A 
Szent-István-Társulat 
Rövid Története

Irta
Hummer Nándor,
társulati titkár

Budapest, 1896.
Országgyülési Értesitő kő- és könyvnyomdája részvénytársaság
IV. kerület, Vármegye-utcza 11-13.

A Szent-István-Társulat keletkezésének okait azokban a vallásügyi és társadalmi mozgalmakban kell keresni, melyek a jelen század negyedik évtizedének történetét jellemzik.
A gondolat, hogy a kor akatholikus, sőt keresztényellenes törekvéseivel szemben a kültársadalmak példájára hazánkban is egy irodalmi és könyvkiadó társulatot kell alakitani, Fogarasy Mihály nagyváradi kanonok lelkében fogamzott meg 1842. év szent karácsony éjjelén, midőn e kiváló férfiú kanonok társaival a nagyváradi székesegyházban Megváltónk születése ünnepén a szent titokról elmélkedett. Fogarasy gondolatait leirta s e fogalmazvány szóról-szóra magában foglalja hazánk első kath. irodalmi társulatának legrégibb alapszabályait.
Fogarasy 1843. év elején a pozsonyi országgyülésre ment mint káptalanának követe. S mig Pozsonyban az ország nagyjai, a követek a haza bajaival, politikájával foglalkoztak, Fogarasy a főpapokat kereste fel, kath. mágnások- és tudósokkal értekezett, egyre járt-kelt, hogy figyelmöket felhivja a kath. hitéletre, hogy a külországok példájára összecsoportositsa a magyar katholikusokat, hogy mentől előbb egy társulatot alakitsanak, mely magának czélul kitüzze: az irodalom utján a keresztény religió üdvözitő tanainak a fejtegetése, boldogitó és fentartó elveinek megismertetése és áldásos szellemének terjesztése által a kath. magyar nemzetben a tiszta erkölcsiséget, a józan gondolkodást és a hazafias polgári erényeket szilárditani.
Az országgyülés berekesztése után 1844. évben Fogarasy a „Religió és Nevelés” 44. számában addig csak kéziratban ismert tervét köztudomásra hozta s felszólitott mindenkit, hogy hozzá intézendő levelekben ezen ügy fölött véleményt mondjanak.
A felszólitást hatalmas visszhang követte. Százan és százan csatlakoztak a vállalathoz. Már csak az alkalmas időt kellett megvárni, hogy a társulat megalakuljon.
Fogarasy Mihály 1846. január hó 10-én a pesti theologiai kar igazgatójává neveztetett ki. Állandó lakását tehát az ország fővárosába tette át, hol a tanácskozásokat azonnal meg is kezdette.
Az 1847. év február hó 17-én tartott nagyobb tanácskozmányban elvileg kimondották, hogy úgy egyházi, mint világi katholikusokból egy társulat álljon össze, hogy Fogarasy eszméje megtestesüljön, programmja meg keresztül vitessék.
Az eszmét követte a terv kivitele. Elkészültek a szabályok, helybenhagyás végett fölterjesztették azokat az egyházi főhatósághoz, elkészült a kérelem is, hogy a politikai kormány vizsgálja meg a szabályokat; aláirási iveket bocsátották szét, szóval megtettek mindent, a mi ily nagy fontosságú s eszméjében sokak előtt vakmerőnek látszó vállalat megkezdéséhez szükséges.
Fogarasy a februári értekezlet után nem türt halasztást. Érezte, hogy a cselekvés ideje szűkre van szabva, jól tudta, hogy a legkisebb késedelem által koczkára lesz téve eszméje, terve, a jövő legszebb reménye.
Daczára, hogy a keletkező társulat alapszabályai csak az egyházi hatóságtól voltak megerősitve, Fogarasy kezdetnek ezt is elegendőnek tartá. Az egyházi jóváhagyás és a biztató szó, mellyel a boldogult Kopácsy József primás Fogarasy törekvéseit kiséri, neki bátorságot adott, hogy az irásba foglalt annyi óhaj megvalósitásába fogjon. Az 1847. év május havában összehivta mindazokat, kik szóval és irásban lelkesen működtek a kath. irodalmi társulat ügyének érdekében.
A gyülés a középponti papnövelde könyvtártermében tartatott meg. Sokan voltak ott, Fogarasy lelkesedése átragadt a jelenlevőkre s inditványára kimondták, hogy a társulat megalakul s az első magyar kath. irodalmi társulatnak nevet is adtak, elnevezték a „Jó és olcsó könyvkiadó társulat”-nak. Igazgató-elnökül megválasztották a nagy alapitót, Fogarasy Mihályt, alelnökül Somogyi Károlyt, pénztárnokul Koncz Lázárt s választottak még 12 választmányi tagot. Kérelmet terjesztettek Kopácsy primás elé, hogy a főprotektorságot fogadná el s Kopácsy nemcsak hogy elfogadta a fővédnökséget, hanem örökké emlékezetes szavaival azt a primási székhez füzé s igéretet tett, hogy mig él, a társulatot évente 500 pengő frttal fogja segélyezni. Ugyanezen ülésből kérvény ment hazánk püspöki karához, hogy a társulat védnökségét egyenként és egyetemleg elfogadni kegyeskedjenek.
A megválasztott tisztikarnak első ténye volt, hogy az alapszabályokat – a gyülés határozatából – a helytartótanács útján egyenesen ő Felségéhez terjesztették fel jóváhagyás végett.
Az 1847–1848-iki események széditő rohamosan megváltoztatták a magyar társadalom képét. Jött márczius 15-ike – eltöröltek a censurát és jött április vége, – Fogarasy Mihály az első magyar felelős miniszterium decretumával megkapta a „Jó és olcsó könyvkiadó társulat” megerősitett alapszabályait. 1848. május 1-én hozta a magyar kir. kormány hivatalos lapja a társulat alapszabályainak a kihirdetését s Fogarasy Mihály, a halhatatlan érdemü alapitó a társulat levéltárában kegyelettel őrzött legrégibb jegyzőkönyv vezérlapjára saját kezével irta fel e szavakat:
„A jó és olcsó könyvkiadó társulat 1848-ban május első napján nyilvános müködését megkezdette.”
Rá nyolcz napra megtartották az első választmányi ülést s junius hó 5-ére összehivták az első nagygyülést.
A nagygyülésnek egyetlen tárgya volt csupán: elnökválasztás és beiktatás.
A gyülésen jelen volt a püspöki kar, csak vezérük hiányzott, Kopácsy József; a társulat első fővédnöke nem érhette meg a társulat megalakulásának fényes ünnepét. Jelen volt az egész magyar társadalom: főnemesek, a közélet vezéremberei, tudósok, irók az egyházi és világi rendből.
A nagygyülés Fogarasy inditványára az egyházi buzgalmáról s hazafias nemes érzelmeiről országszerte ismert és tisztelt főurat, gróf Károlyi Istvánt választá meg elnökéül. A társulat első elnökét Hám János szatmári és Szcitovszky János pécsi püspökök iktatták be elnöki székébe.
A kik a társulat első nagygyülésén résztvettek, azok közül már egy sincs az élők sorában; de érdemeiket ismeri a társulat, emléköket kegyelettel őrzi.
Ezen év augusztus hava 17-én a társulat újabb nagygyülést tartott. E nagygyülés Károlyi István gróf inditványára hivatott össze. Az elnök a társulatnál viselt tisztségét nem tartotta csupán disznek, hanem teljesiteni is akarta az azzal járó kötelességeket. A politikai élet kiszámithatatlan esélyei akkor már erősen igénybe vevék gróf Károlyi István idejét, ő elnöktársat kivánt maga mellé, a kivel megossza ez állással járó kötelességeket. Az augusztus 17-iki nagygyülés gr. Cziráky Jánost, a hitéhez hű főurat választá meg második elnökéül s ugyanezen ülésben be is iktatá.
Kevésre rá a magyar közélet ege elborult. A társulat munkája elé is súlyos akadályok gördültek. A társulat vezetői a fegyvercsattogás e napjaiban csak arról gondoskodhattak, hogy a kitört viharban a társulat gyenge sajkája végkép el ne merüljön, mi könnyen megeshetett volna, ha Péter elmerülhetlen hajójához nem kötik azt és ha a magyarok Védasszonyának, a boldogságos szent Szűznek pártfogása alá nem helyezik a társulatot s az általa felkarolt ügyet.
A szép kezdet után megindult biztató fejlődés tehát megakadt. Pedig a társulat első szervezete már magában rejté azokat a feltételeket, melyek a kitüzött magas czél betöltésére érdemesiték a társulatot. A társulat főszervét, az elnökség megalakitását már ismerjük. Tagjainak első osztályát alkották az alapitó tagok; azok, kiket ma a társulat rendes tagjainak nevez, 1848-ban részvényes tagok neve alatt fordulnak elő s e tagok által a magyar társadalom a legfelső elemeitől a legalsóig képviselve volt a társulatban. Ám a tagok e két osztálya még nem biztosithatá azt a magas czélt, hogy a kath. irodalom lehetőleg fejlesztessék, hogy a magyar nép szellemi átalakulása épen ez irodalom szellemi erőivel éressék el. Szükség volt tehát munkásokra. És az első szervezet kiváló részét képezi az a tapintatos gondosság, hogy a haza minden részében – gyéren bár – de mégis némi szellemi munkásságot végző egyéneket a társulat kebelébe összehozza. Ezen osztályát a társulati tagoknak dolgozó tagoknak nevezték. Kiváltsága volt a választmánynak, hogy ezeket ülésein megválassza, s csakugyan alig van az első tiz évben ülés, melyben egy-két dolgozó tagot nem vett volna fel a választmány a társulat kebelébe. Az alakulás évében a társulat közel 1000 tagot számlált.
A politikai válság minden következményeit a magyar haza összes intézményeivel megérezte a társulat is. Vagyona, mely két év folyamán több ezer forintra felszaporodott, értékét vesztvén a magyar pénz, a negyedére csappant. Kiadványainak nagy része az 1849-iki bizonytalan helyzet következtében elkallódott, nyomtatványainak nagy része, annyi utánjárás daczára, a rendőri hatalom intézkedése következtében lefoglaltatott. Kiforgatva megkezdett munkaköréből, kiűzve a régi czukor-utczai helyiségeiből, megfosztva kiadványaitól, eltiltva a tagokkal való érintkezéstől, megbénulva állt a társulat a magyar nemzet politikai, társadalmi és kulturális intézményeinek romjai között. Csupán létjoga maradt meg, működnie nem volt szabad.
Az irodalmi munkásság a társulat kebelében mindjárt az első évben megindult. A közóhajnak felelt meg a társulat, midőn megalakulása után nyomban akcziót inditott meg egy magyar nyelven megjelenő kath. néplap kiadására. A tervezgetés nem is tartott soká, az alapszabályok kihirdetése után a Katholikus Néplap első példányai megjelentek. E vállalatot oly szeretettel ápolták a társulat vezetői, hogy a társulat működésének felfüggesztése előtt az utolsó választmányi ülésen egyedül ezzel foglalkoztak, mindenkinek csupán egy vágya volt, hogy a lap fenálljon. A szerkesztője épen a legválságosabb idők alatt Zalka János volt. Ő volt az, ki lapjával az 1840. év viharos napjaiban is helyt állott, egyedüli működő tényezője a megalakult, de megbénult irodalmi társulatnak, lapjának minden számával enyhitve a hazafiak csüggedt bánatát, minden számával el-elhintegetve a feltámadás reménysugarát.
A vihar végre lezajlott!
1850. évben a társulat fölveszi rendszeres működésének fonalát s azóta folyton-folyvást munkál a magyar nemzet üdvére. Az előbb emlitém, hogy a társulat a hazafias törekvések menedékévé lett s tényleg igy is volt. 1850-től 1862-ig e társulat volt az egyedüli, mely hazánkban az 1848-iki viharok után működött. A magyarság szine-java, államférfiak, tudósok, kiváló vezérpolitikusok tagjai e korszakban a választmánynak. Ülései igen látogatottak s ki mondaná meg, hogy az alkotmányos korszak mennyi eszméje született meg oly társulat körében, a melynek választmányában Deák Ferencz, báró Sennyey Pál, Majláth György, Somsich Pál, báró Eötvös József s annyi jelesek ültek!
1853-ban vált meg Fogarasy Mihály a társulat elnökségétől. Megalapitá a társulatot, megmenté azt a veszedelemtől s midőn védenczét nem fenyegette többé baj, midőn munkássága rendes medert vájt, akkor eltávozott, mert visszavágyott a nagyváradi székesegyházhoz, melynek kanonokja volt.
E kor a társulat tulajdonképeni szervezkedésének a kora. Szabályozták a viszonyt egyrészről a társulat, másrészről három rendbeli tagjai között, kifejlesztették a társulat igazgatási szervezetét, életbe léptek az egyes egyházmegyék területén a társulati bizományok, a melyeknek élén a védnök-püspökök biztosokat neveztek ki. Alapot vetnek a társulat anyagi helyzetének, a pénztár kezelését Novakovics János veszi át, ki azt 1883-ig szakadatlanul kezelé; az ügynökség szervezetét Somogyi Károly dolgozza ki s e szervezet megmarad addig, mig a társulat az iskolakönyvek kiadását meg nem kezdi.
De egyéb tekintetben is nagyfontosságú a társulat első évtizede. A társulatnak, midőn szervezetét megalkotá, minden törekvése oda irányult, hogy azt a hivatást, melyet maga elé tüzött, fokozott mérvben betöltse. A főczél mellett a viszonyok sajátságos alakulása következtében be kellett töltenie azt is, a mi, mint e korszakban egyedül működő magyar irodalmi társulatnak hivatásával járt. Hazafias és vallásos lelkesedés adott életet a társulatnak; ilyen irányban működött rövid fenállása alatt; a megalapitását képező jelenségnek s e kettős irányú működésének külsőkép is jelét akará adni az által, hogy nevet változtatott s a magyar nemzet első szent királyáról nevezé magát, kinek személyében kifejezve látta hivatásának eszméjét. 1852. aug. 22-én tartott nagygyülésen vette fel a társulat a Szent-István-Társulat nevet s hordozza azt büszkén fenállásának immár teljes félszázada alatt.
A jól betöltött hivatás az egész hazában ismertté tévé a Szent-István-Társulatot, tisztelet vette körül nevét s ennek méltó jelét látjuk abban, hogy az ország minden részéből százával jelentkeztek tagok a társadalom minden rétegéből. Több ezerre szaporodott a tagok száma, azóta sincs annyi tagja a társulatnak. S ezt meg lehet érteni. A magyar alkotmány felfüggesztésének ideje volt az, midőn a nyugalmából s rendes fejlődéséből kizavart nemzet, idegenkedve mindentől, a mi idegenből jött, szorosan tömörült nemzetiség- és valláskülönbség nélkül ez egyedüli magyar irodalmi társulat köré. A társulat azon korbeli ezrekre menő tagjai között sok volt a nem magyarajku, igen sok volt a protestáns, az utóbbiak a magyar fajból valók. A társulatnak tehát gondoskodni kellett, hogy magyar kiadványai mellé különösen tót és német kiadványokat is vegyen fel. Igy került a sor arra, hogy a társulat a magyar nyelven megjelenő Kath. Néplapot tót és német nyelven is kiadja. A tót lap első szerkesztője Klempa Simon volt, a németet egy ideig Klezsó József szerkesztette.
Danielik János alelnök idejében 1853. után a társulat irodalmi kiadványai terén nagyobb lendület támadt. Igy gróf Károlyi István inditványára már akkor lépéseket tettek, hogy a franczia nagy tudományos revuek mintájára egy folyóiratot adjon ki a társulat. Meginditotta a társulat a „Családi Lapokat”, melynek költségeit az első években gróf Károlyi István fedezte. Danielik inditványára egy új vállalatba fog a társulat, melynek czime: „Korkérdések.” Megjelenése a füzeteknek nem volt időhöz kötve; maga a vállalat nem is tartotta fenn magát soká. Érdekes mindenesetre, hogy az első kiadvány, melyet a társulat ő szentségének IX. Pius pápának felajánlott, volt a „Korkérdések” 1. füzete, czime: A pápa világi fejedelemségéről.
Ezen egész idő alatt a társulat háboritlanul működött, de minden tényéről számolni tartozott a rendőri hatóságnak. Választmányi üléseinek idejét és tárgyát be kellett jelenteni, sőt türnie kellett azt, hogy ülésein a rendőrség kiküldött biztosa jelen legyen.
1864-ben új szervezetet kapott a társulat, melyet azután egészen 1886-ig meg is tartott. A kor szelleme hozta magával, hogy a társulat alapszabályai átalakittassanak. A társulat ekkor már kinőtt abból a keretből, melyet az alapitók adtak neki. Az alapszabályok megváltoztatása szükségkép követelte a pénzügyi viszonyok és az egész adminisztráczió újból való szervezetét. Ez időből való a társulati tisztviselők munkakörének a kijelölése is.
A társulat ezen átalakulása által, mintha érezte volna hogy néhány év mulva egy új munkakört nyer, mely eddigi működését nagyobb, tágasabb mederre szélesiti. Az alkotmányos idő beálltával új jog és új kötelesség hárult a társulatra.
A magyar országgyülésnek 1868-ban hozott XXXVIII. törvényczikke értelmében az állam csupán a közös iskolákat látja el tankönyvekkel, azon törvény szerint a felekezeti iskolák tankönyveinek kiállitása a felekezetekre tartozik. Magyarország magas püspöki kara, élén Simor Jánossal, az ország herczegprimásával, a kath. népiskolák számára szükséges tankönyvek kiadási jogát 1809. május hó 12-én tartott társulati nagygyülésen a Szent-István-Társulatra ruházta.
Ezen a nagygyülésen választották meg a társulat alelnökévé Ipolyi Arnoldot.
Igaz, hogy a társulat fenállása óta s különösen pár évvel ezen törvényczikk életbe lépte előtt mindinkább igyekezett a tankönyvirodalom terén is tért foglalni. Hiszen vallási tankönyvek, káték és bibliai történetek s egyéb tankönyvek kiadásával egyre foglalkozott, a nemmagyar nyelvü iskolákra is kiterjesztvén figyelmét. De a püspöki karnak e ténye által az elemi iskolák számára kitüzött egész programmot didaktikai és methodikai egységben kellett keresztül vinnie. Megalakitotta tehát szakértő férfiakból a tanügyi bizottságot, mely azután elkészité a társulat könyveinek programmját. E programmot a társulat azóta folyton fejlesztő s ma – mint alább látni fogjuk – saját, a herczegprimás által kinevezett tanügyi bizottsággal rendelkezik s mint kiadó teljesiti azon kötelességeket, a melyekkel úgy saját anyagi felvirágzása, mint a hazai tanügy fejlődése van összekötve.
Ipolyi Arnold az 1871. évi társulati nagygyülésen számolt be a társulat ily irányú müködéséről és a jövő feladatairól. De hatalmas jelentésében még mást is tett. Nagy időre kijelölte a társulat tevékenységének a változott viszonyok- és kivánalmakhoz mért programmját.
Az ő alelnökségének ideje alatt domborodik ki tulajdonkép a társulati alelnök müködésének egész köre. A társulat alelnöke a püspöki karnak képviselőjeként szerepelt eddig a társulat elnökségében; e bizalmi állása továbbra is érintetlen maradt; de mivel a társulat vezető elnökei nagy politikai és társadalmi kötelességeik mellett a társulat ügyeit részletesen nem kisérhették ügyelő szemmel, e kötelesség idővel átszállt az alelnökre, mig végre ő lett a társulat ügyeinek tulajdonképeni vezetője.
Ipolyi 1871-iki programmja, a mig a társulatot a hazai kath. iskolák legelső tankönyvkiadójává szervezé, másrészt hatalmas erővel emelé fel a társulat szellemi erejét, hogy általa a magyar kath. irodalom valóságos tényezőjévé váljék. Meg kell vallanunk, hogy a társulat, midőn napjainkban tudom. és irod. osztálya által a tudományok egész nagy körét felöleli, hogy azt kath. szellemben müvelje, csak Ipolyi programmját fejti ki, annak szerez érvényt, az ő általa kijelölt uton halad.
Ipolyi javaslatainak megvalósitása nem egy évnek, de évek hosszú sorának a munkája. Tárkányi József tizenhárom év alatt, a mig a társulat alelnöke volt, nyomról-nyomra követte Ipolyi programmját s azt megvalósitania még sem sikerült. Küzdenie kellett a feltünő közönnyel, mely az alkotmányos kornak beköszönője után mindinkább terjedt, sokszor szembe kellett szállania olyan törekvésekkel, melyek homlokegyenest ellenkeztek a kitüzött czélokkal s nem ritkán csak a legkitartóbb munkásság valósithatta meg e programm egy-egy csekély részét. A hosszú 13 év alatt e programm sohasem tünt el a vezető szemei előtt; de teljességében nem valósulhatott. Tárkányi kormányzása idejét azonban az Ipolyi-féle javaslat első része kötötte le. Az ő buzgalmának s tevékenységének köszönhetjük, hogy a kath. tankönyvirodalom terén a társulat feltünő haladást tett, alapját rakta le jeles tankönyveivel a kath. ujabbkori tanügynek s munkásai, irói által minden irányban fejleszti az irodalmat paedagogiai és tudományos értékben.
Az a rendszer, melyet az újabb idők paedagogusai az elemi iskolák tantervével bizonyos fokig fejlesztettek s a mely rendszer a társulatnál a Bárány-féle neveléstani elvekkel hóditott, a nyolczvanas évek elején elavultnak látszott. Át kellett tehát alakitani a társulat tankönyveit. E munka már nem találta Tárkányit az élők sorában.
A társulat élére új férfiak állottak, kik csak e minőségben voltak a közélet terén újak, mert a magyar politikai és társadalmi világ régen vezérekül tisztelé őket. Gróf Károlyi Sándort és gróf Apponyi Albertet látjuk a társulat élén és dr. Steiner Fülöp nagyváradi kanonokot az alelnöki székben.
Károlyi Sándor gróf a társulat anyagi és pénzügyeinek rendezéséhez fogott, Apponyi Albert gróf dr. Steiner Fülöppel szellemi életét igazgaták.
Az elnökségnek és az igazgató-választmánynak legelső ténye volt. hogy az 1864. évi alapszabályokat revidiálták és módositották. Azután hozzáfogtak a társulat vagyoni helyzetének rendezéséhez. A társulat pénztárát az érdemekben megőszült Novakovicstól a középponti papnövelde új aligazgatója, Venczell Antal vette át és kezelte a társulat vagyonát a gróf Károlyi Sándor által javasolt s határozattá emelt pénztári kezelési szabályzat szerint. Károlyi Sándor gróf javaslatára történt, hogy a társulat a nyomdákkal kötelező egységi árakban állapodott meg; ugyancsak ő vitte keresztül azt is, hogy a nagy összegekre rugó könyvkötési munkálatok dijai is véglegesen szabályoztattak. A társulati ügynökség, mely gondozója és elárusitója a társulat összes nyomtatványainak és kiadványainak, a gróf inditványára belső kezelési szervezetében jobbittatott. Az ő fáradozásának köszönheti a társulat, hogy az Ipolyi alelnök idejében megvett s két emeletre kiépitett társulati ház a terhes zálogkölcsöntől megszabadult s ma minden teher nélkül birtoka a társulatnak.
A rendezett vagyoni helyzet tette lehetségessé, hogy a társulat eleget tehetett az elnökség egymást követő javaslatainak, melyek a szellemi előhaladást czélozták.
A társulat életrevalóságának a legszebb kritériuma az, hogy a társulat 48 éves fennállása alatt sohsem zárkózott el a kor követelményei elől, hanem azon volt, hogy munkássága mindig kifejezője legyen azon törekvéseknek, melyek a kor szellemét alkotják. Tagilletményei a tudás nagy körét karolták fel, az Ipolyi korából való Házi könyvtár kötetei felölelik az ismeretek nagy gazdagságát. Ám az újabb idő nem elégedett meg ezekkel; az élet szükséggé tette, hogy a kort mozgató eszmék abban az alakban tárgyaltassanak, melyet a művelt franczia irodalom sok idő óta kultivál. Tudományos folyóiratok kiadása egyik jellemző sajátsága korunknak s a társulat nem riadt vissza ettől sem. 1880. év folyamán tehát a tagilletmények kérdése foglalkoztatá a választmányt. A tanácskozásoknak meg volt a sikere, az 1887. év elején a tagilletmények egyik részéül megjelent a „Kath. Szemle”.
A folyóirat nagy forduló pontot jelez a társulat történetében. E szükre szabott helyen csak azt jegyezzük meg, hogy a társulat tagjainak létszámában s társadalmi megoszlásában erős változás történt. A társulat azon tagjai, kik az iparos, vagy földmives osztályokból valók voltak, kezdtek kiválni a társulatból; a folyóirat közleményei ezeknek túlmagas olvasmány voltak. De jött helyükbe egy más, a művelt elem, a mely fokozódó számban ma is a társulat törekvéseivel tart.
Dr. Steiner Fülöp eszméje volt, hogy a társulat a tagilletményeken kivül a művelt körök részére adjon ki becses diszműveket és inditson meg egy ifjúsági irodalmi vállalatot, igy létesült a Fabiola, a kath. irodalom e gyöngye; kikerültek a sajtó alól ez ifjusági olvasmányok több kötetei, melyek csakhamar olvasókra találtak. S ha ezekhez hozzávesszük a népiratok vállalatának a meginditását, látni való, hogy a társulat vezetői minden igénynek igyekeznek eleget tenni.
A társulat irodalmi törekvései hatalmas mozgalmat inditottak meg. A kath. sajtó csakhamar szóvá tette az irodalmi tevékenység szervezését s az ország minden részében szétszórt irók figyelme a társulat felé fordult. S csakugyan e mozgalom jelentős nyomot jelöl a társulat történetében.
1886. év aug. 7-én gyülekeztek össze tudósok, irók, költők, a katholikus irodalom kiváló képviselői, hogy a tevékenység további menetét megbeszéljék.
A gyülés figyelme az ország multjában fényes s jelenében virágzó legrégibb társulata felé fordult; a vezetők bölcsesége, a kath. irók tapintata a Szent-István-Társulat égisze alatt kivánt a kath. irodalomnak új életet adni. A határozatot kimondta a kath. irók gyülekezete, hogy a Szent-István-Társulat kebelében állittassék fel egy tudományos és irodalmi osztály, mely a társulattal szoros kapcsolatban, mint annak egyik alárendelt osztálya működjék.
Igy került az ügy a választmány elé. A választmányban voltak egyesek, kik némi bizalmatlansággal fogadták a javaslatot s ezek részéről dr. Barta Béla ki is fejté aggodalmait, de Apponyi Albert gróf társ. elnök szavai eloszlattak minden kétséget s a választmány egyhangulag fogadta el a javaslatot, mely abban kulminált, hogy az osztály a társulat kebelében fölállitandó.
Megkezdődött a szervezkedés, a legelső tagok választása. A kath. irodalom 72 kitünősége nyerte el a szavazattöbbséget s alkotta magvát a kath. tudósok és irók új testületének.
Az osztály alakuló gyülését 1887. év julius hó 2-án tartá. Dr. Steiner Fülöp hatásos beszéddel nyitotta meg a tanácskozást; beszédének alapgondolata a tudományoknak az egyház tanaival való összhangja volt. Az év őszén megalkotá az osztály belső szervezetét, négy alosztályát s elkészité ügyrendjét is; három éven keresztül 3–3 ülést tartott évenként, melyek határozatainak javarésze előkészület volt további müködéséhez.
Ezen időre esik, hogy a társulat tiszti személyzetében nagy változás történt. Gróf Károlyi Sándor és gróf Apponyi Albert elnökök megváltak a társulattól, mert a politikai élet és annak küzdelmei minden idejöket lefoglalták. A távozó elnökök helyét a katholiczizmus két kipróbált erejü bajnoka: gróf Zichy Nándor és gróf Esterházy Miklós Móricz foglalták el; dr. Steiner Fülöp pedig, ki 4 évi működése alatt minden idejét a társulatnak szentelte, a székesfehérvári püspöki székbe hivatott volt; az 1890-iki nagygyülés bizalmából az alelnöki diszes állásra dr. Kisfaludy Á. Béla egyetemi tanár választatott meg. Elhagyta a társulatot, nyugalomba vonult 25 éven át buzgó tisztviselője is Füssy Tamás igazgató, kinek helyét dr. Kiss János foglalta el.
Az utolsó években kiszemelt irányt folytatni kellett, a tervbe vett vállalatokat életbe kellett léptetni. A társulat nap-nap után fokozódó munkájában részt kivánt magának az új alelnök is, beállt a társulat tisztviselői közé s azokkal vállvetve dolgozik. Az utolsó évek munkája a multak kétszerese úgy az anyagiak, mint a szellemiek terén.
Az első, mit fel kell emlitenünk, a társulat munkája a tankönyvek kiadásában. A bizottság, mely a püspöki kar megbizásából a társ. alelnök vezetése alatt a tankönyveket megbirálja, az utolsó években rendszeres munkát végez; van ügyrendje, vannak szabályai s végzett működését mutatja levéltára, mely mindenkor becses anyagát fogja képezni a kath. paedagogia történetének. Átdolgoztatnak a társulat olvasókönyvei és összes tanszerei.
De a társulat az utolsó években nem maradt tisztán az elemi iskolák tankönyveinek kiadásánál; azon van, hogy megfeleljen az általános óhajnak, hogy programmjába fölvegye a felsőbb népiskolai és középiskolai kath. tankönyvek kiadását is.
A tagilletmények körül is bizonyos vezető irány domborodik ki, a mi abban nyilvánul, hogy több évre megállapittatott a kiadandó művek sora. Az ifjúsági és népiratok külön szerkesztőt nyertek, kik az elnökség felügyelete alatt mindent megtesznek, hogy a gondozásukra bizott vállalatok a társulat kijelölt czélját szolgálva, folytonosan irodalmi  szinvonalon álljanak.
Az utolsó évek alatt a Tudom. és Irodalmi Osztály kebelében is szerves változások történtek. Az egyöntetű s fokozottabb munkásság czéljából a négy szakosztály kettőre vonatott össze, az évente tartatni szokott 3 gyülés helyett 8–10 felolvasó ülést tart az osztály. De a kath. irodalom fellendülésére nem csekély hatása lesz azoknak a nyomtatásban megjelent felolvasásoknak is, melyekben a tudomány minden köréből a kath. szellem szárnyra kel, hogy szemben az antikatholikus törekvésekkel érvényesüljön.
Egyik nagyfontosságu vállalata lesz az osztálynak a reformáczió és antireformáczió korára vonatkozó okmányok s történeti kútfők kiadása. A magyar történetirás jelesei foglalkoznak e tárggyal s nincs messze már az idő, hogy a hazai történet e jelentékeny korszaka a munkálatok következtében kilép majd a homályból, mely a magyar katholiczizmus annyi igazát tartja elrejtve.
A Szent-István-Társulat utolsó évtizedének hű képét adta ezen ünneplő évben tartott nagygyülésén dr. Kisfaludy Á. Béla a társulat alelnöke, midőn hivataloskodása 6 évéről beszámolt volt. A kitüzött czéltól egy szemernyire sem tért el a társulat, fokozott mértékben teljesiti ma azokat a feladatokat, melyeket az alapitóktól hagyománykép nyert, lankadni nem tudó buzgósággal igyekszik, hogy a kath. irodalmat fejlessze s hogy ezen irodalom iránt a magyar társadalom figyelmét megnyerje.
*
A történet szakadatlan lánczolata, midőn szemünk elé állitja a mult eseményeit, kegyeletet ébreszt lelkünkben azok iránt, kik a mult valóságos tényezői voltak. A Szent-István-Társulat multjából tündökölve válik ki Fogarasy alakja, ki a társulatot megteremté, a fővédnökök közül Simor János kardinális személye, ki egyik legnagyobb pártfogója és jótevője volt a társulatnak. 1867-től haláláig a társulat életében nem történt fontosabb mozzanat, melyről tudomást nem vett volna. Ő volt az, ki a társulat tevékenységét az anyaszentegyház fejének tudomására hozá, a ki megalkotá a boldogitó kapcsolatot, mely a Vatikán és a társulat között ma is fenáll.
A társulat bizalommal tekint a jövőbe; Vaszary Kolos biboros-herczegprimás jelenlegi fővédnökének magas személyében oly férfiút tisztel, ki tudja értékét a tudományos és irodalmi törekvéseknek s ki székfoglalása óta kitüntető figyelemmel és jótékonysággal van a társulat iránt.
A kis forrás, mely 48 évvel ezelőtt zajtalanul támadt nagy viharok közepett, ma hatalmas folyammá dagadt, melynek hátán gazdag, kincsekkel terhelt hajók járnak, gazdagitván a magyar nemzet közmüvelődését hazafias és vallásos irányban!

A Szent-István-Társulat kimeritőbb története, melyet Hummer Nándor titkár a Társulat megbizásából ir, 1897. folyamán fog megjelenni.