszavu férfi karja közt elfeledett mindent. Hallotta megint azt a forró szerelemvallást, amivel minden nagy ölelés előtt ujra meg ujra megszéditette ez az ember.
Ez nem volt hazugság. Ez őszinte volt és azért hatott is.
Ettől meg kellett részegedni; ezt vissza kellett kivánni mindig.
Betelni ezzel nem lehetett soha.
A mindennapi szerelmek, amelyekből a véghetetlenül józan házasságok válnak, az ilyet nem ösmerik.
Láz kell ehhez. Az a rettegés, hogy hátha utoljára van minden. Az a gyönyör, hogy akinek az ölelést adjuk: kétségbeesve várjon bennünket, ha egy pillanatra késünk.
Költőnek, fantasztának kell lenni ráadásul, hogy a szónak, a beczézésnek ezer uj édességét tudják a szerelmesek egymás számára kitalálni, amibe nem lehet belefáradni, amit megunni nincs idő.
Kell, hogy a szerelmében olvadó, könyező, haldokló asszonyt áthassa ama földöntuli gyönyör borzongása: hogy az, aki öleli, most, ebben a perczben legalább, őt tartja a világon legszebbnek; hogy minden hizelgő szó, amit suttog, az eskü erejével bizonyit.
Aki ezt nem tudja, aki igy nem érez, aki el nem veszti az eszét, akinek a szerelemben a mindig visszatérő, mindig kiujuló őrültség nem törvénye: az soha sem tudhatja, miben volt a hatalma, talán büvös ereje ennek a szépszavu férfinak.
*
Leóna ugy ment el Berkytől, hogy egy betüt sem mondott neki abból, amivel annyira tele volt a szive.
Annyi volt ebben a hirtelenül kierőszakolt találkozásban a jó, hogy nem volt ereje elrontani, talán egészen tönkretenni. Különben is nagy vakmerőség volt, amit művelt. Emil egy szóval sem korholta miatta, de azért látszott, hogy aggódik. Nagyon helytelen lett volna most kezdeni a fakgatást, a jelenetezést.
Otthon azóta várják, talán már keresik is. Nem szabad a sorsot kihivni.
Ez az óra mégis csak a boldogság órája volt, ha a lelki gyötrelmek utja vezetett is hozzá.
Ugy váltak el, mint régen, eleinte; amikor ez volt az utolsó csók után utolsó szavok: holnap!
Gomez már ugy járt-kelt a házban, mint a megriasztott párducz. Tizszer is lefutott a lépcsőn, meg ujra felrohant. Alig hogy felért az emeletre, megint neki indult, hogy lemegy s kinéz, nem jön-e még «az ur felesége».
A nőcselédek kötekedtek vele.
- Te ördögfiu, mit bóczorogsz annyit, mint a hazajáró lélek?
Gomez nem értette, de azért vigyorgott.
A szakácsné pantomimikával csalogatta, kérte, hogy segitsen neki kávét darálni. Gomez egy fél perczig gépiesen őrölt, de mindjárt lecsapta a darálót s megint kifutott az utczára.
Nagyon félt szegény, hogy előbb jön meg az «ur», s megint megkérdi tőle, mint rendesen: «itthon van az asszony?!»
Azt már kitalálta, megértette, hogy ebben a kérdésben nem kivánság van, hanem követelés.
Valahára megjött Leóna. Gomez kis hija, hogy bukfenczet nem vetett. Berohant a konyhába, megölelgette a szakácsnét, kivette a kezéből a kávédarálót s boldog fintorokat vágva, őrült gyorsasággal malmozott, amig csak egy kávébab volt a gépben.
Leóna nem birta el érzései különös vegyülékét. Ha már nem beszélt, legalább irni akart.
«A kétségbeesés vitt ma hozzád s ezt neked meg kell tudnod, igy kezdte levelét.
Ó milyen boldogtalan és milyen boldog voltam.
Mindent tudok, Emil, de nem birom elhinni. Aki te nekem vagy, az nem lehetsz másnak. De a bizonyosságról azért le nem mondok. Neked el kell azt türnöd, meg kell azt engedned, hogy kinzó kételyeim eloszoljanak. Akárhogy érem is el.
Most már nem abban kételkedem, hogy megcsalsz, hogy nem vagyok a szivedben egyedül. Most már csak azt kérem az istentől, hogy legalább az első hely ott a Leónáé legyen.
Lásd, mivé lettem; - milyen alázatos vagyok!
Nemrég ideje, az ilyen gondolattól visszaborzadtam volna.
Nem tudom, Emil, mikor látlak. Bármit érzel is irántam, én azt rövid idő mulva teljes bizonyossággal fogom tudni.
Most én mondom, hogy addig várnod kell.»
Ezt a levélkét a hű Gomez juttatta el másnap Emilhez.
Választ nem hozhatott.
Berky már reggel óta nem volt otthon.

IX.
LESBEN.
Talán éppen akkor haladt fel lassan a hegyi uton, a mikor Gomez töprengve ballagott vissza asszonyához, aki meghagyta volt neki, hogy hacsak lehet, magának a czimzettnek adja oda a levelet.
Nem ott ment, ahol rendesen szokott s ahonnan a hegyoldalból már messziről láthatták volna. Inkább került egyet, hogy meglepje Lilit: ugy is korán volt még. Akárhogy ballagott, hamarább kellett eljutnia a topolyfák völgyébe, mint amikorra a találka idejét ő maga kitüzte. Kalapját levette s azzal hajtotta el a szunyogokat, amelyek az erdőben annál jobban jelentkeztek, minél beljebb jutott a páfrányos, árva csalános sürüségbe.
Az erdei uton is azzal a különös puha lépéssel haladt, akárcsak otthon, a szőnyegen. Alig roppant meg egy-egy hullott galy a talpa alatt. Az ösvény lassankint megszükült előtte s a bokrok majdnem összeértek. Ugy kellett helyenkint átcsusznia, mint a bujkáló vadállatnak.
Abban bizonyos volt, hogy nem tévedhet el, tehát egykedvüen folytatta utját az egyre járatlanabbá váló sürüségben. Ez a gyalogut, amely majd felfelé, majd meg a völgy irányában kigyózott: rég elhanyagolt közlekedési vonala volt a favágóknak. Amikor ezt az erdőrészt ritkitották, sok lehetett erre a mozgás. Azóta csak a csend növekedett évről-évre.
Egy ponton, ahova a messzeeső szekérutról már semmi nesz sem hatolt fel hozzá: korhadó fakeresztre bukkant. Megállott előtte. A kereszten rozsdás pléhtábla volt; alig lehetett kibetüzni, hogy mi van rá irva:
MATHIAS BERZÉTEY
Verunglückt
1860.
Elgondolkodott. Vajjon ki lehetett ez. Milyen jó magyar név. A környékbeli svábok közt németesedett-e el, vagy csak ugy jutott a keresztjére a germán felirat, mint Pilátus a Credoba?
Aztán micsoda baleset érhette, vajjon.
Harmincz esztendővel ezelőtt sem volt itt már ragadozó állat; az szét nem téphette. Szakadék nincs etájt, ahova lezuhant volna. Talán orozva megölték, nyilt harczban agyonverték: vagy orvvadász volt s ugy lőtték le, amikor maga is ölni akart.
Erről a kereszt mit sem beszélt.
A magasban egy harkály kopácsolta a száraz ágakat s leverte a fa málló kérgét. A korhadt törmelék ugy potyogott, mint a szitáló eső. Berky finnyásan rázta le kabátjáról a szokatlan szemetet s tovább ment.
Nagyon egyedül volt s ezt szerette. Szenvedélylyel képzelődött s ehhez a magány a legalkalmasabb. Lilire gondolt s vitte magával képzeletben, el innen, el. Annyi része volt már mindenben, ami lázas, hogy epedő szomjuságot érzett valami után, aminek több legyen az illata, mint az ize.
Ártatlanságra vágyott; olyanra, amelynek a zománcza tökéletesen hibátlan, makulátlan. Megcsömörlött már a félszüzektől, akik gyakran többet tudnak, mint egy hat gyermekes polgári mama, s számitó ravaszsággal mernek az örvény szélén járni, abban a reménységben, hogy valaki utánok rohan s megmenti őket - a maga tüzhelye számára.
Akinek még semmiről sincs beteges képzelődése, akiben minden szunnyad, akit teljesen magának nevelhetne ki: olyanról álmodott. S amikor szinte türhetetlenné vált epedése: eléje jött Lili.
Lili, a liljomok liljoma.
Berky megborzongott a gyönyörtől, amint most rágondolt.
Éppen fordult az ut s egy kis tisztásra kanyarodott ki. Berky lélekzetét visszafojtva maradt egy helyben. Ott egy őz-suta legelt gyanutlanul. Nézte egy darabig a szép állatot, azután megmozdult. A karcsu őzike megriadt, nagyot ugrott s megiramodott, - egyenesen feléje. Majd hogy le nem verte a lábáról. De hát akkor nem is ő tőle ijedhetett meg!
Mialatt ennek az okát kereste: halk zörgés támadt, szemközt vele. Egy ember jött, ugyanazon az uton, a melyen ő haladt. Berky megismerte Zákot.
Összeránczolta a homlokát. - Nem szabad, hogy meglásson, mondta magában, s befurakodott oldalt a gaz közé. A dsunglebeli tigris nem cselekedhette volna simábban, zajtalanabbul. Vagy husz lépésnyire az ösvénytől, egy fa mögött meglapult.
Zák a lánczon vezetett vérebbel jött s engedte hogy a kutya pár perczig szimatolja az eltünt őz nyomát az erdei tisztáson, azután lassan folytatta utját arra, ahol Berky a bozót között rejtőzött. A véreb azon a ponton még mohóbban szaglászott: felborzolta a szőrét s mindenáron be akart bujni a sürüségbe.
- Vissza Brunó! dörmögött az erdész. Nyilván azt gondolta, hogy ott rohant el a vad. A kutya csak nehezen engedelmeskedett.
Néhány percz mulva minden nesz megszünt s Berky visszatért az utra. - Pokoli szerencsém van, mormolta, s amint diadalmasan mosolygott, kilátszott a ragadozókra emlékeztető hegyes, fehér foga.
Most már jobban igyekezett. Nem telt bele jó negyedóra s meglátta a hegyoldalról a tavat. Egy leány sietett onnan az erdő felé: Lili.
Olyan volt a találkozásuk, mintha szalonban, társaság előtt történt volna. Nem volt szabad megriasztani ezt a vadgalambot. Berky csak éppen, hogy a kezét meg merte fogni: hanem azt többet el nem eresztette.
A leány érezte a delejes szoritást, a rátapadó szempárt, s nem volt ereje, hogy visszavonja a kezét. Teljesen gyanutlan volt.
Hallgatta lovagját és elandalodott attól, amiket áradozva mondott. A legszebb mese volt az, amit egész életében hallott valaha.
Csak akkor rezzent meg, amikor Berkyt elöntötte a hév és türelmetlenül kezdte sürgetni:
- Jer, elviszlek magammal: - jer Noemi a senki szigetére, rózsafák árnyékába, az én ringató karomba!...
- Barátom, mondta felemelt fejjel a meglepett leány, megyek vele, ahova vinni akar bennünket, engem s az anyámat.
Berky hallgatott. Arczán már ismét szelidség volt és ábránd.
- Minden, de minden ugy lesz, ahogy Lili akarja, - suttogta kis vártatva, érzelmesen, nehogy a leány szüzi lelkét megriaszsza.
- Az én vágyam az, hogy az én uramnak engedelmeskedjem, felelt Lili boldog alázatossággal.
Berkynek nagyot dobbant a szive. A teljes megadás ez, gondolta. Minden csábitó epedést és lágyságot beletett a hangjába, amikor kérdezte:
- Nem vagyok én teneked mindened: szerelmed és urad?
Lili elpirult, lehajtotta a fejét. - Szerelmem mindig. Uram az oltártól kezdve halálomig.
- Jó estét kisasszony! dörmögött egy recsegő hang a hátok mögött.
Berky megfordult s az ajkába harapott. Zák állott előtte.
- Hüvös az este, kisasszony s a mamája megkért, hogy kisérjem haza. Most jövök a tótól.
Lili habozott. Egy benső hang azt sugta neki, hogy szót kell fogadnia, csak azt nem tudta, hivja-e Berkyt is.
Berky maga könnyitette meg elhatározását. Esze ágában sem volt, hogy ezzel a vademberrel maradjon együtt Lili mellett. Hisz’ egy szót sem szólhatna előtte többet.
- Menjen, kisasszony, mondta: a mamájának igaza van. Hüvösödik s még nincs nyár. Isten vele.
Lili kezet nyujtott neki.
Zák mélyet lélekzett, amikor eleresztették egymás kezét.
Berky még egyszer visszanézett az erdei utról. Lili is épp’ akkor fordult feléje. Azután eltüntek egymás szeme elől.
- Az oltártól kezdve! mormolta a sima arczu férfi. Szabadságvesztés életfogytiglan. Ez a leány talán megérné, de én megőrülnék bele.

X.
ÁRULÁS.
Mormon Hilárra ezekben a napokban alig ismertek rá azok, akik vele állandó hivatalos érintkezésben voltak.
A rideg üzletember tökéletesen megváltozott. Irodáját elhanyagolta; a dolgok menetét s intézését teljesen ráhagyta igazgatójára, akit a rendesnél is nagyobb bizalmával tüntetett ki.
- Uj vállalaton töri a fejét, mondta Bernát, a jókedvü irodatiszt, és meglökte Cziglert:
- Lesz mit vakarni, komé, ha megkezdődik a nagy levelezés.
A főnök alig jelent meg az irodában. Akik véletlenül találkoztak vele, azt a hirt hozták, hogy rossz szinben van, mint az álmatlanok.
Hát ha még sejtették volna, mennyire igazok volt!... Mormon Hilár egész éjjeleken át ugy járt-kelt szobáiban, mint a ketreczbe zárt vad. Titkos leveleket irt; rejtélyes embereket fogadott, akikkel bezárkozott; mindig várt valakit s Gomez nem győzte a lépten-nyomon érkező leveleket beadogatni neki.
Azok óráról órára küldött jelentések voltak, olyankor, amikor Mormonné nem volt otthon.
Mormon ama töprengéses éj után, amikor közeledésének utolsó kisérletét oly ridegen és határozottan visszautasitotta a neje: teljesen leszámolt magában a lovagiassággal s most már az eszközökre való tekintet nélkül akart megbizonyosodni.
Titkos rendőri szolgálatot szervezett maga körül s a felesége egyetlen lépést sem tehetett, hogy arról ő ne tudott volna. Ponszky, a magándetektivek elösmert fejedelme, ez idő szerint egyesegyedül csak a Mormon Hilár rendelkezésére állott.
Hogy Leóna ösmeri Morvaynét s mostanában gyakran találkoznak, az nem volt ugyan titok; de hogy e mögött nem rejlett-e valami, az már érdekelhette Mormont, akinek a gyanakvása jóformán betegessé vált.
Igy firtatott ki Morvaynéról mindent: azt is, hogy a derék hölgy egy kis könnyelmüséggel kevert jószivüsége következtében anyagi zavarokkal küzd. Ámbár a látszat ezt egyelőre nem mutatta, mégis bizonyos volt, hogy ha hamarosan nem segit magán: izgalmas napokra kell készen lennie.
Mormon sok ilyen helyzetet látott életében s ugy tapasztalta, hogy a megszorult emberrel nem nehéz alkudni.
Azon a napon, amikor Leóna Morvaynétól Berkyhez sietett, oly őrült fejfájása volt, hogy levegőre kellett mennie. A jelentéseket csak akkor kapta meg, amikor hazakerült. Kedve lett volna zugó fejét a falba verni, amikor Ponszky adatait olvasta arról, hogy csakugyan máshol is megfordul a neje, nemcsak Morvaynénál.
Tervet kovácsolt; azt hitte, hogy roppant vagyonával mindent elérhet, amit akar. Évek óta szunnyadó érzései egyszerre éledtek fel. A megcsalatás gyanuja jó arra, hogy a kinok tövisei nagyra nőjjenek tőle az ember szivében.
Mint egész életében mindig: most is ötletszerüen indult el utján. Mindenekelőtt Morvaynéhoz sietett. A vörös haju szép asszonyt egy pillanatra meglepte ez a nem várt látogatás, de csudálkozásából semmit sem árult el.
- Asszonyom, - kezdte Mormon, - ön okos nő s igy fölösleges, hogy nagy feneket keritsek látogatásom czéljának. Nehezemre is esnék a himezés-hámozás. Lelkiállapotom az efélét aligha elbirná most. Szivességet, vagy ha ugy tetszik, szolgálatot kérek öntől s előre is mondom, üzleti alapon állok, és szivesen megadom érte a legnagyobb árt is.
Morvayné bámulva hallgatta.
- Nem értem; nem is képzelem, mit akarhat, - mondta oly arczczal, amely egyelőre sem bátoritást, sem elutasitást nem fejezett ki.
- Én tudom, hogy adósságai vannak, amelyek nagyon nyomják, - folytatta Mormon. - Én kész vagyok önnek bármily összeget rendelkezésére bocsátani, ha segitségemre lesz.
Morvayné megijedt. Aki ennyit kinál, az nagyon sokat várhat.
- Miről van szó? - kérdezte izgatottan. Az a tudat, hogy minden gondjától megszabadulhat, szinte lázba hozta. Egy pillanatig az villant meg agyában, hogy talán anélkül, hogy sejtette volna, belebolondult ez az ember; de aztán eszébe ötlött, hogy csak segitségére kell lennie valamiben. Ez egy parányit lehangolta, pedig amazt bizonynyal visszautasitotta volna, és mégis jól esett volna neki, ha a hiuságának hizeleg ennyire ez a sokszoros milliomos.
- Mindent megmondok, hisz’ azért jöttem, folytatta Mormon, de előbb igéretét kell birnom. Itt van egy üres lap, a nevemet már aláirtam; csak a feltételeit kell föléje irnia. Rögtön megegyezhetünk, ha ugy akarja. Fizetendő azon a napon, amelyen az én ügyletem, amiről mindjárt beszélni fogok, le lesz bonyolitva.
Morvayné szédült. Azt hitte álmodik. Próbára akarta tenni Mormont. Elvette tőle a fehér lapot, az iróasztalhoz sietett vele s remegő kézzel firkantotta a milliomos neve fölé:
Százezer forint.
Mormon bólintott s az összeg után irta a fizetés dátumát: «Mához egy hónapra.» Azt hiszem, mondta, addig mindenesetre eljutunk az utolsó állomásig. - Azután hozzátette:
- Tehát megegyeztünk. Ön elfogadja és e percztől fogva hivem. Ne féljen, nincs szó valami szörnyüségről. Semmi kellemetlenség sem érheti.
Ez az utolsó kijelentés lebillentette a mérleget.
Morvaynénak zihált a melle. Egy hónap alatt százezer forint!... Ez a menekvés, az élet.
Kezét beletette az odakinált kézbe. Mormon megrázta, aztán megcsókolta azt a fehér kezet.
- Ezt már szeretem, mondta. Üljön le kérem és hallgasson meg.
Egy kis bevezetéssel tartozom, ami megnyugvására lesz önnek is. Egész életem nehéz munkában telt s a vagyonszerzés folytonos lázában jóformán teljesen megfeledkeztem arról, hogy éljek. Kétszer érdekelt nő, amióta az eszemet tudom. Az első eset régen volt; akkor még alig lehetett volna azt kivánni tőlem, hogy tulságosan komolyan vegyem a szerelmet. Éreztem, hogy sorsom, jövőm, terveim sokasága forog koczkán, ha lekötöm magamat. Majdnem bucsu nélkül hagytam el kedvesemet. Átvitorláztam a tengeren s az aranyásók közt végkép elfeledtem a szerelmet. A szerencse kárpótolt. Mindenben kezemre járt, amihez nyultam, aranynyá változott. Egyszer csak arra ébredtem, hogy milliókon állok: elértem czélomat.
Büszke tetszelgéssel álltam meg tükröm előtt, hogy saját szememben lássam a diadalt. S akkor megijedtem. A diadal mellett valami mást is észre kellett vennem. Azt, hogy vénülök, hogy az idő eljárt fölöttem a verejtékes munka küzdelmei között, s ha igy folytatom: mihamarabb meg fog őrölni a szakadatlan hajsza, a milliók pihenés nélkül való kergetése; a fáradság kimerit: életem szebb része egészen elmulik.
Ekkor minden átmenet nélkül forró vágy szállott meg, hogy helyrepótoljam, amit elmulasztottam. Tisztán láttam, mennyire esztelenül éltem. Hisz telt volna az időmből bőven, hogy én is szeressek, boldog legyek.
A kincsgyüjtők babonája: hogy csak az aranyba szabad szerelmesnek lenniök, különben hütelen lesz a szerencse hozzájok. Igaz, hogy a szerelem nagyon leköt; a szerelmes ember a munkában félember; erejét, fejtörését, szivósságát mind meg kell osztania. Akik Krőzusokká tudnak lenni, azok mind hidegszivüek. Ha én is félember lettem volna a magam munkájában, talán semmim se volna ma. Nem lett volna az eszem eléggé ott, ahol a milliók röpködnek a levegőben, s ügyetlenül mindig elkéstem volna. Vagy talán elvitte volna a szerelem a milliók alapját, az ezreket, s a milliók mindvégig elérhetetlen messzeségben maradtak volna tőlem.
Most már nem tudhatom. De amint régi életem álomszerü harczából felriadtam: nem volt más vágyam, mint az asszony. Azok a czélok, amelyeket esztendők hátrahagyása, lemorzsolása árán érünk el, mindig veszteséggel vannak összekötve, bármily sikert jelentsenek is különben. Az a veszteség az élet eltelése, s mindenekelőtt a fiatalság gyors elmulása. Hányszor kivánjuk botorul: vajha eltelt volna már két-három esztendő, amikorra egy-egy reménységünk teljesülését várjuk! S nem is gondolunk rá, hogy néhány ilyen terminus multán ugyanannyival lettünk idősebbek. Ennek az időmulásnak egyik megdöbbentő állomása, amikor rájövünk, hogy a legszebb virágok már nem nekünk nyilnak.
S én tul voltam ezen az állomáson, amikor Leónát megösmertem.
Halálosan belészerettem. Nőül vettem.
Nem akarok hosszadalmas lenni s hallgatok azokról a kinokról, amiket mindketten szenvedtünk; mert ő nem szeretett engem.
Önnek csak annyit kell tudnia, hogy elért a nemezis és ha önző voltam, amikor a nőmet magamhoz lánczoltam: most bünhödöm.
Bizonyos vagyok benne, hogy oly dolgok történnek, amiknek végét kell vetnem minden áron. S én önre számitok. Leóna ragaszkodik önhöz, könnyü lesz hozzáférkőznie a bizalmához. A nőknek életszükségletök, hogy legyen valakijök, akinek a szivöket egészen kitárják, hisz’ vannak nők, akik a halálos veszély tudatában sem birnak hallgatni. Nagyobb kin nekik a magokba fojtott érzés mindennél, ami büntetés számba mehet. Ha ön akarja, mindazt megtudhatja a feleségemtől, amiről én bizonyosságot óhajtok szerezni. Ez a feladata; ezt kérem s várom öntől.
Elhallgatott s merően nézett Morvaynéra, lesve feleletét.
A vöröshaju asszony önkénytelenül hunyta le a szemét ettől a szuró tekintettől. Nem soká gondolkodhatott. Hisz már megkötötte az alkut az árulásra.
- Vállalkozom rá, mondta nyugodtan.
Mormon felugrott.
- Biztam ebben, kiáltotta. Vakmerőségnek látszhatott, hogy igy, majdnem ajtóstól rohantam a házba, anélkül, hogy önt régebben ismerném. De a feleségem sem testvére, s végre is nekem van igazam. Csak a jogomat gyakorlom. Nem is hiszi, milyen hálás leszek. Ó, ha minden ugy sikerül, ahogy én óhajtom, akkor az az irás csak előleg!...
Vette a kalapját s elsietett.
Morvayné egyedül maradt. Várt, amig minden zaj lecsöndesedik, amig Mormon már kimehetett a házból. Akkor nagy gyorsasággal kezdett öltözködni, kocsit hozatott s a kocsisnak odaszólt:
- Mormon-palota, Csergő-utcza.
Leónához ment, akit a legnagyobb izgatottságban talált. Az amugy is szenvedélyes természetü fiatal asszony magánkivül volt. Morvayné érkezése előtt néhány perczczel a szerecsen szolga jött be hozzá s alázatos arczczal, de titkolódzva mondta:
- Gomez mondana valamit az ur feleségének.
Leóna bátoritotta: - Beszélj Gomez.
- Egy ember járt itt ma s pénzt kinált Gomeznek, hogy mondja meg, hova visz levelet az ur feleségétől.
Leóna emlékezett rá, hogy az utóbbi napokban többször látott az utczán egy alakot, akit a véletlen mindig arra vitt, amerre ő megfordult.
- Milyen volt az az ember, Gomez?
- Sovány és magas, kék szemüveget viselt.
- Ő az! kiáltott fel Leóna magában, mély megdöbbenéssel. Aztán fennhangon és indulatosan mondta: - Ha még egyszer ide jönne, dobd ki!
Gomeznek felvidult az arcza. Elégedetten szólott: - Ha az ur felesége megengedi, Gomez repülni tanitja a sovány fekete embert.
Leóna véresre harapta a száját: - Utánam lesett! mormolta felháborodva.
Alig lépett be Morvayné, elpanaszolta neki.
- Nem lep meg, válaszolta a barátnéja, hisz’ ma engem is rábirt, hogy eláruljalak.
Kivette zsebéből a százezer forintról szóló kötelezvényt s megmutatta Leónának.
- Mi ez?
- Ez a te vérdijad. És én vagyok Judás szerepére kiszemelve, kaczagott Morvayné.
Leóna megértette, hogy nincs mitől tartania. Vendége nyakába omlott.
A derék asszony kettérepesztette a drága kötelezvényt s visszacsusztatta a zsebébe.
- Még nem adom vissza; korán volna, mondta, mindent elronthatnánk.

XI.
SEBZETT SZIVEK.
Leóna halvány volt. Sok szenvedés nyoma látszott az arczán. Hetek óta folytonos lelki harcz között élt s hiába próbált nyugalmat erőszakolni magára: a töprengés nehéz óráiban ujra meg ujra elgyöngült s vad féltés kinja marczangolta a szivét.
Azzal a forró szerelemmel, ami lelkében égett, a gyönyörök hetedik menyországát kinálta annak, akit szeretett, s akinek a képét annál kevésbbé tudta szivéből eltávolitani, minél jobban reszketett, hogy elveszithetné, vagy akár csak kevésbbé mondhatá magáénak. Borzasztó megaláztatása volt, hogy már nem a régi többé az az ember, aki az emésztő szerelem lázával perzselte az ellenállás nagy izgalmakkal járó idejében, aki a csábitás minden eszközével is hiába kisértette volna meg, ha azt a hitet nem birja benne kelteni, hogy elsorvad utána. Voltak perczei, amikor ugy hitte: belétébolyodik abba a lehetőségbe, hogy csak egy többé-kevésbbé érdekes szám legyen Berky hóditásainak a sorozatában. Hisz ő mindent adott: igaz, mély szerelmet, szépséget, hüséget, lobogó lángot. Önmagát egészen. A szive vérét, a lelkiösmeretét. Soha, de soha sem lehetne már az a büszke asszony, aki bátran, tiszta tekintettel tudta elitélni a gyöngéket, a szerelem bolondjait, azokat, akiket azért szokás megvetni, lenézni, mert nagyon éreznek, igazán szeretnek s eszerint cselekesznek. Hisz’ most már ő sem volt másforma.
Amig nem gondolt mellőztetésre, valahogy mégis el tudta csittitani ennek a változásnak a tudatából eredő fájdalmát. Volt kárpótlása, ami a rejtett szorongást és pirulást megérte. De ha csakugyan ugy lenne, hogy akadna a világon valaki, aki miatt őt Berky ezentul elhanyagolná: akkor a legnagyobb áldozatot, amit szerelmének hozott, éppen az az ember bizonyitaná értéktelennek, akiért egész életében álarczot kell most már viselnie. A makulátlanságot, amit olyan féltékenyen őrzött, amire ezerszer büszkébb volt, mint szépségére, eszére, gazdagságára: éppen az ne becsülje meg, aki elvette tőle?! Nincs Isten, ha a diadalmas férfi a megaláztatás s a lelki nyomor ilyen érzetét szánhatja annak, akinek örökre szóló szerelmet esküdött. Kivált hogy ugy esküdte, titkosan, egy másik férfi rovására. Bünszövetség formájában. Az ilyennek a megszegése sokkal sulyosabb megsértése a szeretőnek, mint amilyen sérelem a házasságtörésben rejlik a feleség számára. A mellőzött feleség emelt fővel szenvedhet. De hova meneküljön a saját szégyene elől a mellőzött szerető?!
Az indulatok vihara immár állandó volt s Leóna mindenáron szabadulni akart a lelki hányattatástól. Mélyen áthatotta az a meggyőződés, hogy olyan jogai vannak, amelyeket ugyan a világ nem ösmer el, de egyetlenegy ember mégis van a világon, a ki e jogokat meg nem tagadhatja: Berky Emil.
Mormon alattomossága, felfedezett aknamunkája, megkönnyitette neki a végleges elhatározást egy terv végrehajtására, amelylyel az első pillanattól kezdve foglalkozott, mióta megtudta, hogy Berky most más nőnek készül veszedelmévé válni.
Ha volt is benne egy paránya a lelkifurdalásnak s a tartózkodás kényszerérzetének a férjével szemben: ezt is kidobta lelkéből az utálat segélyével, a mit az a tudat keltett benne, hogy lesik, figyelik, s ez a férje akaratából történik. A bosszu gyönyörével tudott volna tápot adni a gyanakvásnak; már talán azt sem bánta volna, ha minden kisül is. Egyáltalában semmit sem törődött többé a férjével, akitől nemcsak elfordult már, hanem meg is vetette.
- Megyek, rögtön megyek ahhoz a leányhoz, mondta Morvaynénak szenvedélyesen, s elkezdett készülődni.
Morvayné megdöbbent. - Hova gondolsz? Nagyon izgatott vagy; - esztelenséget fogsz elkövetni.
- Attól ne tarts. Tudom mit cselekszem. Felindulásomat csak te láthatod; mások előtt összeszedem magamat. Kell, hogy lássam azt a leányt; tovább nem birom ki.
Morvayné megértette, hogy e pillanatban semmiféle hatalom sem téritheti el Mormonnét a szándékától. - Akkor én is veled megyek, mondta. Hisz’ te még azt sem sejted, hol kell keresned.
- A Hidegvölgyben. Majd lesz valaki, aki útba igazit. Kocsin megyek, a meddig lehet.
- Megkérdezhetsz száz embert s egy sem fogja tudni, hogy kit keresel. Zák Benczét, az erdészt kell felkeresnünk.
- Rád bizom magamat, de valamire kérlek. Nekem ezután a találkozás után látnom kell Emilt. Ösmerem magamat s előre is tudom, hogy megölne a türelmetlenség. Hozzá most nem mehetek; - talán nálad...
Morvayné egy csöppet meghökkent. Azután vállat vont. - Szivesen, mondta. De talán nem szükséges, hogy tudja, kinél találkozik veled.
Leóna zavarba jött. - Istenem, egészen elfeledtem...
Morvayné legyintett: - Miattam ne fájjon a fejed édesem. Mondtam már, hogy én tökéletesen kigyógyultam. De őt esetleg feszélyezhetné. Talán ürügyet keresne, hogy ne jöjjön el.
- Igaz. Majd csak a lakás számát irom meg neki pontosan.
Fátyolos kalapja már a fején volt. Igy irta meg hamarosan ezt a pár sort: «Holnap délután négy órakor okvetetlenül várom a Szeder-utcza 26. első emelet, 2. ajtó alatt. Semmit se kérdezzen, csak jöjjön fel bátran. A cseléd, a ki ajtót nyit, egyenesen hozzám vezeti. El ne maradjon semmi szin alatt sem. Életbevágó dologról van szó. Öleli Leóna.» Boritékba tette, de nem czimezte meg. Csöngetett s a szobaleánynak megparancsolta, hogy küldje be Gomezt. A szerecsen rögtön megjelent.
- Ezt a levelet rögtön oda viszed, Gomez, és választ kérsz.
Gomez sarkon fordult és ment. A két asszony a robogó kocsiból látta, mennyire siet. Ő már tudta, hol van az az: oda.
*
Az erdészház a hegyközben épült, ahol védve lehetett a zordon szelektől. Félreeső tanya volt. Alig fordult meg más ott, csak a kit a dolga kényszeritett rá. A szekérutat benőtte a fü. Látszott, hogy nem sokat koptatják. A Mormonné hintaja majdnem teljesen hangtalanul gördült végig ezen a csöndes uton.
Zák nem várt látogatást. Ingujjban foglalatoskodott egy műhelyszerü helyiségben, ahol golyót öntött. Ha ez a munkája nincs, nem is találták volna otthon a hölgyek. Mikor az uri fogat a ház elé fordult: a halk zörgésre az erdész kinézett az ablakon. Nem hitt a szemének. Magára kapkodta a gunyáját s vendégei elé ment.
- Ez a kedves barátném rokona Sellőéknek s látni szeretné őket. Arra kérjük, hogy vezessen oda minket, mondta Morvayné.
Zák kapott az alkalmon. Jó ürügy volt az, hogy megláthassa Lilit. Felült a bakra s maga hajtott. - Más itt el nem igazodnék, - magyarázta. Én az erdei utakon lehajtok a topolyfákhoz egy kis félóra alatt, pedig csak lépésben haladunk.
Utközben szokatlanul bőbeszédü volt. Bizonyosan abbeli öröme tette, hogy ilyen váratlanul jut a leány közelségébe. Leirta nagyjából a viszonyokat, amelyek közt Sellőék élnek. - Az öreg asszony csak imádkozik, mondta. Nem lehet, hogy egy kicsikét meg ne hibbant légyen. Nem szereti az idegent. Talán el is bujik majd a hölgyek elől.
A két asszony összenézett. - Éppen ez kellett volna nekik.
A topolyfák már látszottak. A tó partján egy szalmakalapos leány sétált. - Nini, az ott Lili! kiáltott fel Zák s majd kinézte a szemét.
- Szerencsésebbek vagyunk, semmint remélni mertem, sugta Morvayné Leónának, aki piros volt az izgalom lázától. - Nem is szükséges, hogy bemenj a házba. A tó szélén padokat látok az árnyékban; ott megvonulhattok.
Zák megállitotta a lovakat. - Nem mehetünk tovább, mondta;  - itt elfordul az ut. Hanem ezen a gyalogösvényen egyenesen a tóhoz jut az ember.
- Menj csak le Leóna magadban; itt mi megvárunk, szólt Morvayné. - Én ugy sem ösmerem a kisasszonyt.
Mormonné hálás tekintetet vetett a barátnéjára. Éppen arra vágyott, hogy tanuk nélkül beszélhessen kedvese uj eszményképével.
Amint a domboldalon lesietett, meg-megrogyott a térde s majd kiszakadt a szive. Ugy toppant Lili elé, hogy lélekzete sem volt.
A leány a meglepetéstől halkan felsikoltott.
- Ne ijedjen meg kisasszony, mondta Mormonné, szakadozott sietéssel, - nem az égből csöppentem ide. Egy barátném fogattal vár odafent; Zák ur vezetett bennünket. Ők ott maradtak. De én önt keresem.
- Engem?...
Néhány pillanatig merően nézték egymást. - Tehát ez az, gondolta Leóna és összeszorult a torka. Még jókor eszébe jutott, hogy nem szabad higgadtságát elveszitenie s visszafojtotta felindulását. A leány ugyanakkor azt kérdezte magától. - Mit akarhat velem? s hozzátette: - Soha sem láttam, nem tudom kicsoda.
Leóna látta a leány nagy csodálkozását, kiolvasta tiszta kék szeméből az ártatlanságot s a maga szenvedését egy perczre feledve, szánalmat érzett iránta. De ez a hangulata csak rövid ideig tartott. A féltékeny olasz vér, amit anyjától örökölt, pezsegni kezdett benne. Ösztönszerüleg azon volt, hogy ne nyujtsa ok nélkül hosszura ezt a találkozást. Most, hogy szemtől-szembe állott vetélytársával, érezte, hogy nem birná ki sokáig azokat az indulatokat, amelyekkel a szive csordultig megtelt. Valóságos menekvésnek tetszett előtte a gyötrelmek tengeréből, ha minél hamarabb a dologra tér.
- Kisasszony, kezdte, bocsássa meg látszólagos tolakodásomat, hogy oly dologba avatkozom, amiről ön bizonyára azt hiszi, hogy csak egyesegyedül az ön ügye. Majd megadom a magyarázatot s hiszem, hogy akkor megérti, mi jogon cselekszem igy. Feleljen kérem, ösmeri Berky Emilt?
Lili először vérpiros lett, azután kifehéredett, mint a liljom. Annak a névnek az emlitése nagyon is váratlanul dobogtatta meg a szivét; elpirult tőle. De ugyanakkor finom női ösztöne megsugta neki, hogy ezt az idegen nőt csak oly ok késztheti erre a kérdésre, ami rá nézve szomoru, s ettől elsápadt. Alig tudott annyit felelni: Ösmerem.
- Szereti? kérdezte Leóna mohón s égő szemmel, amelynek a kifejezése félelmes lehetett a szegény leánykára, mert csak elképedve meredt az idegen nőre, anélkül, hogy felelni készült volna.
- Azon kellett volna kezdenem, hogy magamat bemutassam, - szólott Leóna idegesen. - De meg fogja látni, hogy ez tulajdonképen fölösleges. Valaki vagyok, aki szintén szeretem azt a férfit, aki most ön körül legyeskedik.
Élesen, kiméletlen hangon beszélt; - már feltámadt benne a dacz, a harag, a harczvágy. De mindez rögtön lecsillapult, mert Lili szemében két harmatcsepp jelent meg.
- Ne sirjon, szegény gyermekem, szólt Leóna meghatottan. A könyek hadd maradjanak nekem. Ön még talán menekülhet tőlök.
Lili szédülve hallgatta. Alig néhány percze; hogy itt van ez a heves, indulatos fekete nő, s már összetörte a szivét. Nem birt felocsudni; azt hitte, álmodik. Mit sajnálkoznak rajta? Mért foglalja le ez a teremtés a könyeket magának? Mitől kellene itt menekülni?!
Mormonné sokkal zaklatottabb lelkiállapotban volt, semhogy a szélsőségek felé ne hajlott volna. Hirtelen zokogni kezdett. Lili megrendülve, szinte kétségbeesve kérdezte: Mi baja asszonyom?
- Kisasszony, mondta Leóna fuladozva, az az ember az enyém; ... már régóta az enyém!
Lilinek borzasztó gondolata támadt erre a vallomásra: - Ön a felesége! - kiáltotta.
Leóna megrázkódott, Már nem sirt. A leányra szögezte merev tekintetét. Pár másodperczig hallgatott, mintha azt figyelte volna, komolyan beszél-e a vetélytársa. Végre nyugodtan, mély komolysággal, a szive fenekén teljesen kibékülve azzal, amit tesz, igy felelt: - Az vagyok.
Zák látta onnan fölülről, hogy az idegen nő Lilihez fut, átöleli s egy padhoz vezeti. Azt hitte, rokoni kedveskedés ez. Honnan is tudhatta volna, hogy a szőke leány félájultan összeroskadni készült? A pad fölé hajló lomb eltakarta azután a két nőt a domboldalon levők tekintete elől.
- Meneküljön, kisasszony, meneküljön! suttogta Leóna lázasan. Még talán nem késő. Ne higyjen annak a simaszavu asszonybolonditónak, aki mindnyájunk szivének halálos veszedelme. Ma engem áldoz fel önért, holnap önt taszitná el egy századikért.
- Hallgasson asszonyom, hallgasson, - esdekelt Lili hideglelős borzongás közepett. - Istenem, édes jó istenem, susogta, s révedező nézéssel, halántékát simogatva várta, hogy talán fölébred ebből a borzasztó álomból.
- Nem kérdem most már, hogy szereti-e, folytatta Leóna. Hisz’ vaknak kellene lennem, ha nem látnám. De csak annál sürgetőbb, hogy meneküljön. Meg ne hallgassa többet, - soha, - soha!
Lili ugy felelt, mint a viszhang: - Meg nem hallgatom többet soha! soha!
Mormonné csaknem felsikoltott örömében. - Ó, kisasszony, édes gyermekem, köszönöm önnek ezt az igéretet, mormolta megindulva. Érezte, hogy önzőnek látszó kitörését enyhitnie kell; hisz nagyon szenvedett a szegény leány. - Nem csak magamért kérem, higyje el; de reszketek attól, hogy önre, aki oly ártatlannak, oly jónak látszik: a legszörnyübb kiábrándulás szomoru sorsa várjon. Az a férfi, akit szivébe zárt...
Lili felkelt a padról. - Elég, asszonyom, - mondta. Már nincs a szivemben többé. Tisztességes leány vagyok s azért, aki az oltárhoz vezet, meg tudtam volna halni: de inkább kitépném a szivemet, semhogy olyannak legyek rabja, akit csak gyalázat árán szerethetnék.
Leónán volt a sor, hogy elpiruljon. Ő is felkelt. Minden szó fölöslegessé vált most már köztök. Ez a leány nem üres frázist mondott, azt elárulta és bizonyitotta egész lénye. Ezt a szőke nádszálat semmiféle szél sem hajthatja többet a Berky Emil karja közé.
- Isten áldja meg, kisasszony, - mondta Leóna és kezet nyujtott Sellő Lilinek.
Lili szó nélkül bólintott. Keze jéghideg volt, amikor a Mormonné kezébe tette.
A leány ott maradt a tó partján. Leóna bágyadtan vonszolta magát fel a meredeken. Ugy rémlett neki, mintha gyilkolt volna, mintha egy szivet megölt volna.

XII.
SÖTÉT SZÖVETSÉG.
Mormon Hilárt már értesitették a kémei arról, hogy abban a Csongor-utczai házban, ahova Leónát a minap bemenni látták, csak egy magányos uri ember lakik. A nevét megtudni nagyon könnyü volt. Berky Emilnek hivták. A titkos látogatást tehát kilenczvenkilencz százalék valószinüséggel az első percztől fogva meg lehetett volna állapitani, ha nem lett volna a háznak egy kertésze, akinek meglehetősen kiterjedt virágkereskedése volt. Ki tudja, nem ennél az embernél járt-e az asszony? A Berky inasát egyelőre békén akarták hagyni: hátha hüséges szolga s felfedezi urának a gyanus érdeklődést, amivel egyszersmind óvatossá tenné. A kertésznél pedig többen is megfordultak; az puszta emlékezetből aligha adhatott teljesen hiteles felvilágositást.
A bányakirály inkább tűkön ülve várt, semhogy a bizonyosságra való esélyeit rontsa. Morvayné segélyével ugyis rövid ideig tarthatott már a kétség.
A mikor a felesége Morvaynéval kikocsizott, épen az ablaknál állt s ő is látta Gomezt, hogyan sunyit el. Az, hogy Leóna Morvaynéval ment el, megnyugtatta. Ez a nő most már az ő érdekeit képviseli. Még egy darabig várt, hogy nem jön-e ujabb jelentés Ponszkytól, aztán át akart öltözni, hogy maga is kimenjen. Csöngetett, de senki sem jött a hivására. Mikor harmadszor is hiába nyomta meg a villamos csengő gombját, boszusan ment az előszobába, Gomez sehol sem volt. - Igaz! mondta homlokára ütve, elküldték. De vajjon hol késik.
Éppen amint vissza akart térni a lakásba, betoppant Gomez. Lihegett, ugy futott.
- Hát te hol mászkálsz? rivalt rá Mormon dühösen.
A szerecsen tulságosan félt az «urtól». Haragos arczának a látását nem birta elviselni. Reszketve dadogott:
- Gomezre az ur nem haragudni. Gomez sietett. Itt is van már Gomez!
- Hol jártál? kiáltott Mormon indulatosan, nem annyira igazi kiváncsiságból, mint inkább abbeli boszankodásában, hogy a szerecsen himez-hámoz s nem felel egyenesen. A nélkül, hogy komolyan gondolta volna, csak ugy vaktában egészitette ki a kérdését: levelet vittél, mi?!
Gomez összerezzent s ezt észrevette Mormon. Ohó, gondolta magában, legyünk résen. Már ugyanaz volt, aki az üzleti életben; gyorseszü és mégis megfontoló, határozott s egyszersmind nyugodt.
- Jól van no, tudom, csak add ide a választ.
A szerecsent megtévesztette ez a biztosság. Különben is boldog volt, hogy már nem ordit ugy az «ur». Sietve nyult a zsebébe s kivette onnan a Berky levelét. - Mormon intett neki, hogy távozhat. Amint magára maradt, habozás nélkül nyitotta fel a szintén czimzetlen választ. Berky ismételte a czimet: «Szeder-u. 26., I. 2. holnap délután 2 órakor. Ölellek, Emil.»
Mormon felhördült s véresre harapta a száját. - Végre, mormogta, nincs kétség többé.
Vak düh fogta el s ennek az indulatának a legyőzhetetlen hatása alatt rohant a Csongor-utczába. Bosszura szomjazott s nem akart egyebet, minthogy mindenekelőtt puszta öklével üsse le Berky Emilt, az asszonycsábitót. Még csak egy zsebkést sem vitt magával. Egyszer Kaliforniában hat spanyol matrózt vert le egymaga: aki egyetlen ütést kapott tőle, az elbukott s nem kelt fel. Mi lehetett neki egy elpuhult Adónisz?
- A gazdám nincs itthon, mondta a sarkantyus szolga, amint a lokomotivként fujó nagyhangu idegen betoppant.
- Hol van a gazdád? rüpők! zajgott a megvadult akrobata.
- Ebben a perczben ment ki. Talán a hegyek közé. Most mindig odajár a Hidegvölgybe.
Mormon egy órahosszat kószált a külváros utczáin. Mindenki észrevenné nagy izgatottságát, ha igy menne haza. Végre is rászánta magát, de ugy gondolta, hogy egyelőre még nem keresi az asszonyt. Azzal a hirrel szeretett volna neki kedveskedni, hogy Berkyt leütötte. Csak szokásból kérdezte meg a cselédséget:
- Itthon van az asszony?
Nagyon meglepte a tagadó felelet.
- Hol járhat! Hisz már legalább is harmadfél órája, hogy elment.
A kapus azt hitte, őt kérdezi az ur és sietett a felvilágositással:
- A nagyságos asszony azt parancsolta a kocsisnak, hogy a Hidegvölgybe hajtson.
Kis hijja, hogy Mormon neki nem rohant a boldogtalan embernek s a lélekzetet belé nem fojtotta.
- Megint a Hidegvölgy!... Nincs másképen. Bizonyos, hogy ott is légyottról van szó.
Egy másodperczig arra gondolt, hogy rögtön indul és megkeriti őket a pokol fenekén is. De már esteledett. Azóta elváltak: az asszony minden perczben megérkezhetik.
Támolyogva ment fel a lakásába. Elővett egy pontos térképet, amelyen a környék minden legkisebb zugát felkutatta. A Hidegvölgyben egyetlen egy épület volt a térkép szerint. Az erdészház. (A topolyfák közt levő házikó később épülhetett.)
Mormon Hilár egész éjszaka le s fel járkált a szobáiban. Gomez szorongva várta az előszobában, hogy mikor bocsátják el, de az «ur» teljesen megfeledkezett róla. A szerecsen hajnalig leste a parancsot. Akkor egyszerre megjelent az ajtóban Mormon. Köpenyeg volt rajta és puha kalap, mint rendesen, amikor kiment a városból.
- Mit csinálsz itt? - mordult a szerecsenre. Aztán eszébe jutott, hogy a boldogtalant nem szabaditotta fel az este.
- Vagy ugy! - dörmögte. - Menj! Délelőtt nem lesz rád szükségem.
Nem fogatott be, hanem bérkocsiba ült.
- A hidegvölgyi erdészházhoz! - mondta.
A kocsis bambán nézett rá; Mormon ismételte a parancsot.
- Vajjon merre menjek? - tanakodott magában a kocsis, de azért elindult. Annyit tudott, hogy a Hidegvölgy a hegyek között van.
A bányakirály igy okoskodott:
- Pénzzel mindent el lehet érni; példa rá Morvayné. Hátha az az erdész is olyan ember, aki szemet huny, ha nem vallja kárát? Annyi szent, hogy titkos találkozóhelynek egy olyan hidegvölgyi kunyhó ugyancsak alkalmas. A legrosszabb esetben pedig, ha tudniillik az erdész ártatlan, mégis csak tőle kaphatok legalaposabb tájékozást arról, hogy mi van még egyéb a Hidegvölgyben.
A füvel benőtt uton egy puskás ember jött vele szemközt, aki egy vérebet vezetett. Mormon megkérdezte tőle: - Mondja barátom, jól megyünk erre az erdészházhoz?
Zák Bencze megállott. - Én vagyok az erdész. Mivel szolgálhatok?
Mormon leugrott a kocsiról. - Jőjjön utánunk lassan, mondta a kocsisnak. Aztán bemutatta magát és karonfogta az erdészt.  - Kérem csak egy kis beszélgetésre.
- Azt hiszem, az ön nejével találkoztam itt tegnap, mondta Zák, elfogulatlanul.
Mormon Hilárnak a földbe gyökerezett a lába.
- Az én... az én... meglehet, - dadogott, és rögtön igy szólt a lelke fenekén: - Ez az ember vagy nagyon ravasz és most ki akar játszani: vagy pedig semmit sem tud. Azon gondolkodott, hogyan kérdezze ki az erdészt, hogy lóvá ne tehesse, félre ne vezethesse: de Zák megkönnyitette a dolgát. - A nagyságos asszony Morvaynéval volt itt, aki rokonom.
Mormon fellélekzett. Ha Morvayné is itt volt, akkor még sem azért járt erre Leóna. - Ugyan mit kereshettek ezen az elhagyatott helyen? szólt óvatosan.
Zák azt is megmondta. Ő nagysága meglátogatta a rokonát odalent, a topolyfák tájékán.
Mormon megint ugy érezte, mintha vipera csipte volna meg. - A rokonát! ismételte. Azt akarta mondani, hogy hiszen nincs rokona; -  de eszébe jutott, hogy soha sem volt igazabb az a közmondás, mint most, hogy a hallgatás arany. Inkább ugy tett, mintha tudna a dologról valamit. - Igen-igen; magam is szeretnék már egyszer odamenni.
- Az nagyon egyszerü. Nincs valami messze. Az öreg asszony ugyan nagyon magának való, de a leánya kedves, művelt.
Ez ujabb meglepetés volt. Tehát egy öreg nő van a topolyfáknál, meg a leánya. Ezek volnának a büntársak? - Eh, gondolta Mormon, semmi sem lehetetlen.
- Elvezetne oda erdész ur? kérdezte, tőle telhetőleg közönyösen.
- Akár rögtön. Arra visz az utam. Utközben megtudhatom, hogy mivel szolgálhatok.
Mormon vállat vont. Éppen csak ezekről akart ő beszélgetni. Ugy tett, mintha nem hallotta volna a megjegyzést, - És férfi nincs ott? kérdezte.
Az erdész arcza elsötétült. - Állandóan nincs, de van, aki annál gyakoribb vendég.
- Vendég?!
- No már csak olyan látogatóféle...
Mormonnak feltünt a Zák hirtelenül támadt komorsága. - Ön, ugy látszik, ösmeri és nem nagyon szereti.
- Gyülölöm! tört ki Zákból a féktelen düh.
Ez előtt a marczona férfi előtt ösztönszerüleg sokkal őszintébb volt, mint nőrokona előtt. Talán sejtette, hogy ez tud vele érezni, hogy oka is van rá.
Mormon megállott: - Ki az az ember? - kérdezte elfojtott hangon.
- Berky Emilnek hivják.
Mormon melle zihált. - És mért gyülöli? fakgatta az erdészt, alig birva magán uralkodni.
- Mert a leány körül jár, - mit tagadjam? Magunk közt megmondhatom.
Mormon Hilárral forgott a világ. Semmit sem értett. Csak azt tudta, hogy jó nyomon kell járnia, mert a bünösök csakugyan itt voltak mind a ketten. De miféle szerepe van akkor a leánynak?
- Mindenesetre meglátogatom őket, mondta hevesen.
Fél óra mulva a bányakirály bekopogtatott a tó partján levő házikóba.
Az öreg asszony jött ki. - Mi tetszik? kérdezte hideg bizalmatlansággal. Észrevette Zákot. - Jó napot erdész ur, mondta siránkozó hangon, - beteg a leányom.
Zák aggódva ajánlkozott: Hivok orvost rögtön, megyek a faluba.
- Nem szükséges. Bemegyünk magunk is. Elmegyünk innen végkép. A leányom akarja. Nem is a teste beteg, hanem valami nagy lelki gyász érte. Én nem is tudom mi. - Jőjjenek be az urak.
Mormon le nem vette a szemét az öreg nőről. Ugy meredt rá, mintha kisértetet látna. Elfeledte, hogy mért jött. Csak hallgatta a vontatott, énekszerü beszédet, amely siránkozáshoz hasonlitott.
Gépiesen ment a ház belsejébe s amint a divánon fekvő halvány fiatal leányt meglátta, közel volt hozzá, hogy vadállatként orditson fel.
Ez a leány szakasztott mása volt az ő egyetlen régi szerelmének, akit hirtelen hagyott volt el, amikor a tengeren átvitorlázott, mint milliomos-jelölt.
Most már ráösmert az öreg asszonyra. Öreg?! Mindössze is ha negyven esztendős most; de hatvanat mutat. Mennyit szenvedhetett!...
A milliomos szivét olyan érzések rohanták meg, aminőkről eddig fogalma sem volt.
Zugott a feje; minden régi emlék az agyára tolult: viszontlátta ebben a halvány fiatal leányban első kedvesének a képét, egész lényét.
- Egy kicsit orvos is vagyok, mondta alig birva elfogultságával. - Ennek a gyermeknek éles itt a levegő. Hány éves leányom?
Titkos, kinos és mégis jóleső borzongást érzett, amikor ezt a szót kimondta.
Az anya felelt a leány helyett.
- Most tölti be a huszat. Lilinek hivják, mint engem.
Mormon őrült vágyat érzett rá, hogy lüktető fejét minden erejével belevágja a falba, hadd lenne vége egyszerre ennek a gyötrődésnek, aminek a fajtája nagyon is uj és szokatlan volt neki.
 - Ő az, az én Lilim! - S a leánya az én leányom! kiáltotta magában, megrendülve.
De mintha aczélkéz szoritotta volna össze a torkát, nem tudott hangot adni. Mit is mondhatott volna? Felfedezze azt, amit csak ő talált ki s aminek a kiderülése beláthatatlan következményekkel járhatna most? A leány anyja talán el sem birná viselni a megrázkódtatást. Olyan, mintha ébrenalvó volna, nem is néz arra, akivel beszél. Halála lehetne, ha felébresztenék.
Csak egyet szeretett volna még megtudni Mormon. De sehogy sem találta meg a formát, ahogyan tolakodás nélkül megkérdezhette volna. Ekkor révedező szeme megakadt egy boritékon, ami az asztalon volt.
«Sellő Lilikének                       
                       a Hidegvölgyben.»
Még az irásra is ráösmert. Ugyanattól a kéztől eredt, amely a feleségének ezt irta volt: «Ölellek, Emil».
Mormon beleharapott a nyelvébe, hogy hangot ne adjon. - Sellő Lili!... Igy hivták a leány édes mamáját is. Ez a gyermek tehát nem házasságban született. Ez a szegény asszony azóta gyászol és vár, amióta ő oly könnyedén elhagyta. Elhagyta akkor, amikor apát kellett volna adnia születendő kis gyermekének.
Mormon szédült. A levegőre kivánkozott. Zák a leány miatt való aggodalmában teljesen megfeledkezett arról, hogy ez az idegen ur rokonság révén jött ide, s arról egyetlen szót sem szól.
- Orvost küldünk rögtön a városból; vagy még okosabb, jöjjenek, költözzenek be, én felajánlok mindent, mondta Mormon, nem számolva azzal, hogy ily ajánlatot elfogadható magyarázattal kellene kisérnie.
A leány talán nem is hallotta, nem mozdult. Az öreg nő nem értette meg, csak csudálkozott. Zák természetesnek találta a dolgot a gazdag rokontól.
Mormon nem állta ki itt tovább. Kisietett és intett Záknak. Az erdész követte. Alig birt a nehéz zömök ember után futni, amikor Mormon megállott, megragadta az erdészt és erősen megrázta. - El kell pusztulnia! mondta rendkivül izgatottan. Nem maradhat meg a földszinén! Ugy kell bánni vele, mint a fenevaddal! Ki kiméli a tigrist, aki senkit sem kimél? Veszszen, pusztuljon, semmisüljön meg!...
Zák nem tudta, mit jelentsen ez, de annyit kitalált, hogy az a markolás nem neki szól, hát türte. Majd kisül, gondolta, miről van szó.
- Berky Emilt ön is gyülöli, ugy-e? - kérdezte Mormon, villogó tekintettel.
- Ó!... - Ennél többet nem mondott az erdész, de ebben minden átoknál több volt.
Mormon ugy megszoritotta a kezét, hogy Zák, a ki maga is markos legény volt, felkiáltott fájdalmában.

XIII.
VÁRATLAN TALÁLKOZÁS.
Másnap, alig negyedórával azelőtt, hogy Berky Emilnek a Leóna légyottján meg kellett volna jelennie, a következő levelet kapta Morvayné az ő szorongó lelkü barátnéjától:
«Minden izemben remegve irok. Gomez, a szerencsétlen, Mormonnak adta tegnap az Emil válaszát. E perczben tudtam meg, a mikor már éppen készülődtem, hogy hozzád menjek. Gomez nem hibás; borzasztóan fél az uramtól s mindjárt elveszti a fejét, ha a tekintetét érzi. De én most már nem mozdulhatok el hazulról. Tudod, hogy ő leset, hogy kémei a sarkamban vannak. Ki tudja, mit tervez. Talán meg akar lepni bennünket. Értesitsd Emilt, ha odamegy. Mondj el neki mindent. Mondd el azt is, hogy ott voltam tegnap a topolyfáknál; egy szóval mindent, a mit veled a leánynyal való beszélgetésemről hazajövet a kocsiban közöltem. Nem tudnám elviselni a látszatát, hogy ravasz vagyok. Őszintén, a szivem jogára támaszkodva tettem, a mit tettem. Emilnek meg kell ezt értenie. Általad értesitem, mikor és hol láthatom. Alig várom, hogy beszélhessek veled.»
- Szépen vagyunk, - mondta magában Morvayné, a mikor ezt az izgatott hangu levélkét olvasta. Ő maga is izgatottá vált tőle. De még egyébtől is. Néhány percz mulva szemközt kell állnia valakivel, a ki... hogy magyarázza meg neki ezt a dolgot? És egyáltalában magyarázhatja-e? Igaz, hogy itt a Leóna levele, a mely teljesen fedezi. Azt egy pillanatig sem gondolhatja Berky, hogy ő csalogatta magához, fortélyosan.
Azt hitte volt, hogy az a légyott megtörténhetnék a nélkül, hogy Berkyvel ő is találkozzék; most pedig ennek a kényszere előtt van. Még arra sem volt elég ideje, hogy kicsinositsa magát, a mi mindenkor joga a nőnek, ha férfit vár. Csak a haját igazgatta meg hamarjában; aztán kiadta a rendeletet, hogy azt az urat, a ki mindjárt itt lesz, egyenesen ő hozzá vezessék.
Alighogy ez megtörtént, már hallotta a csengő éles csilingelését. Szivére nyomta a kezét.
- Különös, - mormolta, - majdnem félek.
A következő perczben Berky állt előtte. A simaarczu férfin egy parányi megdöbbenést lehetett észrevenni, mialatt köszöntek egymásnak. Morvaynénak az volt a legsürgősebb, hogy odaadja a Leóna levelét.
- Ez megmagyarázza a helyzetet, mondta, és most üljön le nálam Berky ur.
Ebben az ur-ban az volt, hogy «idegenek vagyunk egymásra nézve s nyugodtan és okosan fogunk beszélgetni». Berky megértette s nem állhatta meg, hogy gyönge mosolylyal ne kisérje meghajlását. Attól Morvaynénak a fülébe csendült, amit ez az ember mondott volt neki egyszer, a mikor be akarta az ajtaját zárni előtte, mert nem birta ki a csapodárságát: - Tehetsz, a mit tetszik; elhatározhatsz magadban mindent: a mikor én tehozzád bekopogtatok, be fogsz ereszteni.
Akkor megremegett attól a fenyegetésszerü nagy bizonyosságtól. - Azóta sok minden megváltozott, fordult a világ; - a vakmerő sugallás hatása meggyöngült. Morvayné nem adta volna semmiért sem, ha szivből tudott volna kaczagni s efélét mondhat: «Kedves barátom, higyje el, vége minden hatalmának»; - de belátta, hogy a kaczagása nem lett volna egészen őszinte. Inkább hallgatott s komoly maradt.
Berky rátért a topolyfák völgyére. Mi történt ott?
Morvayné nem felelt neki mindjárt. - Lássa Berky, kezdte, miköztünk semmiféle alakoskodásnak nincsen helye. Eléggé ösmerjük egymást s ma már odáig jutottunk, hogy ámbár mindakettőnkre kellemesebb, ha nem érezzük közel a másikat: mégis maradt egy parányi joga számunkra az egymás iránt való érdeklődésnek, a mi nem is függ egészen csak tőlünk. Semmi egyébnek ne tulajdonitsa, ha most, a mikor nem én készitettem elő az alkalmat, hogy ilyesmire hivjam fel a figyelmét; ugy látszik, mintha bele avatkoznám az életébe. Maga ugy sem tud más lenni, mint aki; - de én boldog lennék, ha annak az asszonynak, a ki most legtöbbet szenved ön miatt, egy kis könnyebbséget szerezhetnék. Leóna magát nagyon szereti.
Berky lehajtotta a fejét, mintha azt akarta volna kifejezni: «nem érdemlem».
- Nagyon szereti, ismételte Morvayné, és én, a ki őt nem régóta ösmerem: ezt a mély érzését látva, váltam feltétlen hivévé, barátnéjává. Meghatott azzal az olthatatlan hévvel, ami rendesen azokból lángol, a kik első nagy szerelmöket akkor élik, a mikor teljesen megértek, aközben sok titkos kínt szenvedtek, s végre érzésökben keresnek vigasztalódást mindenért. De még jobban meghatott az, hogy végzetes szerelme több gyötrelmet okoz majd neki, semmint boldogságot; mert önt szereti, a ki ilyen bensőséges mély érzelemre sohasem lehet méltó. - Ne szóljon, folytatta gyorsitva szavait, nehogy Berky megakaszthassa, - a világért sem akarom megbántani; ez nem szemrehányás, csak magyarázat. Ön alkalmasint tudni óhajtja, mi hozott bennünket, Leónát és engem, ily közel egymáshoz. Minek értene félre? Ha nem is mindennapi az olyan gyors barátkozás, amely értékes: kivételképen van rá eset. A mi barátságunk ilyen kivételes. Leónának nagy szüksége volt valakire s még szerencséje, hogy éppen én rám akadt, a ki az ő betegségét már kiállottam.
Berky meghatott arczczal nyult a szép vörös asszony keze után s megcsókolta. Morvayné nem vonta vissza. Meg is mondta miért.
- Ugy érzem, van egy kis jóvátenni valója; hisz’ gyanusitott Leóna előtt. Nem haragszom. Nem tudhatta, hogy én őt igazán szeretem. Gondolhatta... Akármit gondolhatott... Pedig én már egészen elfeledtem, a mi valaha engem érdekelt s csak a barátnémat óhajtom megóvni attól, a mit ő ki nem birna. Mért is kellett a sorsnak éppen ezt az asszonyt a maga utjába hoznia? Ezt, aki megalkudni nem tud; akit az igazi nagy csalódás megöl. De hát egy csepp szive sincs magának?! - kérdezte ingerülten.
- Egyebem sincs, csak szivem, - felelte Berky láthatólag küzdve a megindulással. - Maga sem ért engem, aki pedig az okosak közül való? Tudja, hogy sokszor csudáltam az eszét, vetette közbe s igy folytatta: esküszöm, hogy sohasem hazudom; én mindig valósággal érzek és valósággal égek. Szerencsétlenségem és átkom, hogy igy van. Magam volnék a legboldogabb, ha elmulnék belőlem a lángolni vágyás szenvedélye. Ahasverus nem kivánhatta ugy a megállapodást, ahogyan én. Ha egy édes szó, egy forró kéz leköt és marasztal: magamban azt esküszöm, fogadom olyankor, hogy soha meg sem kisérlem a szabadulást a boldogság lánczától. A szándék bennem az ártatlan gyermeké. De ahogy most itt látom magát, ezzel a habfehér karjával, amelynek az erein át érezni lehet a szivverését, a mikor ölel...
- Berky!...
Ijedtség volt ebben a felkiáltásban és segélyhivás; - dorgáló visszautasitás és kérve követelés. Mintha ennek kellett volna utána következni: «eresszen el!»
- Bocsásson meg, mondta halkan, érzelmesen a férfi és esdőleg nézett Morvaynéra.
- Be kellene látnia, hogy azzal a határtalan vérszomjhoz hasonló vágygyal kiszámithatatlan szerencsétlenségek okozójává válhat, szólt az asszony. Vagy azt hiszi, hogy ezzel meg tud vigasztalni valakit, aki, - mint Leóna, - kétségbeesve igy kiált fel: «de hát mire kellettem én neki, ha velem azután be nem éri? S az a leány ott a topolyfáknál... Mi vár arra? El akarja venni?»
Váratlanul jött a kérdés. Morvayné hangjában az egész női nem fellázadása volt az ellen, hogy ez lehessen a felelet: nem.
Berky nem is ezt felelte. Ugy nézett Morvaynéra, hogy az indulattal telitett asszony nem birta kiállani.
- Semmi sem lehetetlen, - mondta.
Morvayné ijedten fordult feléje. Tágra meresztette a szemét. Azt hitte, nem jól hallott. Belenyilallott a szivébe is, meg az agyába is. Nem tudta, mit mondjon. Nem tudta, komolyan vegye-e, a mit Berky mondott. Igaz volna?... lehetséges volna, hogy ez az állhatatlan ember annyira beleőrült abba a leányba? Vagy csak gonosz, kegyetlen tréfa ez?... Talán kitérés a legcsufabb visszaélés nyilt beösmerése elől. Morvayné azon kapta magát rajta, hogy a barátnéja érdekében ezt az utóbbit kivánja inkább; pedig már-már kiengesztelődést érzett Berky iránt arra a feltevésre, hogy ha már az asszonyokat játékszerévé szokta tenni: lelketlenül, gazul, utálatosan nem tör a szüzi tisztaságra.
Zavarából a szobaleány mentette ki, aki azzal jött, hogy Mormon ur van kint és sürgősen akar beszélni vele.
Morvayné felugrott a divánról. - Berky, magának most mennie kell. Nem arra; az ebédlőn át vezesse ki a nagyságos urat, - mondta a szobaleánynak. Minél hamarabb hirt kap tőlünk, fordult ismét Berky felé.
- Még nem mondta el, mi történt tegnap a Hidegvölgyben.
- Istenem, pedig éppen erről kell magának tudnia. Várjon csak; majd én kisérem ki s ezalatt legalább a dolog lényegét közlöm. Jöjjön utánam, gyorsan.
- Menekülés ez? - kérdezte Berky s megállott.
- Mit akar ezzel mondani?
- Nem szeretném, ha azt hinné az az ur...
- Ugyan, - vágott közbe Morvayné, - már megint lovagiaskodás... Arról szó sincs; jöjjön.
- Eszerint másért van itt.
Morvayné sejtette, mire gondolhat Berky s elpirult. Ostoba, - suttogta halkan s kitaszigálta vendégét a másik kijárat felé.

XIV.
A KÍNOK ÉJSZAKÁJA.
Olyan volt ez a nap, mintha maga a természet is lázzal lett volna tele, akárcsak a forró nyár tikkasztó, égető heteiben. Pedig még tavasz volt s az akáczfán még fehérlett a havas virágfürt. De milyen bágyadtan, szomoruan!... Vak meleg volt; hasonló augusztus sorvasztó, szélcsöndes kánikulájához. Az ég elvesztette kék szinét, s mintha valami exotikus vihar a Szahara homoktengerét korbácsolta volna fel a felhőkig, olyan sárgás ködkeverék terült rajta végig.
Leóna egész nap nem mozdult el hazulról. Morvaynét várta. Arról sejtelme sem lehetett, hogy a barátnéjának mily nehéz órája volt Mormonnal, aki sehogysem birta megérteni, miért nem értesitette őt a hidegvölgyi kirándulásról, sem pedig arról, hogy ma itt adott találkozót a neje valakinek. Morvayné erről semmit sem akart tudni. Még ő neheztelt meg Mormonra, aki végül nem győzött tőle bocsánatot kérni. Mindazonáltal olyan volt a helyzet, hogy a bányakirály gyanujának az eloszlatása végett jobbnak látta, ha nem siet rögtön Leónához. Mormon tudniillik azt kivánta, hogy ez a látogatás egyelőre a legnagyobb titok maradjon neje előtt.
- Valaki mégis csak elárult, mondta a milliomos, különben hogy lehetne, hogy a kitüzött órában egyik sem jelent meg itt?
Leónát megmagyarázhatatlan szorongás gyötörte. Az már bizonyos volt, hogy Mormon nyomon van s hogy erről a nyomról letérni többet nem fog. Szivós volt, mint a véreb és kérlelhetetlen. Még önmaga iránt is rideg, sőt kegyetlen. Ennek a tulajdonságának nem kis része volt sikereiben. Ahol mások teljesen kimerülve, félre állottak: ő ott minden erejét összeszedve, a megszakadásig tört előre. Akiket egyszer megelőzött, azok mindenkorra mögötte maradtak.
Most már nem lehetett kétsége abban, hogy a férje előbb-utóbb szemközt fog állani Berky Emillel. Ki tudja, milyen hamar! És ki tudja, mi történik akkor! Reszketett ennek a találkozásnak a gondolatától s csak egyben bizott, reménykedett. Abban, hogy Mormon egyszerre akar leszámolni velök. Ösztönszerüleg érezte, kitalálta, hogy ez a halálosan elkeseredett ember nem hiába fojt magába hetek óta mindent. Az lenne igazi, legnagyobb gyönyöre, ha együtt tiporhatná el őket, kettőjöket. De egy véletlen találkozás mindent dugába dönthet. Egy indulatos szótól, egy tekintettől kitörhet belőle a bölény, amelyhez egész lényével legjobban hasonlit. Leóna megborzongott. Sokszor, ha magányos álmodozása közben Emilre gondolt (és ugyan mikor nem gondolt rá?), maga elé képzelte kedvesét, kissé lágy szépségével, kábitó tekintetével, megejtő simulásával, hizelkedésével, ami mind olyan macskaszerünek tetszett; olyannak, amitől félni kell és ami mégis élvezetes. Mintha egy félig szelid nagy ragadozót simogatna az ember, amely puhán tűri a kedveskedést, de nem tudni róla, hogy mikor válik ujra bestiává.
Ha ez a kettő egyszer összekapaszkodik!
Ott aligha a párbajkódex szerint folyik le majd a halálos tusa.
Mormon ugyis nyiltan kimondta már, hogy ő bizonyos esetekben nem verekszik, csak öl.
Egyik óra mult a másik után s már beállt az alkonyat. A szokatlan hőség folyvást tartott és sejteni lehetett, hogy mi lesz a vége, mert az égen sötét viharfelhők gyülekeztek. Leóna minden öt perczben valamelyik ablakhoz sietett, ugy leste, nem pillant-e meg valakit, akiről kitalálhatná, hogy hozzá jön.
Mikor a férje fogata az udvarra berobogott, a folyosóra sietett s lepillantott. Éppen akkor szállt ki két férfi a kocsiból. Az egyik Mormon volt, a másik...
Leóna csaknem felsikoltott, amikor a másikat meglátta. Zák Bencze volt az, a hidegvölgyi erdész.
- Mit akarhatnak ezek együtt?!
Annyit már tudott Mormonné, hogy Zák gyülöli azt, aki a szőke leány szivéhez férkőzött. Most, hogy együtt látta a férjével, rosszat sejtett. Mialatt felmentek a lépcsőn: gyorsan visszavonult, nehogy megpillantsák; aztán felindulástól remegve töprengett azon, hogyan tudhatná meg, hogy mit tervez a két összeesküvő.
Mormon minden ügyét az irodájában szokta elintézni. Még látogatóit is többnyire ott fogadta. Első utja, ha hazajött, holt bizonyossággal az iroda volt. Ugyanaz a helyiség, amely összeköttetésben volt a hivatalos szobákkal is, meg a bányakirály magánlakásával is. Az iroda ajtaja rendesen be volt zárva erről az oldalról. Mormon nem szerette, ha bárki is megfordult tudtán kivül ott, ahol legféltettebb üzleti titkait őrizte.
Leóna egy fél perczig habozott, azután szivdobogás közt határozott. Még sohasem kereste férjét az irodában, igy Mormonnak aligha eszébe jut, hogy gyanakodjék. Nagyon csekélyke koczkázattal oda lehet lopódzni az iroda ajtajához a lakás felől. Talán kihallik onnan egy pár szó, ami ugy lehet, éppen elég lesz.
Mormon azóta fenn volt már Zákkal.
- Eszerint nem volt különösebb nehézsége, kérdezte Mormon. Az asszony beleegyezett.
- Minden nagyobb vonakodás nélkül. Ugy beszéltem vele, ahogy előre kiterveztük. Ön megveszi a hidegvölgyi házat, - természetesen háromszoros árt kináltam érte, - s ő ily módon egy kis vagyonhoz jut, ugy hogy a szegény beteg leányt rögtön elhelyezheti a legmegfelelőbb gyógyintézetbe.
- Nem ijedt meg ettől?
- Amikor megtudta, hogy ő is a beteggel maradhat, bele nyugodott.
- S a gyermek? kérdezte Mormon aggódva.
Zák csunya arcza mély szomoruságot mutatott.
- Semmit sem törődve jött velünk. Az az orvos, akit ön előre értesitett...
- Doktor Bánky...
- Mindjárt megállapitotta, hogy nagy lelki rázkódáson ment keresztül szegény. Hónapokig tarthat, amig megzavarodása lassankint eloszlik.
- Ó, dörmögte Mormon, ha egy milliómba kerül is, meg fogom menteni.
Leóna éppen ebben a pillanatban érkezett a lakás felől az iroda ajtajához. Hallgatódzott s a közben majd kiszakadt a szive. Ha Mormon véletlenül kinyitná az ajtót!... Ej, bátorság, hisz be van kulcsolva belől, amig a kulcsot a zárba dugnák s ugy nyitnának ajtót, azalatt vissza lehetne szökni.
Mormon már nem a betegre gondolt, hanem valami egyébre. Az ő gyors elméje nem időzhetett sokáig egy gondolatnál. Oly hevesen kiáltott fel, hogy Leóna megrezzent. Minden szót tisztán hallott.
- S ami azt az embert illeti, bizonyos az, hogy holnap megint ott lesz?!
- Majdnem bizonyos. Péntek lesz holnap s olyankor mindig kimegy. Az öreg asszony pénteken folyvást imádkozik.
- Hallgasson ide Zák, szólt Mormon kemény hangon. Holnap a jelzett órában önnél leszek. Aztán együtt állunk lesbe. Bent fogjuk várni az üres házban. A többi az én gondom! Még egy másik egérfogót is fel kellett állitanom. Önre szükségem van, hogy tanum legyen.
Erős mennydörgés tette lehetetlenné, hogy a többit hallhassa Leóna. Ugy rémlett neki, mintha a zárba kulcsot dugnának odabent. Lelkendezve futott vissza. Odakint teljes erővel tört ki a nyári jellegü égi háboru.
Félájultan roskadt le szobájában a divánra. Amint magához tért s felpillantott, szeme egy levélkén akadt meg, amely a kis ébenfa-asztalon fehérlett. Felvette s görcsösen szoritotta ujjai közt. A czimirat neki szólt s a Berky irása volt. Majdhogy a levelet is szét nem tépte, oly sietve szakgatta fel a boritékot.
«Édesem, igy szólt a levélke, a tervek változtak. Sürgősen értesitlek, hogy holnap délután a hidegvölgyi kis házban várlak. Életbevágó közlésem van számodra. Emil.»
Leóna elsápadt. Becsöngette a komornát. - Ki hozta ezt a levelet? kérdezte.
- Egy szemüveges ember, sovány, magas.
- A detektiv, mormolta Leóna. S magában igy folytatta: - Még az irását is mily hiven utánozzák, hogy félrevezessenek!... Ezt a levelet nem Emil irta. Ő a világon az egyetlen, aki sohasem hivna engem a Hidegvölgybe.
Mikor a vihar elállott, már késő este volt. Következett a hosszu éjszaka, a kínok éjszakája. Mormonné a szemét sem hunyta be. Várta a hajnalt, a visszatérő napot, amelynek a fényéből egyetlenegy halvány reménysugarat kaphasson arra, hogy sikerül a terve s kedvesét megmenti.
Szegény, bolond, szerelmes, önmagadat emésztő, igazszivü, feláldozó asszony! ha tudtad volna, hogy az, akiért véres könnyekkel sirod tele ágyad párnáit: éppoly álmatlanul, éppoly nyugtalanul tölti az éjszakát s éppugy várja a reggelt, mert nincs szünete benne a szomjazásnak valaki után, aki az ártatlanságával vonzza most magához a bolygókra ható nap erejével.
Berky már tudta Morvaynétól, hogy Lilinek elárulták. Azt is tudta, hogy mi volt a leány válasza a Leóna vallomására. Más ember, aki ugyanazt a vad tüzet érzi magában, amit ő, talán rögtön kirohant volna, s azon melegében próbálja meg, hogy leesküdjék mindent; hogy visszavivja a veszendő csatát. Berky nem ezt cselekedte. Ő vak esélynek nem dobta oda helyzetét. Hadd vergődjék a szegény megkinzott teremtés, ha már el nem kerülhette. Legyen ideje kitombolni első nagy fájdalmát, azután megkérdezni elgyöngült, kifáradt szivét, hogy mit birhat ki még. Hadd érezze az a fájó sziv, hogy most már, a könyzápor és a lelkivérzés után, a megbocsátásnak, a megbékülésnek kell következnie, különben végkép elfogy ereje és vele az élete.
Berky Emil bizonyos volt abban, hogy holnap mégis csak ő lesz diadalmas. De addig a láva már nem tudhat elcsillapodni, lehülni benne. Mormonra alig gondolt. Az ő számára végső esetben mindig lesz egy szál éles pengéje, vagy egy biztos golyója. Hanem Leónát nem tudta képzelete elől eltávolitani, pedig olyasmit érzett vele szemben, ami nagyon hasonlitott a lelkifurdaláshoz.
Mormon ugy dobálta magát az ágyán, mintha deliriumban hánykolódnék. Tetőtől talpig el volt telve azzal a bizonyossággal, hogy holnap mindennek vége lesz. Borzasztó öklével nagyokat csapott a falra és meg-megcsikorgatta a fogát.
- Nem viszek fegyvert, nem! - hörögte dühvel; - a puszta kezemmel fojtom meg mind a kettőt. Aztán rátiprok a fejökre és a sarkammal morzsolom szét az arczukat, hogy senki többet rájok se ösmerhessen!!...
Egy gyógyintézetben pedig ezalatt egy szegény beteg leány sóhajtozott szakadatlanul. A fejét fogta s a szivét tapogatta. - Mindig azt mondta halkan: - Nincs! nincs!
Mellette egy öreg asszony térdelt s egy kicsi bálványt, egy kis szobrocskát szorongatott. A szent Antal szobrocskáját.
Ahhoz imádkozott; ahhoz könyörgött: - Szent Antal, jóságos, kegyes szentem, mindvégig pártfogóm, vigyázz a gyermekre, el ne hadd!

XV.
EL INNEN, EL!
A Hidegvölgyben harmatos a fü, a bokor, a fa lombja. A vihar után következik a csönd, a béke, a szelid verőfény. Az ősélet duzzaszt meg mindent. Mintha sohasem lett volna vihar és felhőszakadás, amit égzengés kisér: olyan mély és igaz itt most a nyugalom.
A topolyfák most is összesugdosnak, halkan üzengetnek a szomszédjoknak. A tó szélén a pirókok találkát adnak egymásnak s pajkosan ringatóznak a füzek galyán; majdhogy a vizbe nem ér a hajlós vessző, amint lefelé lendül velük.
Egy gyönyörü piros pillangó, egy nappali pávaszem, libeg keresztül a tavon. Mintha szines virágszirmot vinne magával a szél s szeszélyesen felkapná, leejtené: olyan az. A pirókok kiváncsian nézik; felröppennek hozzá, megkerülik, megcsudálják, aztán utjára eresztik. A pille tovaszáll.
Átlibeg a házikón, ahol most olyan csöndesség van. Leereszkedik az elhagyott kertbe, ahova a kaczér verbéna hivogatja. A piros virág közül kilebben egy másik könnyü légi tánczos; megörül a társának; összeölelkeznek, összecsókolódznak fuvalmas légi utjokon; pördülnek-fordulnak; hol elválnak, hol megint együvé kerülnek s boldogan vitorláznak el, az erdő felé.
Ha csak az erdő volna, nem is látszanék a magány olyan nagynak. Az erdőt a madárszó, a tovaszálló pille, a bujkáló szellő, megeleveniti. De ez a csöndes ház lakatlanságot sejtet s mélabúra teszi hajlandóvá, aki elmerül nézésébe. Hisz’ minden üres fészek szomoru látvány. Az ember önkénytelenül is arra gondol: mennyi öröm, mennyi melegség, mennyi boldogság mult el innen, ami valaha itt lakott.
«Madár, ha elszáll, többé vissza nem jő!»... susogják a titkos beszédü topolyfák. A távolból egy zöld harkály sikoltozása hallik; mintha azt jajongná az is: «nem jő! nem jő!»
A tóból egy hal vetette fel magát; nagyot czuppant, amikor visszaesett a vizbe. Azon a ponton rezgő, szélesedő, mind messzebb terjedő hullámgyürü támad, amig csak bele nem vész körvonala a tó felületébe. Igy indulunk el valahonnan, valamikor, mindnyájan, akik vagyunk; - és megyünk megállás nélkül az elmulás felé. Egyszer csak sehol sem vagyunk többet. S velünk végkép eltünnek emlékeink, érzelmeink, amik mind csak a mieink voltak s egy-egy világot jelentettek nekünk.
Ez a házikó is igy omlik össze egyszer. Lakni ebben talán sohasem fog senki. Ajtaja be lesz zárva. Fedelét apránként megbontja, elhordja a szél. Bagoly meg szárnyasegér költözik padlására. Kezdődik az enyészetnek való odaitéltetés a mai nappal, a mikor pedig minden ugy éled itt, a mikor a nap tüzes szerelemmel ostromolja a földet.
*
Leóna csak azt várta, hogy Mormon pusztuljon hazulról. Kiséret nélkül, gyalog ment ki utána, mintha egyszerü sétára indulna. De az első bérkocsiállomásnál kocsiba ült s Berkyhez hajtatott.
Már nem félt attól, hogy lesik; hisz Mormon bizonynyal arra számit, hogy sikerül neki áldozatait kelepczébe csalni. Ez esetben mért nyugtalanitaná őket előre, hogy még gyanut fogjanak s elmeneküljenek, vagy legalább is kijátszszák a tervét?
Az egyetlen baj, a mitől rettegett, csakugyan bekövetkezett. Emil már nem volt otthon. Alig félórával előbb ment el hazulról, mielőtt ő odaérkezett. Értesitést küldenie pedig előbb teljességgel lehetetlen volt, mert azt Mormon elfogatta volna a kémeivel.
Még sok idő volt a légyott órájáig s Leóna azt remélte, hogy talán Morvayné segélyével korábban sikerül neki Emillel találkozni. Barátnéjához hajtatott. Morvayné éppen azzal volt elfoglalva, hogy egy nagy levélre öt pecsétet nyomott.
- Mit csinálsz? kérdezte Mormonné, a kinek a figyelmét minden izgatottsága mellett is lekötötte egy pillanatra ez a látvány.
A vöröshaju asszony mosolygott. - Az uradnak küldöm vissza a százezer forintját, mondta. Zák itt volt az este s ámbár nagyon titkolódzott, annyit kivettem belőle, hogy Mormon ma készül valamire. Azt akarom, hogy bármi történik is, idejében ábránduljon ki abból a hitből, hogy komolyan vettem csuf ajánlatát. Ez a háboru, lelkem, s az ellenséget minden módon van jogunk kijátszani. A széttépett kötelezvényhez levelet mellékeltem, a mit nem tesz az ablakába.
Leóna bámult. - S nem félsz tőle? kérdezte borzongva.
Morvayné hangosan kaczagott. - Én?! kiáltotta. Nem, édesem; biztositlak, hogy szükség esetén ki tudnám kaparni a szemét.
Elgondolkodva tette hozzá: - Én csak egy ember szemétől féltem életemben. Ha rám nézett... de ne beszéljünk erről! - Mi hozott ide? mondd el gyorsan.
Összebujtak és sokáig suttogtak.
Egy óra mulva Morvayné igy szólott: - Itt az ideje, hogy induljunk. Csak az az egyetlen mód van kijátszásukra, ha Emilt megelőzzük s odakint várjuk. A macskák azóta már alkalmasint a tóparti házikóban lesik az egereket.
- Kétszeres bért kap, de gyorsan hajtson, szólt oda a kocsisnak Morvayné, mikor beültek. Az utat majd mondom én, a hol maga nem tudná. - Odasugta Leónának: - Azt hiszem, teljesen jól emlékszem rá, merre vitt bennünket a minap Zák.
A kocsis neki fohászkodott s lovai közé csörditett. Röpültek, mintha versenydijat akarnának nyerni. A hegyi utig minden nagyon jól ment, a kocsis maga is tudta odáig a járást. De végre megállott. - Merre hajtsak? kérdezte tétovázva.
Morvayné megdöbbent s maga elé nézett. Két ut vezetett a sürüségbe, s ő éppen csak arra nem emlékezett, hogy melyiken indultak volt el Zákkal. Később már figyelemmel kisért minden bokrot.
Izgatottan ugrott le a kocsiról s előre sietett az egyik uton, hogy hátha ráösmer ott valamire. Leóna kimondhatatlan szorongással várt azalatt. Mi lesz, ha eltévednek; ha el találnak késni?!... Megdermedt még a gondolattól is.
E válságos perczben éles sikoltást hallott; az öröm sikoltását. A barátnéja lelkendezve futott vissza s kezében egy összegyürt, megázott csipkekendőt szorongatott. - Lásd, mi minden lehet az embernek szerencséje, mondta. Itt van a zsebkendőm, a mit a multkor elvesztettem. A kocsiból eshetett ki s most megtaláltam. E szerint bizonyos, hogy ezen az uton kell tovább mennünk.
Csak lépésben haladtak. Az ut kátyus volt s a kocsi sokszor ugyancsak oldalt dőlt. Most nem Zák hajtott, a ki minden zökkenést ki tudott kerülni. Morvayné egy hangot sem szólott, folyvást az utat figyelte. Hol erre, hol arra igazgatta a kocsist. Egyszer aztán felsóhajtott. - Hála istennek!... Látod Leóna, ott vannak már a topolyafák, ni.
Egy nyiláson csakugyan le lehetett pillantani a völgybe.
Még jól bent voltak az erdőben, de azért a kocsit megállitották. A kik lent várnak, ne hallják a zörgést, kattogást, a lovak prüszkölését. S ne is láthassák, hogy vannak idefent.
Leóna előre sietett azon az uton, a melyen Berkynek jönnie kellett. Morvayné, a ki Záktól sokat megtudott volt, alaposan kitanitotta.
- Még egy kis félóránk van, mondta halkan a vöröshaju asszony, s azon volt, hogy elrejtse feltámadó izgatottságát, a minek a látása Leónát még jobban elrémitette volna.
A perczek borzasztó lassusággal teltek.
Gyönge szél volt s Leóna minduntalan azt hitte, hogy lépések neszét hallja. Egyre riadozott az ut hajlatánál, a hol remegve huzódott meg egy bokor mögött. Azt akarta, hogy Berky se vegye észre idő előtt.
Morvayné a kocsival hátramaradt, őt teljesen elfödte az erdő.
A magasban egy ölyv keringett s rikácsoló vijjogással verte fel a csöndet. Egy óriás tölgy tetejéről nagy holló emelkedett az ölyv felé s morgó, korrogó harczi riadóval támadta meg. A két madár nagyot csapott a szárnyával egymás felé; az ölyv elhallgatott s csak a holló káromkodott tovább, a mint hajszolta-üzte nálánál erősebb, de a levegőben gyávább ellenségét.
Morvayné figyelmét ez a különös párbaj némileg lekötötte. De Leóna semmit sem tudott róla. Az ő szeme már tiz percz óta mereven tapadt egy pontra, a honnan csöndesen lépdelt fölfelé valaki. Ugy jött, nesz nélkül, most is; ha nem tudta volna Leóna, hogy erre kell jönnie s nem lesi folyvást: aligha addig észre vette volna, a mig melléje nem lép.
Amikor már csak két lépésnyire volt a fedező bokortól, Leóna halványan lépett ki eléje.
- Csitt! - mondta suttogó kiáltással az elképedt férfinak; - Egy szót se szólj, egy lépést se tégy tovább. Azért jöttem, hogy megmentselek; egész nap kereslek már; Mormon odalent vár.
Elfuladt, nem tudta folytatni. Nagyon izgatott volt. A régóta tartó tulfeszitett lelki állapotot már nem birhatta sokáig.
Berky odalépett hozzá, támogatni akarta, talán megölelte volna.
- Ne! ne nyulj most hozzám! - szólt Leóna s mind a két kezét védőleg tartotta maga elé. - Most nem tudom mit érzek irántad; most nem vágyom egyébre, csakhogy eltávolitsalak innen.
Berky megrázta a fejét:
- Az lehetetlen, Leóna: én senkitől sem félek. S minthogy ugy is eltaszitottál...
Megindult az erdőből kifelé, arra a tisztásra, ahonnan alulról ide lehetett látni. Az asszony belekapaszkodott.
- Az istenért, ne! a mindenható istenre kérlek, maradj! Mondom, hogy ott lesnek, lent, a kis házban! meg akarnak ölni!...
Berky visszafordult, megállott.
- Meg akarnak ölni? - kérdezte nyomatékkal. - Hát gyilkosokkal, haramiákkal van dolgom? Talán még annak a szegény leánynak is kellemetlenségére vannak? Mondom, hogy nem félek tőlök, Leóna! Egymagam is elég leszek nekik, meglátod. Van valamim a számukra. Nézd csak.
Revolvert vett ki a zsebéből. A tölténytárból kikandikáltak a hegyes szürke golyók.
- Nem akarom, Emil, nem engedem! - kiáltotta Leóna, s ujból megragadta a férfit, aki erőszakosan tett előre néhány lépést. Már egészen kint volt a tisztás szélén.
Leóna térdre esett előtte.
- Emil! mindenre kérlek, ami szent előtted: szerelmünkre, az én temérdek kínszenvedésem emlékére kérlek, gyere innen; máris megláthattak!...
- S azt kivánnád, hogy kitérjek előlök?! hogy gyáván megfussak? Ezt az egyet soha!
Egy hang vágott közbe:
- Pedig meg kell tennie, Berky ur, ha nem akar még nagyobb gyávaságot elkövetni.
Morvayné volt, aki időközben meghallott a lármából valamit s idesietett.
- Hogy érti, asszonyom? - kérdezte Berky csudálkozva.
- Ha önt Mormon most ezen a helyen éri, akkor bebizonyitva látja gyanuját; pedig kötelessége inkább ezerszer elvesznie, semhogy ezt a szegény teremtést, aki meghal önért, kiszolgáltassa a vak boszunak.
Berky megrázkódott:
- Igaza van, - mondta lehangoltan. - De ime, minden késő. Azok már észrevettek.
A kis házból csakugyan két férfi lépett ki. Mormon látta az ablakból, hogy Berkyt valaki visszatartja s megértette, hogy koczkán van jól kifőzött terve. Nem birt magával, nem tudott várni. Kirohant, hogy el ne szalaszsza boszuja alkalmát. Zák kénytelen volt követni. A véreb mögöttük ácsorgott.
Morvayné szükség esetén oly erőt tudott kifejteni, akár egy szakácsné. Ösztönszerüleg rántotta vissza Leónát s maga állott a helyére.
- Semmi sem késő, Berky ur! Én vállalom el most azt a szerepet, hogy önnel találkám volt. Én miattam önt senki kérdőre nem vonhatja: nincs rá oka tehát, hogy ebben az esetben érzékenykedjék. Akarom, követelem, hogy siessen innen. Leónát kell megmentenie! A többiről beszélni ráérünk.
Mormon zihálva kapaszkodott fel a domboldalon. Még egy bot sem volt nála. Zák a nyomában járt.
Berky egy másodperczig habozott még, aztán gyors elhatározással köszönt a hölgyeknek s eltünt azon a gyalogösvényen, amelyen egy izben meglepte Lilit s amelyen rögtön elfödték a bokrok.
Morvayné megragadta Leónát s magával vonszolta a szekérhez.
- Gyorsan! gyorsan hajtson! - biztatta a kocsist.
A kocsis most már tudta az utat. A lovak közé vágott. Most nem törődtek a kátyukkal. El kellett tünniök, mielőtt azok felkapaszkodnak a hegyoldalon. A gyeppel benőtt uton ugy robogott a kocsi, hogy neszét is alig lehetett hallani egy pár száz lépésen tul.

XVI.
A HAJSZA.
Mormon végre felkapaszkodott a tisztásra. Megállott. Ott akkor már senki sem volt. Fujva, levegő után kapkodva hallgatódzott, de a saját zihálásától sem hallhatta volna: merre van az erdőben mozgás. Zák azalatt szintén mellette termett. Neki a kutyával volt baja. Vékony lánczra kötötte Brunót, mely a nagy sietéstől megszelesedett, s maga is futni kezdett. Emiatt késett az erdész néhány perczet. Puskáját a kezében tartotta, mert a bokrok közt minduntalan megakadt volna, ha a vállán van.
Egymásra néztek. Mormon magánkivül volt. - Kisiklik a kezünkből, - szólt lihegve, és kivörösödve a fárasztó futástól, meg a dühtől. Pedig itt voltak! Ezen a helyen álltak!
Zák erősen figyelt. Az ő füle gyakorlottabb volt s jobban megértette a távolról jövő neszt.
- Nagyon gyönge kocsizörgést hallok, mondta halkan.
- Siessünk utánok, el kell érnünk őket! türelmetlenkedett Mormon. Ennél jobb alkalom sohasem lesz.
Zák a fejét csóválta.
- Elkéstünk, mondta. A kocsit utól nem érhetjük.
Mormon magában emésztődött: - Különben is valószinütlen, hogy együtt maradtak; - ez annyi volna, mint nyilt beösmerés. Aztán fenhangon folytatta:
- A férfi nem lehet a kocsin. Gyorsan Zák, gyorsan, válaszszon valami irányt; magának tudnia kell, hogy merre menekülhetett leginkább.
Zák nem felelt. Megint a kutyájával volt elfoglalva.
- Keresd Brunó, keresd, biztatta halkan.
A kormosfejü eb élénken szimatolt s nyugtalanul vonszolta maga után köröskörül a gazdáját, aki a lánczát nem eresztette el.
- Több nyomot érez, szólt vissza Zák Mormonnak. Ettől megbolondul.
A kutya csakugyan nagyon izgatott volt. Tétovázva fordult hol ide, hol oda; de egyszerre megállott s valamit megbökdösött az orrával a fü közt.
Zák lehajolt és azt a valamit felemelte. Egy férfikeztyü volt.
Az erdész szeme felcsillant. Olyat kiáltott, hogy Mormon, aki már-már vaktában rohant a bokrok közé, hozzá sietett.
- Elcsipjük! ujjongott Zák; - most már bizonyos, hogy utólérjük. Nézze!... És diadallal mutatta Mormonnak a keztyüt.
A bányakirály bamba arczot vágott.
- Nem érti? Figyeljen csak, - mondta Zák s a keztyüt a kutya elé tartotta:
- Brunó! szólt parancsoló, kemény hangon, szimatold ezt!
A véreb körülszaglászta a keztyüt. Szinte látszott, hogyan szivja magába a rátapadt emberszagot.
Az erdész most hirtelen eltette a keztyüt s lemutatott a földre:
- Utána, Brunó! keresd! keresd!!
Az eb mohón tett még egy kerülőt; a tisztás szélén elkezdett kutatni, tanakodni; végre kiválasztott egy irányt, előre nyujtotta a fejét, kissé lelapult s biztos, tudatos sietéssel surrant be a bokrokkal benőtt gyaloguton.
- Jöjjön! siessen! - szólt Zák Mormonnak suttogó kiabálással, - nyomon vagyunk; Brunó el nem veszti többet.
Mormon uj reménynyel, lelkendezve rohant utána. A bokrok zörgése mind messzebbről hallatszott. Mormon tulságosan is igyekezett; - ugy csörtetett, hogy futó szarvas robajának is beillett volna.
- Pszt! pszt! sugta Zák. Halkabban, minél kevesebb zajjal! Csak mögöttem maradjon egyelőre; - pszt!
Egy pár kékfejü czinke rebbent ki előlök egy magasabb galyra, ott ismételték ők is: «czin-czin! pszt!»
Azután minden elcsöndesült.
*
Berky csak addig sietett, amig igérete kötelezte; amig közel lehettek hozzá az asszonyok. Hallgatta, hogyan távolodik a kocsizörgés s tisztában volt vele, hogy elmúlt a felfedeztetés veszedelme.
Ekkor meglassitotta lépését. Már elhatározta, hogy mit cselekszik. Vár egy órát itt, ebben a csöndes erdőségben; ha kell, vár akár kettőt, - aztán visszamegy. Vissza a topolyfákhoz, amikor nem lesz már ott senki az alkalmatlanok közül: megrészegiti, elkábitja vágyó szerelmével a szőke leányt; kibékiti, magához lánczolja, elviszi. - Elviszi akármi áron is. Tikkasztó szomjuságot érzett ez után a harmatos liljom után.
Eljutott addig a fakeresztig, amelyen a pléhtábla volt, ezzel a felirattal: Mathias Berzétey. Ott megállott. A kereszt mellé leült a fübe. Leonára gondolt s a lelke mélyén fájó rezgést érzett. Azután rátért csapongó képzelete Mormon Hilárra, aki most keresi, üldözi.
A bányakirály volt az utolsó, akivel foglalkozott. Hisz’ az csak férfi volt. Neki most már halálos ellensége; de hát baj az!? Még mosolygott rajta, azzal az őszinte, magától támadó, nem erőltetett mosolygással, ami mostani helyzetében feltétlen bátorságra vallott. Szinte kivánta, hogy ha csakugyan keresik: megtalálják. Leküzdhetetlen vágya támadt, hogy megalázza abban a kolosszus vizilóban a - férfit.
Álmodozásából halk csörtetés nesze zavarta fel. Alatta, lent a völgyben, erre tartó mozgás növekvő zaja kelt.
Zák már nem birt Brunóval. A véreb majd megfuladt, ugy huzta maga után. A láncz bevágódott a kutya nyakába s megfojtással fenyegette. Brunó rekedten kahintott, hörgött.
- Nem lehet már messze. A kutyát eleresztem, mondta Zák Mormonnak, a ki zihálva követte.
Abban a pillanatban leoldta a lánczot s Brunó előre vágtatott. Két percz mulva hallani lehetett éles, csengő, halálharang szavához hasonló csaholását.
- Ott van! ott van! kiáltotta Zák s teljes erejéből kapaszkodott felfelé. Megbotlott egy gyökérben s elvágódott. Mormon elrohant mellette; nem törődött vele, pedig hallotta fájdalmas káromkodását.
- Ott van! bőgte, s egymaga furakodott át a bokrokon.
E pillanatban lövés hallatszott s a csaholás megszünt. Zák Bencze, a ki kinosan tápászkodott fel megrándult lábával, elsápadt. Vége a kutyámnak! mondta sziszegve a dühtől; s minden erejét összeszedve, minden lépést kínnal téve, igyekezett Mormon után, a ki azóta a helyszinén lehetett.
Ide hallatszott vad orditása, a mit most már nem kellett magába fojtania. A bölény megrohanta a tigrist.
Berky ott állott a kereszt mellett, kezében a füstölgő revolverrel. Brunó véres teteme éppen a lábánál hevert. A mint Mormon feléje rohant, hidegvérrel vette czélba őt is. Egy másodpercz még és az akrobata átlőtt koponyával zuhant volna a földre. De ekkor észrevette Berky, hogy Mormon fegyvertelen.
Hiába üvöltötte Mormon: lőjj! lőjj! - nem sütötte el a pisztolyt. Ellenkezőleg: leeresztette.
- Nagylelkü akarsz lenni?! hörögte a zömök ember vérbenforgó szemmel. Várj csak, majd megtanitlak!
Azzal nekiment Berkynek, mint a lokomotiv.
Abban a pillanatban, a mint roppant kezét kinyujtotta, hogy áldozatát megragadja: Berky villámgyors mozdulattal csapta fejbe a revolver agyával. A pisztoly agya eltört s Mormon megtántorodott. De mégis elérte valahogy a Berky karját.
- Hát meggondoltad magadat?! Harapni próbálsz? Most gyere, ölelj meg! Szeretlek! Ha egyszer megölelsz, kibékülök veled! - bömbölte irtózatos dühvel.
Berky látta, hogy hiába alkalmazná ezzel a baromi erővel szemben a műbirkózás fortélyát, a miben mester volt, s azon igyekezett, hogy ellenfele át ne kaphassa a derekát. Az az egy ütés mégis sokat ért. Attól az akrobata szédült. Csak ugy bukdácsolva rángatta maga felé Berkyt, a ki a kezében maradt csonka pisztolylyal még egyet próbált volna arczába sujtani, de sehogysem birta csuklóját kiszabaditani a vasmarokból.
Mormont határtalan indulat öntötte el. Bősz dühében orditott s folyvást beszélt:
- Csábitó! bestia!... Először a nőm, aztán a leányom?!... Ez kellene neked?... Hallod-e tigris! vérszopó! a leányom kellene?! Megfojtalak most. A bölény eltipor most!!...
Már nem is látott a dühtől. Előre bukott s roppant fejével mellbe vágta Berkyt. Lezuhantak. Mormon volt felül. De Berky mind a két kezével átfogta hirtelen a torkát. A finom ujjak aczélkapcsokként szoritották ki az akrobatából a lélekzetet. Mormon vakon csépelt borzasztó öklével maga körül; hörgött és kékült. Ha csak egyetlen ütése is jó helyre kerül: Berkynek rögtön vége.
Heves, erős, visszhangos dörrenés rázta meg e végzetes perczben az erdő csendjét.
Mormon érezte, hogy egyszerre levegőhöz jut. Az aczélkapcsok lehullottak nyakáról. Vonagló testet érzett maga alatt. Arcza tele volt nedvességgel. Vér fröcscsent rá alólról.
Felugrott.
Szörnyü csend következett.
A füvön ott feküdt Berky Emil, véresen, mozdulatlanul, holtan. A feje át volt lőve. Koponyája hátulsó része szétment; de az arcza teljesen épen maradt. Mintha mosolygott volna.
- Mit cselekedett?!... mért tette ezt?! - hörögte Mormon s halálsápadtan fordult Zák felé, a ki pár lépésnyire állt tőle egy fához támaszkodva.
Az erdész egyet lépett előre, de a fájdalomtól sziszegve megállott.
- Nem tudtam segélyére lenni; alig birtam idáig vonszolni magamat, felelt szakgatottan; láttam, hogy már majdnem megfojtották: aztán hallottam, hogy a leányáról beszél...
Mormon megrezzent. Az erdész folytatta:
- A leányáról, a kinek apára van szüksége; mig nekem senkim sincs. Ha ön öli meg: nagy gyalázat éri miatta; becsukják. Nekem pedig mindegy, hogy mi lesz velem. Megmentettem önt attól, hogy gyilkos legyen. Minden csak engem terhel. Avagy talán az én gyülöletem nem régibb-e még, mint az öné? Elég, ha egyikünk bünhödik. Visszaadtam önt a leányának...
Mormon Hilárban elcsillapodott lassankint az ideges remegés. Tekintetét elforditotta Zákról, a kinek hálával tartozott s még sem mert neki e pillanatban kezet adni. Mereven nézte a holttestet; minél tovább nézte, annál jobban erőt vett rajta egy különös, beteges képzelődés, a mit az eszmetársitás csapongó rendszertelensége magyarázhatott meg.
Mintha Berky Emil mozdulatlan alakja gyönyörü, vörösfekete csikkal tarkázott fenevaddá változott volna át előtte. Egy hozzá méltó módon elpusztult királytigrisévé.
*
Mormont kisirt szemmel fogadta otthon Morvayné.
- Nagy szerencsétlenség történt, - mondta, és ujból zokogni kezdett.
A bányakirály egy pillanatig azt hitte, hogy talán már eljutott ide a tragédia hire. Nagyon zavart volt s nem is gondolt rá, hogy ez lehetetlen. Komoran hallgatott.
- Leóna... - kezdte Morvayné, de nem birta folytatni.
- Mi történt Leónával!? - kérdezte Mormon izgatottan.
- Egy órával ezelőtt megmérgezte magát.
Mormon felorditott. Csak a szemével mert tovább kérdezősködni.
Morvayné kitörő zokogása mindent megmondott neki.
Az akrobata levágta magát a földre és őrjöngve tépte a haját; megszakgatta a ruháját, mint a bibliai vezeklők cselekedtek egykor.
Arról sohasem beszélt neki Morvayné, hogy mind a két lövést hallották a hegyek közt s a mikor a második lövés eldördült, Leóna halálsápadtan kapott a szivéhez:
- Meghalt! - kiáltotta eltorzult, kétségbeesett arczczal. - Meghalt! - ismételte, - itt látom, véresen, magam előtt!...
A telepatia megmondta neki az igazat.
Hazáig nem szólt többet. Üveges tekintettel, didergéses lázban érkezett meg s amint a szobájába jutott, rögtön bevette a titokban őrzött fehér port.
Barátnéja karja közt lehelte ki lelkét.

XVII.
AZ UTOLSÓ AKKORD.
Zák a gyilkosságot beismerte, de a végtárgyalás előtt csudálatos módon megszökött börtönéből s örökre eltünt. Valaki roppant összegekkel vesztegette meg az őröket, a kiket meg is büntettek, el is csaptak, de a kik mind igen jómódu emberekké váltak azután.
A titkos vesztegető Mormon volt, a ki büntársát átsegitette az Ujvilágba.
A bányakirály nemsokára végkép kivándorolt a millióival s magával vitte az öreg nőt meg Lilit, a kit, mikor elméje tisztulni kezdett, adoptált.
Lili lassankint meggyógyult; de az isteni irgalom elvett valamit az emlékezetéből. A hidegvölgyi házra s a simaarczu férfira nem tudott többé tisztán emlékezni. Csak mintha álmodott volna róla. Esztendők mulva férjhez ment egy külföldi milliomoshoz, a ki soha sem hozta többet haza Magyarországra. Lili nem sejtette, hogy Mormon Hilár ezt maga kötötte ki titokban, a mikor leendő vejének odaigérte.
- Ne legyen alkalma rá soha, hogy olyan valakivel találkozzék, a ki emlékeit fel tudná ébreszteni, - mondta magában a bányakirály.
Morvayné váratlan örökséget kapott s ez visszaadta neki a jólét nyugalmát.
A derék asszony minden halottak napján két koszorut tesz egy gondozott sirra. Az egyik csupa örökzöld levél, a másik üvegházban tenyésztett vérvörös égőszerelemből való.
Az egyszerü zöld levél az ő ajándéka; de a mikor az égőszerelem-koszorut leteszi a sirra, csöndesen igy szól:
- Ezt Leóna helyett hozom magának, Emil.
Leóna is kap tőle örökzöld koszorut.