EGYETEMES REGÉNYTÁR

Megfagyott pezsgő

Irta:
Tábori Róbert

Budapest,
Singer és Wolfner kiadása

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/deed.hu

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5433-67-2 (online)
MEK-12881

I.
Lorándék nyaralója a Svábhegy déli részén áll s a ki valamikor arra ment, bizonyosan emlékszik még a czikornyás külsejü tornyos házra, mely épitőmestere ferde izlését hirdeti. Loránd János épitési vállalkozó volt fiatalabb éveiben; az igaz, hogy szakmáját teljesen betöltötték, a viczinális vasutak és az országutak, de az idők folyamán annyi terv ment keresztül a kezén, hogy végre szert tett némi teknikai ismeretre az épitészet terén. Mivel a szakbeli kifejezéseket is meglehetősen elsajátitotta, megérlelődött benne a meggyőződés, hogy az egész arkitektura a kisujjában van. Svábhegyi nyaralója és belvárosi palotája tervét ő maga készitette és szerencsésen elérte vele azt, hogy a ki meglátta az egyiket vagy a másikat, okvetlenül megbámulta. Dénes Imre, a hires állatfestő, ki a ház urnőjét festeni tanitotta, vegyes fölszelt stilusnak nevezte el Loránd ur épitési modorát és szerencsésen ráhibázott a legtalálóbb elnevezésre.
A modern épitkezésnek összes ferdesége, melynek annyi példája lelhető Budapesten, mind együtt volt a bankár két házában. Mert mióta Loránd arra a fölfedezésre jutott, hogy az apró vasutakból és az országutakból nem lehet már nagy hasznot huzni, cserbe hagyta ifjukora ideáljait és egészen a pénzügyi vállalkozásra adta magát. Még pedig olyan szép sikerrel, hogy tőkéje évről-évre gyarapodott.
A svábhegyi nyaraló óriási gabonaszállitó hajóra emlékeztetett, a melynek minden kimagasló pontja toronyban végződik. Mióta a magasabb klérus Loránd Jánost megtisztelte bizalmával és pénzügyeit rábizta, a derék bankár elhitette magával, hogy ő is egyházi személy és otthonát vegyes kápolnastilusban rendezte be. Minden szoba más-más hires kápolna mintájára készült. Az ablakok az üvegfestészet olcsó remekeit utánozták, a szobák fölfelé kupolákká tágultak, a tető dómszerü volt és a ház nyolcz sarkán gótmivü tornyokban haranglábak emelkedtek. Egy budapesti harangöntőczég pusztán csak abból gazdagodott meg, hogy Loránd számára olyan harangot készitett, a melynek nem volt nyelve. A ház ismerősei abban a hitben voltak, hogy Loránd ur harangjai csak azért némák, mivel a bankár neje attól tart, hogy férje utóvégre fölcsap harangozónak, ha gátat nem vet valahogy szenvedélyének. Még egy kis ezüst csengetyüt sem türt meg, hanem inkább tam-tamokat és hasonló jelzőkészülékeket állitott asztalaira.
Abban a kertre néző szobában, mely a kölni székesegyház éjszaki kápolnáját utánozta, éppen most ütötte meg egy cselédleány a tam-tamot, jelt adva a ház vendégeinek, hogy föl van teritve lunchre. Mint mikor követ dobnak a méhkasba, ugy rajzottak elő az épület és a hatalmas kert minden részéből, de annyi bizonyos, hogy dolgos méhecske kevés volt közöttük, annál több a munkakerülő, pusztán csak az élvezetnek élő here...
Dénes, a piktor, a ki csak előtte való nap jött meg Afrikából, a hol - több szerencsével mint a hires Tarasconi - csakugyan látott eleven oroszlánt, a verandáról nézte a vendégek gyülekezését. Ezüst czukorcsiptetőt tartott kezében és azzal rajzolt figurákat a levegőbe. Mellette állott a ház urnője és nevetve hallgatta a festő csipős, többnyire találó megjegyzéseit. Olyan bajtársi viszonyféle fejlődött a szép férfiu és a csunya asszony között, a minek megerősitése az volt, hogy Lorándné, bár még egészen fiatal, látszólag lemondott arról, hogy neki udvaroljanak. Amaz asszonyok közé tartozott, a kiknek igazat mond a tükör és a kik fölfogják igazságát, bár nem szivesen törődnek bele. Az ő arczát is, mintha valami szerencsétlen kezü épitész alkotta volna: egyenkint szép volt minden vonása, de annyira nem a helyén, mintha Loránd János ur keze kontárkodott volna az ensemble összeállitásánál. Pompás veres hajához sehogysem illett a mélabúsan tekintő aczélszürke szempár, a mely fölött világos szemöldök éktelenkedett, csaknem olyan, mint az albinoké. Magas, görög szabásu homlokából valóságos csufot üzött a fitos orr, az erős férfias akaratra mutató áll, a mely fölött csaknem hihetetlenül picziny száj sok sok titokzatos érzésnek inkább volt megőrzője, mint hirdetője.
- A legujabb teóriája tehát az, hogy minden emberi arczban megtalálható egy bizonyos állatnak a jellege? - kérdezte Lorándné. Meglepő volt beszédében, hogy kissé selypitett és hangja olyan fuvolaszerüen vékony volt, mint egy ötéves gyermeké.
- Nincs tán igazam?
- Elhiszem, ha megmagyarázza.
- Szivesen. Próbálja csak meg a tükör előtt a saját arczával. Takarja el annak alsó részét és rögtön kitünik galambszerü jellege.
- Köszönöm a bókot, de nem szoktam a tükörbe nézni. Rossz barátom a tükör.
- Mert asszony! Mert a külsőre ad csak és az...
Hirtelen megakadt, mintha sajnálná, a mit mondani akart. Lorándné kisegitette zavarából:
- Tudom, hogy nekem már nem mondhat ujat a tükör. Rég végeztünk mi egymással. Emlékszik még első találkozásunkra? Önből kitört az igazság és önkéntelenül fölkiáltott: - Istenem, be felségesen csunya ez az asszony... Akkor befutottam az öltöző szobámba és majdnem egy óráig néztem arczomat a tükörben. Mikor jól kisirtam magamat, ismét előjöttem azzal a meggyőződéssel, hogy tökéletesen igaza van.
Esdeklő mozdulattal tartotta a festő jobbját az asszony elé és halkan kérdezte:
- Megbocsátott már nekem?
- Nehezen ment, de megtörtént, - válaszolt az asszony és két szemének aczélszerü ragyogásába, mintha köny vegyült volna. Aztán hirtelen kitört: - Most pedig folytassa!
- Mit kérem?
- A lavateri studiumot.
- Vagy ugy? Erről már megfeledkeztem... De ha kivánja...
- Követelem.
A völgyből fölfelé kanyarodó kerti ösvényen egy női alak jelent meg a legdivatosabb reggeli öltözetben. Arczát nem lehetett látni, mert eltakarta egy óriás japáni napernyő, telerakva tarka madarakkal.
Dénes elkaczagta magát.
- Nagyon megkönnyiti a munkámat. Hisz ez régi ismerős. Albi Mája asszony, a kit tizenöt év óta megillet a legsikesebb asszony neve. Azelőtt - az igaz! - a legszebb asszony czimre pályázott sok szerencsével. Most már csak emlékeinek él. Mondják, hogy van egy külön naptára, melybe hóditásait jegyezgette. Megüli a legelső és a legutolsó légyottok évfordulóját és az a nevezetes, hogy esztendőkkel ezelőtt alig néhány nap választotta el egymástól a két határpontot, később azonban kozervativebb lett és volt olyan eset is, mikor szivecskéje álló egy hónapig ragaszkodott egy-egy eszményhez. Többre azonban sohasem vitte.
- Nem pletykát akarok én... Ebben magam is szakértő vagyok... Tessék jellemezni!
- Mája asszony a pávák fajához tartozik. Tollazata még ma is kifogástalan, bár itt-ott kissé kopott... Kivánja, hogy azt az urat jellemezzem, a ki épp most csatlakozik hozzá?
- A férjemet ne bántsa!
- Jó, hát megkegyelmezek neki, bár igazán kár, mert sok jót mondhattam volna róla. Loránd uramban sok van a méhecskéből; gyüjti a mézet, de csak másoknak.
- Sequens!
- A következő? Ezzel az urral nem tudok tisztába jönni, tán azért nem, mivel sokféle állat vegyül benne. Hiu, mint a majom, örökké éhes, mint a farkas, ravasz, mint a hiuz és szemtelen, mint... mint egy modern ember. Tudja-e, hogyan hivjuk őt magunk közt?
- Tudom. A neve: Il maestro dell’amore.
- Magyarul: a szerelem mestere. Baláth Iván boldogabb időkben abba a hirbe keveredett, hogy nincs az a női sziv, a mely neki ellen tudna állni. Ez volt az ő kisded tőkéje, a mely dusan kamatozott, ennek révén lett központja egy olyan társaságnak, a melynek bálványa a siker. Asszony, leány, erényes vagy bünös, neki mindegy: követeli, hogy áldozzon oltárán. A legtöbben hiuságból mentek neki lépre, mert félig-meddig a bontonhoz tartozott, hogy az ő suitjéhez csatlakozzék mindenki, a ki divatba akart jönni. Körülbelül annyi volt az, mint a lovaggá avatás a régi időben. Baláth kezében volt a kard, mely a három fölavató csapást mérte a neofita vállára, de sokszor a sziveket is átjárta az a kard! Mert Iván ur alapjában véve nagyon gonosz egy bestia és mint a babonás hitbeli vámpir, kiszipolyozta áldozatait. Ma már erősen rozsdásodik a fegyvere és csak a hagyományos hit takarja a penge számtalan csorbáját. A szerelem mestere, épp ugy, mint Mája asszony, már csak emlékeiből él, de azért nagy a külömbség a kettő között. Az asszony alapjában véve jószivü, a maestronak ellenben sohasem volt szive. Ments Isten, hogy ilyesmivel gyanusitsam! Hanem gyomra, az tán kettő is van. Olyan gourmand, a ki ritkitja párját.
- S miben nyilvánul falánksága?
- Abban, hogy ma sem tud látni ifjuságot, üdeséget és szépséget, a nélkül, hogy meg ne kivánná. Pedig igazán már csak a szeme éhes. A fogai rosszak, nem tudják megőrölni a csemegét, a dupla gyomra még rosszabb: nem tudja megemészteni. S én, a ki ezt az urat hosszu idő óta megfigyelem, várva várom a napot, mikor utóléri gonosz végzete.
- Hisz ön abban?
- Eddig csak a jó végzetben hittem, de mikor őt nézem, szeretem elképzelni magamban, hogy van olyan sötét fátum is, minőről a görögök regéltek. A Baláth Iván fátumát csodaszépnek képzelem, forróvérünek, szellemesnek, erényesnek... Igenis erényesnek! Egy asszony, a ki tele van lángoló fantáziával, a kinek vére izzó, de a mellett szilárd az akarata és nem lehet elkápráztatni. Körülbelül olyanok, mint az ni, a ki épp most közelit.
A festő kinyujtott karja a kapubejárat felé mutatott, a hol épp most állott meg egy kocsi. Fiatal, karcsu nő szökött ki belőle, olyan könnyüséggel, mint egy zerge. Az arczát a szájáig fekete fátyol takarta, de a mit látni engedett, nagyon is érdemes volt a megtekintésre. Csodaszép ajakpár, gödrös állacska és olyan hamvas arczbőr, a mely puszta látásra is müvészi gyönyört kelt.
Gyorsan sietett a veranda felé, de hajlékony termete meg sem ingott, mikor lábaival szedegette a lépcsőfokokat. A ház urnője elébe akart menni, de a festő megállitotta és halkan, esdekelve kérdezte:
- Ki ez a nő?
Harmadszor szólalt meg a tam-tam az ebédlőben, jelezve, hogy a vendégek már együtt vannak. Lorándné csak félfüllel fogta föl a jelzést és mintha egy kis irigység rezgett volna meg a hangjában, mikor kérdéssel válaszolt a kérdésre:
- Hát már ön is tüzet fogott?
- A nevét! kérem a nevét! - sürgette a festő.
- Az igazit majd csak később megmondom, a nome de guerre-je: megfagyott pezsgő.

II.
A társaság, mely Lorándéknál együtt volt, a ház asszonyának névnapi ünnepére jött össze. A lunch-re abban a teremben teritettek, a melyet János ur nemes büszkeséggel sixtini szobának nevezett el, mivel szerinte feltünően hasonlit a Vatikán hires kápolnájához. Olyan hüvös volt, mint egy igazi kápolna és forró nyári napokon a legjobb pihenő hely.
A mint körülülték a keresztalaku asztalt, sajátságosan komoly hangulat uralkodott a teremben. Mintha a boltives plafond, meg a falakat diszitő martirképek megfagyasztanák a mosolyt az ajkakon, senki sem mert még csak suttogva is beszélni. Egyedül Albiné fordult szomszédjához ezzel a halk kérdéssel.
- Szeretném tudni, hogy milyen lesz az az igazi kápolna, melyet a mi szives házigazdánk akkor épit, ha beteljesül régi vágya.
- Egy trónörökösre nézve? - kérdezte a legártatlanabb arczkifejezéssel Baláth.
Mája tréfás boszuságból rácsapott legyezőjével Baláth kezére.
- Menjen, gonosz! Mintha nem tudná, hogy János ur a máltai lovagrend tiszteletbeli tagja.
- Melyik vágyát érti hát a sok közül?
- Hogy a pápa ő szentsége kinevezze lovagjának.
Éppen most nyujtotta a libériás inas az olasz salátát, Iván ur ellátta szomszédnőjét és saját magát, csak azután suttogta el válaszát:
- Az nem megy olyan könnyen, mert tetszik tudni, Loránd urnak van egy örökölt hibája.
- A melyet már tizenkilenczéves korában jóvá tett. Azóta pedig olyan buzgóan követi uj vallását, hogy házi káplánt is tart.
- Mint ama nemesi családok, melyek a keresztes háborukig viszik föl eredetüket.
A tüzes somlói bor, melyet azalatt fölszolgáltak, megtörte a feszes hangulatot, megoldotta a nyelveket és a társalgás élénkült. Dénes, ki a háziasszony mellé került, ujból ostromolta kérdéseivel:
- Még mindig nem árulja el a nagy titkot?
- Miféle titkot? - kérdezte ártatlan semmittudással Lorándné, holott szemének pajzán villanása elárulta, hogy jól tudja, mire czéloz a festő.
- Azt, a mi engem ebben a pillanatban legjobban érdekel: kicsoda az a fiatal hölgy?
- A megfagyott pezsgő? Lám, lám, hát már ön is megittasult tőle.
- Ugyan, Márta! - Dénes önfeledten keresztnevén szólitotta a ház urnőjét, de aztán ijedten tekintett körül, hogy nem hallotta-e valaki bizalmaskodását. - Ugyan nagyságos asszonyom, ne keressen, mindenben mély okot! Engem ez a hölgy érdekel, mivel olyan különös... Vagy nem furcsa, hogy evés közben sem veti le fekete fátyolát? Ugy ül közöttünk, mint az özvegyi bánat megtestesülése.
- Fogadása tiltja, hogy megmutassa vonásait, - enyelgett Lorándné. - Egyszer nagy veszélyben forgott.
- Ő maga vagy az erénye?
- Dénes ur, ön nagyon is pikáns, mióta hazatért Algirből. A beduinok közt elromlott az erkölcse... Tudja meg, hogy Piroska a legerényesebb özvegy egész Budapesten.
- Tehát özvegy és Piroska: hála Istennek, ennyit már tudok.
- Elmondom a többit is, nehogy elemészsze a kiváncsiság... Mohai Piroska velem járt az iskolába és a legjobb tanuló volt...
- Tudom! A földrajzból és a hazai történetből kitüntetéssel vizsgázott, kézi munkáját megbámulták az évzáró vizsgán, a tanfelügyelő úr homlokon csókolta és nyilvánosan odaállitotta mintának, az egész osztály elé!
- Honnan tudja ön mindezeket? - kérdezte bámulva Lorándné, - hát ismeri Piroskát?
- Ma látom először. De jártas vagyok a tanfelügyelők lélektanában és tudom, hogy mindig a legszebb leány az, kit homlokon csókolnak. Ez afféle sportula, mely a sulyos hivatást megédesiti.
Lorándné szemében ellenséges tüz égett és ajkát harapdálta. Kis szünet mulva folytatta:
- Ön tehát már biztosra veszi, hogy Piroska volt a legszebb leány a mi osztályunkban?
Dénes előbb kiitta pohara tartalmát, aztán udvariasan válaszolt:
- Biztosan tudom, hogy az volt - egynek kivételével. De hagyjuk most a csipkedést, inkább folytassa.
A háziur fölállott és bele fogott egy végnélküli felköszöntőbe. A lassu kanyargásu frázisok méltóságosan hömpölyögtek, sorra megállva egy pillanatra minden jelenlevőnél, a ki iparkodott, hogy a megfelelő momentumban vonásaira erőltesse a meghatottságot, a következő fordulónál pedig ismét visszatért az abban hagyott beszélgetéshez. Éppen most Dénes Imre került sorra:
- ... Ő, a hazai művészet legragyogóbb csillaga, - szavalt fenkölt pátoszszal János ur - az előkelő társaság beczézett kedvencze. S hogy a legérdekesebb titkot eláruljam önöknek, hölgyeim, és uraim, tudják meg, hogy a főudvarmesteri hivatal révén tegnap kapott meghivást, hogy megfesse ő felsége legkedvesebb paripáját.
- Éljen! - hangzott közben.
- Vajjon engem éltetnek-e, vagy pedig a paripát - tünődött egy pillanatig Dénes, aztán odaérintette poharát a háziuréhoz, a ki már sietve nyargalt tovább és Baláthot boritotta el körmondataival. Senki sem hallgatott rá, még a felesége sem, a ki ujból Déneshez hajolt.
- Nem fogom tovább gyötörni, - mondotta - hanem elmondok mindent, a mi önt érdekelheti... Piroska, a mint kilépett az iskolából, férjhez ment. Gazdag kérője akadt, a ki háromszor idősebb volt nála. Mint afféle szegény leány örülhetett volna a szerencsének, de ugy látszik, hogy más az ő természete, mint a modern lányoké, mert nagyon boldogtalannak érezte magát. A világ azt hiszi, hogy utóbb mégis megbarátkozott sorsával, de én jól tudom, hogy a kötelesség áldozata.
- Miféle kötelesség lehet az, a mely rárótta ezt az áldozatot?
- A gyermeki kötelesség. Édes atyja otthagyta vagyonát a kaszinó játékasztalánál, sőt a becsülete is le volt kötve tetemes összeg erejéig. Mohai kifizette adósságait és hogy Piroska jövőjét biztositsa, megkérte kezét. A leány tudta, hogy Mohai gyógyithatatlan beteg, elment hát hozzá ápolónőnek. S mondhatom, hogy nincs az az irgalmas nővér, a ki hivebben teljesitette volna kötelességét.
- De legalább meg van jutalmazva az özvegyi fátyol által, a melyet olyan föltünően visel.
- A mire ön czéloz, az nem teljesült. Mohai, nagy vagyonát feleségére hagyta, de az örökösök megtámadták a végrendeletet pörrel. Bizonyitgatták, hogy Mohai nem volt már beszámitható állapotban, mikor vagyonáról rendelkezett. S tudja-e, mit tett Piroska?
- Az ellenkezőjét bizonyitgatta.
- Téved. Nem akarta megengedni, hogy boldogult férje emlékét meghurczolják és oda engedte a vagyon nagy részét, csupán annyit kötve ki magának, a miből szerényen, de függetlenül megélhet.
- Nem nézték le e miatt az oktalansága miatt?
- Egy kicsit mégis, de ő nem törődik vele.
- S mondja csak - a festő egy pillanatig habozott - a szive soha sem szólalt meg?
- Erre a kérdésre is megfelelhetek, de később. Az én jó uram szónoki körutazásában a Márta nevü állomáshoz ért, illő, hogy ünnepélyesen fogadjam.
Loránd ur csakugyan erősen köszörülte a torkát és igy fejezte be szónoklatát:
- S most, tisztelt hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy arra térjek, a ki miatt a mai napra itt verődtünk össze. Mondhatnám, hogy mint Cicero, én is pro domo beszélek, mert a kit felköszöntök, nemcsak a mai ünnepnapi összejövetel hősnője, hanem e ház urnője, a női erény mintaképe. Ne vegyék vakmerőségnek, hogy én mondom ezt: ki ismerné jobban a hitves erényét, fenkölt érzését, mint maga a férj? Az ő szive, az ő lelke...
- János fiam, elég lesz már! - szakitotta félbe a szónokot Lorándné asszony, aztán hirtelen összecsörrentette poharát uráéval, kikötőbe vitte János ur hajóját, ezzel a fölkiáltással: - Éljenek a mi kedves vendégeink!
János ur derült mosolylyal fogadta vendégei gratuláczióit a sikerült szónoki kirohanáshoz és mialatt felesége asztalt bontott, megszólitotta az ásitozó Baláthot:
- Tudod-e Iván, hogy épp most volt a főpróba?
A maestro dell’amore megdöbbenve nézett a háziurra.
- Valóban? Nem is tudtam, hogy mükedvelői előadás lesz nálatok.
- Ugyan ne viczczelj! Hisz jól tudod, hogy nem szeretem a szinészkedést... Mit szólna a püspök, ha komédiásokkal adnám össze magamat?
- Azt mondaná: ne légy pápább a pápánál. Mert ugy tudom, hogy ő maga cseppet sem idegenkedik a szinészettől, föltéve, ha szép és fiatal.
János ur szomoruan sóhajtott.
- Sajnos, igazad van. Ebben a tekintetben nagyon is világi és tartok tőle, hogy előbb vagy utóbb ártani fog az egyház tekintélyének.
- Bizd csak rá, - válaszolt szárazon Baláth - jobban tudja az nálad, hogy meddig a nagybőjt... Miféle főpróbáról van itt szó?
- Hát nem tudod? Holnap megyek a kerületbe és megtartom a programbeszédet. Ez a kis speech arra való volt, hogy szónoki tehetségemet kipróbáljam.
- Miféle programmal lépsz föl?
A háziur arcza ismét elborult.
- Hát én biz legjobban szerettem volna, ha néppárti programmal léphetek föl, de a püspök hallani sem akar róla. Azt mondta, hogy ő a miniszterelnök jó barátja és nem türheti, hogy székhelyét olyan férfiu képviselje a parlamentben, ki az ellenzékhez tartozik.
- Hja, nincs tökéletes boldogság ezen a földön! De mondd csak, hogyan fogadhatsz ilyen elvek mellett egy férfiut a házadban, kinek származása... azaz, hogy nem is annyira a származása, mint egész multja és jelene homlokegyenest ellenkezik ezekkel az elvekkel?
- Én fogadnék ilyen férfiut! - szólott a legnagyobb megbotránkozás hangján János ur, - kérlek, ez gyanusitás!
- Hát igazán nem tudnád, hogy ez a piktor, ez a Dénes...
- A püspök káplánja ajánlotta nekem. De talán csak nem?
- Várj csak kissé, azonnal kiugratom a nyulat a bokorból.
Ezzel otthagyta a megrémült háziurat s egyenesen Dénes felé tartott, ki épp most nyujtotta karját Lorándnénak, hogy a terraszra vezesse.
- Bocsánat asszonyom, - mondta, - de férje ura beszélni óhajtana Dénes urral.
- Most mindjárt? S miért nem jött ő maga?
- Egy kis nézeteltérés van köztünk és szeretném Dénes ur véleményét kikérni.
- Müvészi kérdésben?
Baláth szeliden mosolygott.
- Nem annyira müvészi, mint inkább történeti, helyesebben mondva kulturtörténeti kérdésben?
Vagy észrevette Dénes a szerelem mesterének szavaiban a rejtett gunyt, vagy pusztán csak ellenszenve vezette, de meglehetősen ridegen válaszolt:
- Akkor tessék más szakértőhöz fordulni, mert a história soha sem volt erős oldalam.
Baláth csupa édesség volt ebben a pillanatban.
- Pedig ebben a kérdésben ön mégis született szakértő... Loránd ugyanis azt állitja, hogy a régi időben a zsidó főpap sohasem viselt mellvértet, én pedig azt mondtam, hogy igenis viselt még pedig aranyból, valahányszor az oltár elé lépett. S hogy abban a mellvértben két nagy gyémánt ragyogott, melynek olyan furcsa neve volt.
- Urim és Thumim, - mondta Dénes.
János ur ezalatt oda jött és csaknem elfulladt a hangja, mikor aggódva kérdezte:
- Ugy-e, hogy ön ezt valahol olvasta?
- Az elemi iskolában tanultam.
- Tán teológiára készült? - Meglátszott János ur arczán, hogy sokért nem adná ha a festő rá hagyná.
- Épenséggel nem. Nálunk az iskolában tanitják az ó-testamentumot, akárcsak önöknél az evangéliumot.
Nem volt abban semmi czélzás, a mit Dénes mondott, de a körülállók mégis mosolyogtak, mivelhogy ismerték a háziur születésének titkát. A háziasszony, kit úgy a férje, mint Dénes miatt kellemetlenül érintett ez a téma, véget akart vetni a beszélgetésnek.
- Tisztában van már ezzel a fontos kérdéssel? - kérdezte csipős hangsulyozással Baláthtól.
- Tökéletesen, mivelhogy Dénes ur fölvilágositott... De most láthatja ön is asszonyom, mennyire igazam volt, mikor a multkor, a mütárlaton, Dénes ur festménye előtt az volt az impresszióm, hogy azt a csodálatos keleti hangulatot nem lehet egyszeri látásból elsajátitani. Az a szomoruság, az a melankólia ifjukori benyomásokból merithető csupán.
A festő azt érezte ebben a pillanatban, mit utolsó oroszlánvadászata után, mikor a királyi vad le volt már teritve és a távolban prédára leső sakálok mutatkoztak. Csendes undor fogta el, de magába fojtotta és csak annyit mondott:
- Csodálom, hogy ön észrevette... Jó barátaim közül senki sem tette ezt a megfigyelést, pedig sohasem rejtegettem ennek a hangulatnak a forrását. Megvallom hát utólag, hogy nem a szememmel kerestem, hanem a szivem mélyéből meritettem. Abból a szivből, mely még mindig tele van egy ködbe burkolt multnak az emlékével. Mások előtt foszlik ez az emlék, de én világosan látom, még mindig látom! Olyan az az emlék - hogy is mondjam csak? - mint a fénysugár, mely tán csak ezer év mulva jut el hozzánk olyan idegen égi testről, mely egyedül végzi szomoru pályafutását a nagy világürben. Mire ide ér, tán már meg is semmisült az a világtest és csak a fénye maradt meg.
- Nem volna jobb, az olyan világot elfelejteni? - kérdezte csendes szemrehányással Lorándné.
- Én nem akarom elfelejteni! - válaszolt határozott hangon a festő. - Sőt jól esik a tudat, hogy abban a rezgő fényben van valami a vérem multjából. Büszke vagyok abban a tudatban, hogy őseim nagy szerepet játszottak annak a csillagnak életében.
- Afféle hadak utja! - jegyezte meg Baláth.
- Ön mondta. Tegye még hozzá, hogy az út tele volt keserüséggel, kinszenvedéssel és lemondással, mely még ma sem szünt meg egészen. Minden ősöm pap volt, ki nem csak áldozott az oltáron, hanem meg is tudott halni tisztaságáért. Az én vérem, akár a jóságát, akár a tisztaságát vesszük, van olyan, mint bármely ősrégi magyar családé.
- Csodálom, hogy e hit mellet tudott lemondani főpapi méltóságáról?
Megint elfogta Dénest az undor. Hisz’ ő világosan belelátott ennek az embernek a gonosz lelkébe és átérezte aljas szándékát. Vájkálni akar szivében, meg akarja alázni, pedig ő soha sem bántotta.
- Ebben az egyben nagyon téved, - válaszolt és tekintetében erős láng lobbant - nem mondtam le soha. Van egy kis falu Magyarország valamely elrejtett zugában, a hova én minden esztendőben egyszer elmegyek. A legnagyobb ünnep az a nap, mert akkor halotti ruhába öltözködik minden felekezetemhez tartozó férfiu, hogy imával és vezekléssel kiengesztelje Istenét. Én is magamra öltöm a hófehér viseletet, melyet az anya készit fia számára, mikor elbocsátja az élet utjára. Én is beállok az imádkozók sorába és reszkető lélekkel, bünbánó szivvel kérem Istenemet, hogy bocsássa meg, mit talán népem hagyománya ellen vétkeztem. De van ennek a szomoru, bánatos napnak rám nézve egy ünnepi pillanata is: mikor odamehetek az oltár elé és örökölt jogomnál fogva megáldhatom népemet... Már csak belátja, hogy erről a jogomról nem mondok le!
... Egy ragyogó szempárral találkozott Dénes, mikor elmondta ezeket. Mohai Piroska tekintete rajta csüngött és tele volt elismeréssel. A beszélő könnyen fölsóhajtott, mintha a lelke nagy nyomástól szabadult volna meg. Aztán meghajtotta magát a ház urnője előtt és eltávozott. A háziur elkisérte az ajtóig és mire visszatért, nem volt már senkisem a teremben Lorándnén kivül. A többi vendég mind elszéledt a kertben és a verandán.
- Miféle ostobaság volt ez? - támadt Lorándra haragosan a neje. - Hát szüksége volt arra, hogy ezt az embert megsértse?
- De kérlek, Márta - mentette magát János ur, - hisz én nem tehetek róla, Baláth rögtönözte ezt a jelenetet... Aztán nem is bánom! Legalább megszabadultam ettől a zsidótól!
Lorándné mélységes szánalommal nézett végig a férjén, aztán csendesen odaszólt neki:
- Na hallja! Magának éppen nem áll jól, ha igy beszél...

III.
A vendégek közül még valaki eltünt. Mohai Piroska otthagyta a társaságot, lassu léptekkel ment végig a kerti ösvényen és csak mikor Dénes már kivül volt a nyaralón, sietett ő is valamivel jobban. Egyszerre csak a fordulónál, mely a svábhegyi vasuthoz vezetett, kissé ideges hangzással szólitotta meg a festőt:
- Dénes ur, kérem egy szóra.
A festő gyorsan megfordult és határtalan csodálkozás tükrözött tekintetében, mikor meglátta a fiatal nőt.
- Hogyan, asszonyom, ön itt? - tört ki a lelke mélyéből.
Piroska egy kicsit megszeppent, mikor látta Dénes fölindulását, mert finom női ösztöne sejtette vele, hogy ugy áll most az idegen férfiu előtt, mint egy kész megnyilatkozás. Az a férfiu nem lát semmi merészséget részéről abban, hogy megszólitja, mikor be sem mutatták neki. Az a férfiu nem keresi az indokot, hogy miért kapcsolja bele lelkébe az ő lelkét, hanem tisztában van vele. Ime a nő egész magasztosságában: látja a fájó sebet és rögtön el van tökélve, hogy gyógyitó írt rak rá.
- Köszönöm, nagyon köszönöm, - mondta mély meghatottsággal.
- Hát már azt is tudja, hogy mit? - kaczagott Piroska és tán önkéntelen volt a mozdulat, melylyel a fekete fátyolt egészen föltolta arczáról.
Dénes először látta most Piroska arczának felső részét s különösen megkapta a tekintet szelid jósága, verőfényes melegsége. Mint müvész egyetlen szempillantás alatt tisztában volt itéletével: klasszikus szépséget látott maga előtt, méltót arra, hogy Praxiteles megörökitse vésőjével. De a mit még a nagy mester sem tudott volna visszaadni márványban, az örökké élő asszonyi sziv volt, mely ártatlan naivsággal beleolvadt minden egyes nézésbe. Ez a sziv kirakatba tette megmérhetlen kincseit, de nem hivalkodásból avagy kaczérkodó hiuságból, hanem mintegy mondva: - Sok a szegény ezen a földön, hadd teljék öröme abban, mi nekem olyan dusan adatott.
A következő pillanatban pedig már egymás mellett mentek lefelé a hegyi ösvényen, mint két jóbarát, ki tökéletesen tisztában van egymással. Ugy cseppentek bele egy beszélgetés közepébe, mintha csak tegnapról folytatnák. Pedig tegnap még azt sem tudták egymásról, hogy a világon vannak.
Vagy tán mégis? Hisz azt tartja egy keleti legenda, hogy minden ember lelkének a másik fele valahol jár és kel, várva az alkalmat, sóhajtva a véletlent, mely jobbik felével egyesiti.
S lám, Dénes már most nem is türtőzteti kiváncsiságát. Egyenes feleletet óhajt arra, mi lelkét mozgatja.
- Ugy-e, ön azt hitte, hogy nekem nagyon fáj, a mit velem odafönt müveltek?
- Bizony, én azt hittem.
- Egy kicsit fájt, de nem nagyon. Bántott leginkább, hogy az az asszony, Lorándné, feszélyezve érezte magát jelenlétem által, mikor kipattant a titok. Lássa én annyira tisztelem és imádom a nőket, hogy bánt mikor rajtakapom őket egy gyöngeségen.
- Hát nem tartja őket gyöngéknek?
- De nem ám! Imádom Shakespearet és aláirom minden szentencziáját, kivévén azt az egyet, melyben az asszonyt és a gyöngeségét azonositja. Mondok önnek valamit, de el ne árulja, hadd legyen a mi közös titkunk: a nők nagyon okosak és egy, ki különösen ravasz volt, azért terjesztette a nők gyöngeségéről szóló legendát, hogy magát és nemét még inkább érdekessé tegye.
- Isten ugyse, ebben igaza van. Én is olyan erősnek érzem magamat eme fölfedezés után, hogy el tudnám vinni ezt a nagy hegyet, zöldelő ligeteivel együtt ama nagy poros város közepére... S tudja meg, hogy meg is teszem egyszer: hadd legyen ott is egy kis költészet.
Pajkos jókedvében merészen fölfelé mutatott a Loránd-nyaralóra, mely mint a hegy oldalához tapasztott madárfészek csüngött éppen a fejük fölött és ezüstösen nevetve, kérdezte:
- Ezt is oda vigyem? Csak tessék rendelkezni!
- Hagyjuk őket ott, a hol vannak, - válaszolt Dénes. Aztán suhanó tekintettel nézett a mellette haladó nőre és habozva folytatta: - Félig-meddig értem, miért adták önnek azt a különös nevet, de csak félig s nem egészen.
- Miféle nevet?... Ah vagy ugy! Ön már tudja, hogy mi az én nome de guerrem?
- Hogy pezsgő, azt már látom, de hogy miért megfagyott, föl nem tudom fogni. Hisz a fagynak mindenben tökéletes ellentéte.
- Hát fölvilágositom erről is. Az egy kis tréfa, egy kis ungorkodás köztem és Márta között. Ő jól tudja, hogy nagyon szeretem a pezsgőt, de félek tőle. Nem mintha a fejembe szállna, de - ellentétben más inyenczekkel - fejleszti bennem a melankóliát. Az igaz, hogy rózsaszinü kissé ez a melankólia, hanem a vége mindig egy nagy főfájás. Akármilyen keveset szürcsölök is belőle, mindig ez a vége. Egyszer aztán megkérdezte egy rokonát, ki hires kémikus, hogyan lehetne a pezsgőből a démont kiüzni? Azt mondta, hogy annál mi sem könnyebb: a jéggé fagyott pezsgőben meg van a zamat, a bukéta, a delice, de először is nem hevit, aztán pedig nem tesz majd melankólikussá. Hanem azt is mondta, hogy jól vigyázzak, mikor az illatos jégdarabkákat lenyelem, mert ha föl talál olvadni egy a számban, kiszabadul a démonom és kétszerte nagyobb fölöttem hatalma.
- És nem szabadult ki egyetlen egyszer sem a rózsaszinü démon? - kérdezte Dénes félig tréfából, - nem olvadt meg sohasem a jég?
Mohainé el sem pirult erre az indiszkrét kérdésre, hanem nyilt tekintettel fogadta a festő fürkésző nézését.
- Nem olvadt föl, mert ilyen körülmények között inkább lemondtam a pezsgőről...
Vége volt a tréfás kedvnek. Mintha feszélyezné őket valami és bilincset rakna nyelvükre, szótlanul haladtak a szük ösvényen, melyet jobbról és balról illatot árasztó akáczfák szegélyeztek. Dénes, néha fölnyult egy lecsüngő ághoz és hófehér virágot tépett róla, melyet ujjai közt szétmorzsolt, mintha régi érzés volna, melyet e pillanatban megsemmisit.
Igy mentek egészen a fogaskerekü vasut városmajori állomásáig, a hol egy lóvasuti kocsi állott indulásra készen. Éppen be akartak szállni, mikor megszólalt mögöttük egy fiatal lányos hang:
- Jó estét, Piroska néni!
Mohainé megrezzent a váratlan megszólitásra, Dénes is oda nézett és a fölkelő hold ezüstös fényében megpillantott egy ifju leányt, ki mosolygó arczczal sietett feléjük.
- Nini! Te vagy, Margit? - kérdezte Mohainé és homlokon csókolta a leányt. - Honnan jösz ily későn?
- Az intézetből. Kikunyeráltam az igazgatónőtől, hogy bocsásson el mára. Véletlenül meghallottam, hogy odafent táncz lesz.
- Hát nem értesitettek?
Margit arcza komoly kifejezést öltött, sőt volt abban egy kis keserüség is, mikor vontatott hangon válaszolt:
- A mama bizonyára ugy találta, hogy nagyon is fiatal vagyok ilyesmihez... Tán még sem elég fiatal egy ilyen fiatalos mamához!
A festő csöndesen elkaczagta magát erre a csipős megjegyzésre és azzal magára vonta a leány figyelmét. Margit az ajkát harapta, mintha sajnálná, hogy idegen előtt elárulta magát, de Mohainé véget vetett zavarának és bemutatta őket egymásnak:
- Dénes Imre, festő, Loránd Margit.
A fiatal leány kiváncsian nézte a festőt. Dénesnek ugy tetszett, mintha ellenséges indulattal nézné. Nem fogadta el kezét, fagyosan meghajtotta magát és nevető arcza egészen komoly lett.
- Vajjon mit vétettem én ennek a galambnak, hogy neheztel rám? - töprengett magában Dénes.

IV.
Harmadnapra azután, hogy Lorándéknál mulatott, Dénes Imre egyedül volt bálvány-utczai mütermében. Az atelier egy régi ház harmadik emeletén feküdt, kilátással a budai hegyekre. Berendezése nagyon egyszerü: a falakon néhány megkezdett vázlat, közel az ablakhoz, háttal a falnak egy nagy festőállvány, melyre óriási vászon volt kifeszitve, és oldalt a fegyverállvány néhány régi fegyverrel: ennyi volt az egész.
Dénes, fehér vászonbluzban, az egyik ablaknál mosta az ecsetet, mikor hirtelen csengettek. A festőt, ugy látszik, hogy kellemetlenül érintette a látogatás, mert haragosan lecsapta az ecsetet, odament az ajtóhoz és kinézett a rácsos nyiláson.
Kiváncsisága nem talált kielégitésre, mert a látogató ugy állott, hogy vonásait nem láthatta. Arczczal a lépcsőház felé fordult és csupán fehér ruháját meg a hamvas nyakát engedte látni.
- Valami faczér modell, - gondolta magában Dénes és kiszólt a rácsos ajtón:
- Nincs szükség női modellre. Itt csak állatokat festenek és férfiakat.
Erre aztán elnevette magát a látogató. Olyan hirtelen jött ez a nevetés, mintha sötét szobába egy marék erdei virágot dobna pajkos gyermek keze. Hanem Dénesnek ugy tetszett, mintha az egész szoba egyszerre megtelne virágillattal.
Gyorsan félretolta a reteszt és kinyitotta az ajtót. Az ajtósarok csikorgására megfordult a látogató és most a festőn volt a sor, elnémulni bámulatában.
Loránd Margit állott előtte...
Nem szólt semmit, hanem csak nézte a leányt, majdnem együgyü bámulással. Megint kiült az ellenséges indulat Margit arczára, a mosoly eltünt vonásairól, tekintete elsuhant a festő fölött, mintha készakarva nem akarná meglátni és hangja érczes keménységü volt, mikor megszólalt:
- Szabad önt arra kérnem, hogy néhány pillanatig meghallgasson?
A festő félre állott és helyet adott a haragos nézésü fiatal lánynak. Loránd Margit nem is habozott, hanem a szoba közepéig ment, ott megállott és egyetlen tekintetet sem vetve a müteremre, száraz hangsulyozással folytatta:
- Tudatom önnel, uram, hogy engem nem hozott ide sem a kiváncsiság, sem pedig a kalandvágy. Ugy hiszem, ezek szoktak lenni az okok, melyek másokat ide hoznak?
- De kérem, kisasszony - hebegett a festő.
- Ennyi tán elég bevezetésnek, - mondta Margit. A többit, az igazi okát is elmondom, bár nem könnyü dolog az egy fiatal leánynak. Hanem vannak körülmények az életben, mikor a fiatal lány is nekibátorodik és kényszerüségből félre teszi a korához illő félénkségét. Teszem, mikor azt tapasztalja, hogy egy rabló be akar törni édes atyja kincses házába, hogy elrabolja a legjobban féltett kincset.
- Nem értem, igazán nem értem! - mondta a festő.
- Nem érti? - Margit hangjában kimondhatatlan megvetés tükrözött. - Jó, hát elmondom. Ön tegnap levelet kapott anyám... akarom mondani: Lorándné asszonytól.
- Honnan tudja ön ezt? - kiáltott föl Dénes.
- Hát nem is tagadja? - A leány arcza fájdalmas kifejezést öltött. - De tán jobb is igy! Hisz ugy sem használna semmit a tagadás. Mert nekem bizonyitékaim vannak.
Dénest nagyon bántotta ez a rideg hang és azért nyersen válaszolt:
- A bizonyitékokhoz csak ugy juthatott, ha olyasvalamit cselekedett, mi nem illő egy fiatal leányhoz. És kijelentem, hogy szóba sem állok Önnel, ha meg nem mondja, hogyan szerezte ugynevezett bizonyitékait.
De a leány nem ijedt meg a nyers hangtól. Keresztül ment valamin, mi nagyon megaczélozta szivét és idegeit. Komoly méltósággal válaszolt:
- Elmondom, ha éppenséggel akarja. Az én... mostoha anyám, ugylátszik, még járatlan a regényességben, mert regényhősnőnek nem elég óvatos... Tegnapelőtt este levelet akartam irni az intézet főnöknőjének, hogy engedje meg, hadd maradhassak még néhány napig otthon. Bementem mostoha anyám szobájába és papirt kerestem iróasztalán. Ott hevert egy lap itatóspapir, melyet ugylátszik, csupán egyszer használtak. Frissen irott betük lenyomatát láttam rajta... Isten a tanum! - folytatta keserü szégyenkezéssel, - nem a kiváncsiság vitt rá, hogy elolvassam, hanem a puszta véletlen.
- Én nem hiszek az efféle véletlenben! - mondta komor hangon Dénes.
- Pedig elhiheti. Mi intézetbeli lányok nagyon jártasak vagyunk a tükörirás elolvasásában, mert azzal szoktuk közölni egymással apró titkainkat abban a naiv hitben, hogy ahoz kivülünk senki sem ért. S mikor megláttam a megforditott betüket, az első pillanatban az az eszmém támadt, hogy mostohám is a tükörirásban gyakorolja magát. Igy történt, hogy elolvastam azt, a mit önnek irt... Bárcsak inkább el ne olvastam volna.
- S olyan rettenetes volt az, mit ön elolvasott? - kérdezte Dénes.
Ez a könnyed hang egészen kihozta Margitot sodrából. Haragosan fölkiáltott:
- Még kérdezi?!.. Minő ember ön, hogy belopózik egy vendégszerető házba és el akarja csábitani annak az embernek a nejét, ki bizalmával megtisztelte!
- Nagyon sulyos vád... és bizonyos ön abban, a mit állit?
- Hogy bizonyos vagyok-e? Az a levél olyan hangon volt tartva, minőt... idegennel szemben nem szokás használni.
- Kedves kisasszony, - válaszolt a festő és ezuttal az ő hangja volt aczélkemény, - én csak annyit tudok, hogy ön olyan drámai szerepre vállalkozott, mely tulhaladja erejét. De ez még a bajnak kisebbik része volna. Nagyobb baj önre nézve, hogy ez a szerep nagyon csunya.
Margit két kezébe temette arczát és zokogva roskadt a mellette álló karosszékbe. Kimondhatatlan fájdalommal fölsóhajtott:
- Tudom... érzem! De mit tegyek, mikor olyan kimondhatatlanul szeretem atyámat. Hisz ő az egyetlen lény ezen a földön, ki engem szeret.
- Én megmondom önnek, mit tegyen; higyjen és ne higyjen. Higyje azt, hogy az emberek jobbak, semmint ön képzeli és ne higyjen a puszta látszatnak.
A leány tekintetében fölcsillant a remény sugara. Összetette két kezét és reszkető hangon sóhajtotta:
- Hát nem igaz?
- Szavamra mondom, hogy nem igaz. S be fogom önnek bizonyitani, bár nem érdemli meg. De egy fiatal szivnek háborgása olyan szent előttem, hogy mindenáron ki akarom venni abból a kétely fullánkját. Ha elolvasta a levelet, tudni fogja, hogy mostohaanyja meg fog engem látogatni. Nos tehát, ön is jelen lesz a mi beszélgetésünknél!
- Az lehetetlen, hebegett Margit, kit nagyon megijesztett ez a fordulat.
- Akarom.
Nem folytathatták a beszélgetést, mert az ajtón kopogtak. Háromszor egymásután, halk ütemben, mintha egy előre megbeszélt jel volna. A festő lehajolt a leányhoz és a fülébe sugta:
- Menjen oda a festőállvány mögé és hallgassa meg beszélgetésünket. Ha azután sem hisz, nem tehetek róla. Mert akkor már az ön szive nem az, minek tartottam. Kikezdte a rozsda és ez a betegség az ön korában halálos.
Volt valami imponáló a festő magatartásában, minek Margit nem állhatott ellen. Szó nélkül engedelmeskedett, oda ment a festőállvány mögé, mely leért a földig és egészen eltakarta alakját. Dideregve, reszketve, de mégis azzal a fojtó érzéssel, hogy a szivéből felcsapó láng lázba ejti, égeti, oda támaszkodott a falhoz és várt.
Dénes odament az ajtóhoz és kinyitotta. Lorándné jelent meg a küszöbön.
Vidám és elfogulatlan arczczal lépett be. Csinos, de egyszerü nyári toalettben volt és mintha a jókedv, mely vonásaiból sugárzott, megszépitette volna. Kezet nyujtott Dénesnek és igy szólt:
- Sokáig váratott, már el akartam menni. Tán látogatója volt?
Kereste tekintetével a tapéta-ajtót, mely a hátsó lépcsőre nyilt és arra szolgált, hogy a modellek arrafelé távozzanak.
- Nem volt itt senki, - mondta némi megerőltetéssel Dénes. - Ugy el voltam mélyedve festményem tervével, hogy nem hallottam első kopogását.
- Halad az a festmény?
- Ugy a hogy.
- Csak ne csináljon belőle olyan nagy titkot. Hisz jól tudja, hogy nagyon érdeklődöm müvészete iránt. Én is, meg a férjem is.
- Valóban? Loránd ur tehát megbocsátott nekem?
- Ugyan, ne gunyolódjon! Hisz jól tudja, hogy a férjemnek az a vesszőparipája. Meglepte az első pillanatban, hogy abban a tekintetben önben is csalódott. De aztán megbánta udvariatlan viseletét és rám irt, hogy tegyem jóvá hibáját.
- Vajjon, mi vitte rá erre a nagylelküségre?
- Megmondom önnek azt is, hogy lássa, mennyire őszinte vagyok. Az én Jánosom alapjában véve nagyon jó ember, de... hogy is mondjam csak?... egy kicsit stréber. Szeretne képviselő lenni. S mikor a kerületbe ment, maga a püspök azzal fogadta, hogy el ne mulaszsza látogatását tenni Dénes Jakab urnál, ki roppant gazdag ember és szörnyen befolyásos. Bár a név azonossága kellemetlenül érintette - mert eszébe jutott, hogy igazságtalan volt önnel szemben - pillanatig sem gondolt arra, hogy az a Dénes ur meg ön rokonok is lehetnek.
- Az atyám, - mondta a festő.
- Megtudta csakhamar, mikor bemutatták a gazdag földbirtokos házánál. Annak első dolga volt, hogy hálás köszönetet mondjon férjemnek, mivel olyan szives volt fia iránt. „Ki az ön fia?” - kérdezte gonosz sejtelemtől gyötörve János ur. „Ki más, mint Dénes Imre, a hires festő!” S János ur, az ő szimpla észjárásával azonnal belátta, hogy nagy bakot lőtt és expresz-levélben fölkért, hogy szüntessem meg a kölcsönös félreértést. Lássa, én nem szépitem férjem hibáját, de remélem, hogy a mi őszinte barátságunk kedveért, elnézi majd az ő, mindenesetre megbocsáthatatlan viselkedését.
- Egy föltétel mellett - válaszolt a festő.
- S melyik az?
- Hogy ön megjutalmaz érte.
Lorándné megütődve nézett a festőre.
- Tréfa akar ez lenni?
- Éppenséggel nem. Csakis ön teheti jóvá, mit férje elhibázott. Nincs is abban semmi nehézség, mert mindennapi dolog, hogy a férj hibáját... az asszony teszi jóvá.
Keresztbe fonva karjait, megállott Lorándné előtt és vakmerően nézett a szemébe. Az asszony egy pillanatig elgondolkozott, aztán az ajtó felé ment. Ott megállott és pompás megvetéssel nézett vissza a festőre.
- Ön bolond vagy szemtelen! - mondta metsző gunynyal. - De ugy kell nekem! Azért, mert érdeklődtem az ön müvészete iránt és szembe szálltam férjem előitéletével, melyről csak most látom be, hogy mennyire jogosult volt, igy fizet ön nekem? Hallja maga, Dénes ur, én nem vagyok ám olyan asszony! Tessék ezt a hangot modelljeivel szemben használni, de jegyezze meg magának, hogy van még tisztességes asszony a világon.
- S levele? Az a biztató hang levelében?
- Csak azért volt, hogy férjemmel kibékitsem, kinek szüksége van önre. Hát nem látta be, hiu bolond?! Aztán mi is volt abban a levélben, hogy erre följogositsa? Az a kijelentés, hogy szeretem? Rég tudta, hogy érdeklődöm ön iránt, de csak ugy... A müvészt szerettem önben, azt az embert, ki staffázs a szalonomban. Egyebekben pedig annyit sem törődöm önnel, mint egy rosszul elhelyezett gipszszoborral. Most már tudja és remélem is, hogy megjegyzi magának. Adieu!
A kilincsre tette kezét és távozni akart, de Dénes megelőzte. Félre tolta a festőállványt és rámutatott a halvány, reszkető Margitra:
- Mondja meg mindezt a kisasszonynak!
Lorándné remekül adta a meglepett ember csodálkozását: nyitva felejtette száját, levegő után kapkodott és csak nagy nehezen nyögte ki pillanatnyi szünet után:
- Margit, te itt?...
Aztán lángvörös lett az arcza, vad haraggal nekiment a festőnek, mintha ki akarná kaparni két szemét. Azalatt Margit magához tért és közéjük állott:
- Ne bántsd őt, jó anyám, mert nem ő a hibás.
Ez a megszólitás lecsillapitotta Lorándné haragját. A leány pedig folytatta, miközben arczát gyermeki bizalommal oda temette az asszony szive közelébe:
- Bocsáss meg, édes anyám! Nagyon bünös vagyok veled szemben, de csakis veled szemben... Elolvastam leveled egy részét és azt hittem... Mily gonosz vagyok én!
Csendesen zokogott. Lorándné magához szoritotta a gyermek fejét és különös módon nézett Dénesre, ki kedvetlenül állott ott, a bajsza végét rágva. Azt lehetett volna hinni, hogy mind a kettőt bántja a lelkiösmeret...
- Menjünk, Margit, - szólott kis szünet mulva Lorándné.
Már rég elhangzottak lépteik és a festő még mindig ugyanazon a helyen állott, de arczának kifejezése nem vidult föl, sőt egyre zordabb lett. Végre kitört belőle az elkeseredés:
- Az az asszony!... Mire nem kényszeritett!... Undorodom ettől a játéktól!

V.
Albinéra ráfogták ismerősei, hogy egy idő óta a negyedik dimenzióval kaczérkodik. A még mindig szép Mája, ki nem volt az esprit hijával, igy magyarázta a dolgot intim baráti körben:
- A régi időben, ha egy szép asszony megöregedett és belátta, hogy hiuságok hiusága minden e földön, kolostorba vonult avec ses beaux restes és bünbánó vezekléssel szerezte meg magának azt az emócziót, mit azelőtt a szerelemben talált. Ma egészen más a divat. A vénülő szép asszonyok nem ostromolják már az eget, hanem beérik a közbeeső negyedik dimenzióval, hol beavatott médiumok tanusága szerint az asztrálszellemek egyébért sem vannak, minthogy a miszticzizmusra hajló kedélyek ártatlan időtöltését elősegitsék.
Tény, hogy Albi Mája szalonja bizonyos hirre tett szert seance-airól. Az ember biztos lehetett, hogy fogadó estéin mindig találkozik egynéhány kiváló néhai szellemmel, ki szivesen eltársalog vele. Nevezetesen Byron, a Don Juan szerzője, a világfájdalom jeles föltalálója, mindig rendelkezésére állott a ház urnőjének és vendégeinek. Albi ur, dusgazdag és már félelmesen kövéredő bankár egészen nyugodt lehetett: ez a házibarát sohasem háborgatta éjjelei nyugalmát!
Különösen hires lett az Albi-szalon, mióta olyan eszményi médiuma akadt, minő Mohai Piroska. A szép özvegy a legbensőbb barátságban volt az összes asztrálszellemekkel és Homertől Heineig nem találkozott neves poéta, ki kosarat mert volna neki adni, mikor fölkérte, hogy csevegjen vele. Albumja tele volt az összes néhai költők halál után iródott verseivel és akárhányszor bámulatba ejtette ismerőseit egy olyan rajzzal, melyet Rafael vagy Tintoretto egyenesen az ő számára készitett. Az igaz, hogy a versek többnyire rosszak voltak, a rajzokért pedig megszólták volna az utolsó teknikust is, - de ki tehet róla, hogy a negyedik dimenzióban kevésre becsülik a müvészetet, az irodalmat és csak a pletykára fektetik a nagyobb sulyt?
Megfordult már Albi asszony szalónjában minden világhirü szellemidéző, Neukom is, a verseczi kutfuró, kevéssel a tuzséri katasztrófa után. De egynek sem volt oly nevezetes sikere, mint a szép özvegynek, kinek finom ujjai alatt a legmakacsabb ezüstforintos is megmozdult. A bankárné nagyrabecsülte médiumát és ugy viselkedett vele szemben, mintha az összes asztrálszellemek táborkarának főnökét tisztelné benne. Még azt is megbocsátotta neki, hogy olyan csodálatosan szép. Ennél nagyobb önfeláldozás csakugyan nem követelhető egy olyan asszonytól, ki még nemrég maga is a legszebb asszonynak volt elhiresztelve.
A nyár közepe felé nagy seanceot rendezett az Andrássy-ut végén fekvő villájában és meghivta összes ösmerőseit. Lorándék is ott voltak, még pedig Margittal, ki nem tért többé vissza a növeldébe. Márta aszszony alaposan összebarátkozott mostoha lányával, mióta Dénes mütermében találkoztak és mindenhova magával vitte. A daczos, önfejü lányból engedelmes és szófogadó gyermek lett.
Mialatt a szellemszobát elkészitették a seancera, a társaság a kertben mulatott, meg a terrászon, hol János ur ismerőseinek beszámolt képviselőjelölti fiaskójáról.
- Képzeljék csak, - mondta tragikus hangon a jeles férfiu - az egész dolog ugy ment, mint a karikacsapás. A püspök részemen volt, a választók többsége nemkülönben, a győzelem tehát biztosnak látszott. Én sem voltam fukar: megigértem mindent, a mit csak tőlem kértek.
- Hogyan történt mégis a sajnos fordulat? - kérdezte résztvevő arczczal a háziur.
János ur olyan mozdulatot tett, mint a hős az antik tragédiában, mikor leszámol a cselszövővel. Csaknem látni lehetett a szinpadi tőr villogását, mely halálra sujtja az árulót.
- Az a Baláth! - suttogott kisérteties hangon. - Ő volt a kigyó, melyet keblemen melengettem. Ki hitte volna, hogy épp ő fog föllépni ellenem? A mint megjelent a kerületben, az asszonyok mind a pártjára állottak. A szerelem mestere ezuttal is mesternek bizonyult. Hanem ezt még megbocsátottam volna neki... De hogy galádul rágalmazott és mindenféle homályos czélzást tett származásomra, azt sohasem bocsátom meg neki! Köztünk vége mindennek!
Erős kéz érintette János ur vállát és egy lágy, behizelgő hang megszólitotta nagyon nyájasan:
- Haragszol még, öreg?
Loránd meghökkent, a mint ráismert Baláthra, de csakhamar föltalálta magát.
- Dehogy haragszom! - kiáltott szivélyes hangon, föl sem véve, hogy a körülállók nevettek. - Miért is haragudnék? C’est la guerre! Szemesé a világ.
- Azért mondom, mert fájt volna, ha csalódom benned. Mindig fenkölt szellemnek tartottalak és fünek-fának mondtam, hogy diplomatának születtél. Hisz éppen abban nyilvánul az igazi nagyság, hogy hasonló esetekben az ember túlteszi magát a köznapi fölfogáson.
János ur savanyu arczot vágott ehhez a furcsa vigasztaláshoz. Nagyot nyelt és azt mondta:
- Én még tultenném magamat, de tudod: a feleségem nagyon neheztel rád.
- Lehetetlen! Mivel vontam magamra ő nagysága haragját?... Bizonyosan megrágalmazott valaki előtte. Tán az a Dénes, a piktor? Tőle kitelik az ilyesmi.
- Dénes ártatlan a dologban, biztos vagyok benne. Nem is rágalmazott senki, nem volt arra semmi szükség. Mert a mit velem cselekedtél...
- Látod, mégis haragszol? Mondom, hogy ez a Dénes...
- Hagyjuk Dénest! - kiáltott türelmetlenül János ur, - az nem törődik veled. Egyében jár az esze.
- Tán bizony valami asszonyon? Vajjon ki lehet?
- Ha éppen tudni akarod: a szép Mohainé. Most Baláthon volt a sor, hogy kellemetlenül érezze magát. Megfogta Loránd karját, odébb vezette és halkan megkérdezte:
- Bizonyos vagy abban?
- Egészen bizonyos. A feleségemtől tudom.
- Ez csakugyan jó forrás - mondta egészen nekividulva Baláth. - Ha igy áll a dolog, nem is firtatom tovább.
Faképnél hagyta János urat és a házba ment. Mikor a folyosón végig haladt, kelletlenül dünnyögte magában:
- Ez a tökfilkó nem lát semmit, akárhogy akartam jóakarólag utbaigazitani. Vakon bizik a feleségében, holott Márta asszony... De mit törődöm vele! Hanem az mégis szöget üt a fejembe, a mit Mohainéról és Dénesről mondott. A piktor csinos fiu és Piroska se különb asszony a többinél. Bármint adják is az érzéketlent, a hirnév és a fiatalság mindig hatással van rájuk... Istenem, az a fiatalság!
Egy fali tükör előtt megállott és gondosan vizsgálta vonásait. Nem volt megelégedve az eredménynyel:
- Bolond dolog volt tőlem, hogy belementem a választásba. Az a sok ivás, tivornya és éjjelezés erősen megártott. Legalább is egy esztendővel vénültem két hét alatt... Mire való nekem a mandátum? Nekem, ki utálom a politikát, a zöld asztalt és a nyilvánosság zaját. Az én sikereim szinhelye másutt van. A csendes boudoirban, hol nesztfogó szőnyegek eltompitanak minden zajt, hova csak lopva jut be a napsugár és homályosan adják vissza a nagy fali tükrök a szerelmesek árnyképét. Ott vagyok én a helyemen, ott érzem magamat erősnek.
Ismét a tükörbe nézett és fölsóhajtott:
- De meddig? Érzem az alkony hideg leheletét. Elfonyadtam, megöregedtem, pedig nem tudok, nem akarok lemondani. En guarde maradok az utolsó pillanatig és mindig az lesz a jelszavam: a mi a másé, csak azért is az enyém... De meddig fogom kibirni? Meddig?
Szánalmas alak volt a nagyhirü maestro dell’amore, a mint tompa kétségbeeséssel vonaglott a fali tükör előtt, akárcsak egy vénülő kaczér hölgy, ki látja, hogy arczának ránczai előtt meghátrálnak az udvarlók. Egy-két perczig nézte magát merev tekintettel, mely a galvánizált holttest nézésére emlékeztetett. Aztán erőszakosan lerázta magáról a kellemetlenül őszinte hangulatot.
- Mindegy! Ezt az egy csatát még végig harczolom és nem bánom, akármi lesz is belőlem aztán. Akarom, hogy a megfagyott pezsgő fölolvadjon az én tüzemnél. Isteni ital, gyöngyöző, mámoritó: mily gyönyörrel foglak szürcsölni!
Bement a szellemszobába, hol már javában folyt a seance. A kis terem stilszerüen volt diszitve: sötét tapéták, a homályos, gótives ablakokon alig szürődött be a napfény, a csucsos plafondról ugynevezett öröklámpa csüngött alá, melyben vékony villanyos sugár világitott, a falak mentén persa szőnyeggel boritott kerevetek és a szoba közepén egyetlen kis asztal, melyre nagy kör volt rajzolva. A kör az ábécé betüiből állott, melyek finom emailleból voltak az asztal lapjára illesztve.
Hófehér ruhában ült egy karosszékben a médium, hosszu sötéthaja agrave-val volt feltüzve, egyetlen disze egy sötétpiros rózsabimbó, mely csaknem feketét mutatott a félhomályban. Finom mutatóujja, melyen egy skarabeussal diszitett ó-egyptomi gyürü csillogott, ezüstforinton pihent és azon csüngött a tekintete is. Nézése olyan különös volt: átszellemült, minden földi gondolattól és érzéstől teljesen ment. Olyan volt, mint egy germán papnő, egy druida, ki a runajelekből olvassa a jövőt.
A társaság visszafojtott lélekzettel csoportosult körülötte. A legmélyebb csend uralkodott a teremben és mikor Baláth nesztelen léptekkel közeledett, valamennyien összerezzentek, mintha a várva várt asztrálszellem toppant volna közéjük. Ezeket a blazirt, skeptikus, hitnélküli embereket babonás félelem fogta el. Meg sem mertek mukkanni.
S megszólalt a kisérteties csendben a médium szava. Idegenszerü volt a hangzása, mint mikor álmában beszél az ember.
- Téged szólitalak, láthatatlan szellem, ki itt időzöl ebben a házban. Tudasd velünk kilétedet.
Az ezüstforintos megmozdult. A szép asszony ujja követte és egyszerre csak megállt a B. betünél.
- Jegyezzék föl, mit mond nekünk a szellem, - parancsolta a médium. De egy kis ideig senki sem mert hozzányulni az arany czeruzatartóhoz, mely az asztal szélén hevert. Végre Albiné megemberelte magát és az asztal fölé hajolva, jegyezgette a betüket, abban a sorrendben, a mint a médium azokat lediktálta.
A nagy B után következett egy kis o, aztán egy r, meg egy s, ismét egy o és végül egy d. Albiné arcza egészen belesápadt az irásba, keze reszketett s mikor az utolsó betüt irta, tehetetlenül leejtette a czeruzát az asztalra.
Az arany finom csengése keresztül járta a hallgatóságot és különösen a női része ideges lett. Hátul pedig megszólalt egy türelmetlen hang:
- Nos, mit mondott?
Senki sem válaszolt. Albiné rémlátó nézéssel bámult az asztalra és fázva huzta összébb a könnyü általvetőt vállán. Végre iszonyu megerőltetéssel kinyögte:
- Hagyjuk abba, rosszul érzem magamat.
De az ezüstforintos kérlelhetlenül folytatta körutazását. Odaosont a P betühöz, onnan átsiklott a kis á-ra és végül megállott a l-nél. Ott megpihent, mintha jelezni akarná, hogy megadta a választ a kérdésre, mit hozzá intéztek.
- Borsod Pál, - mondta ugyanaz a hang, mely az imént türelmetlenkedett, - vajjon ki az? Nem ismerem ezt az asztrál-szellemet.
... Nagyon kevesen ismerték. Alig akadt a háznak egy-két régi látogatója, ki tudott volna erről a névről, meg a viselőjéről. Csudálatos egy történet volt az: valamikor, tán tizenöt év előtt nagy szerepet játszott a közéletben, aztán rebesgették róla, hogy őrülten beleszeretett egy szép asszonyba, tönkre is ment nagy szerelmében. A vége az volt, hogy a szép asszony férje agyonlőtte párbajban.
De mi köze e régi históriának a mai seance-hez? Mit okvetetlenkedik ez a rég elfelejtett név? A kiváncsiság megtörte a babonás varázst és a vendégek összesugtak. Jó szerencsére, mert legalább nem vették észre, hogy a háziúr ónszinüre vált arczczal odasietett nejéhez és valamit sugott a fülébe, a mi lehetett kérés, de lehetett parancs is. Csak a legközelebb állók hallották, a mint a didergő asszony, fogvaczogva válaszolt:
- Éppen ma van halálának évfordulója.
... Az a Borsod Pál nagyon lovagias férfiu lehetett életében: még tizenöt évvel halála után is pontosan megjelent a légyotton.
A kinos csendet félbeszakitotta egy czinikus hang:
- Hölgyeim és uraim - szólott Baláth - a tisztelt asztrálszellem nagyon megzavarta a mulatságot. Engedjék meg, hogy ismét rendes medrébe tereljem.
Mintha friss életet öntött volna a lassu vérfolyásu erekbe ez a gunyolódó hang. Volt abban valami az utcza zajából. Kellemetlen volt, tolakodó, talán arczátlan is, de volt benne élet! Még a médium is eltolta karosszékét a szellemasztaltól és Baláth felé fordult.
- Ha megengedik, mutatok én is önöknek egyet-mást a negyedik dimenzió szokásaiból - folytatta Baláth, - értek én is annyit hozzá, mint ez az ezüstforint.
- Lássuk, mit tud? - kiáltott nekiélénkülve néhány hang.
Baláth oda állt Mohainé elé és ugyanazon a könnyed módon folytatta:
- A tavasz vége felé Dániában utaztam. Tetszik tudni, ez a hazajáró lelkek igazi hazája. Mióta Hamlet atyja Helsingörben megjelent fiának, mint kvártélycsináló a negyedik dimenzióból, a Belt és a Sund közt fekvő ország sohasem volt hijával a szellemeknek. Megismerkedtem ott egy hipnotizálóval Hansen iskolájából - önök tán még emlékeznek erre a világhirü varázslóra, ki addig kergette a szellemeket, mig éhen halt, - és ő megtanitott mesterségére. Ugy beletanultam, hogy bármely pillanatban vizsgát tehetek belőle, föltéve, hogy egy megfelelő médiumom akad.
- S van egy ilyen közöttünk? - kérdezte a háziur, ki nagyon hálás volt Baláthnak ezért az intermezzóért.
- A legjobb, mely csak képzelhető. Még a külseje is olyan, hogy a szellemek nagyon szivesen társalognak vele.
E merész bók után rámutatott Piroskára, ki még mindig szótlanul ült a karosszékben.
- Megengedi asszonyom, hogy hipnotizáljam önt? - kérdezte tőle Baláth.
- De nem lesz veszedelmes a kisérlet? - vetette közbe Albi aggodalmas arczczal. - Nem szeretném, ha az én házamban...
- Ne tartson semmitől. Ő nagysága a legjobb egészségnek örvend ugy tudom, hogy a szive is a legteljesebb rendben van, egyebekben pedig kezeskedem, hogy nem lesz semmi baj.
Be sem várva az engedélyadást, a szép özvegy elé tartotta gyürüjét, melyen nagy gyémánt csillogott és parancsoló hangon igy szólt:
- Nézze ezt, konczentrálja minden érzését és gondolatját ebben a nézésben és aludjon. Akarom, hogy aludjon.
Mint az érzike a napsugárhoz, ugy tapadt Piroska tekintete a gyémánthoz. Egy-két percz és bágyadtabb lett a nézése, a pillái lecsukódtak és beállott a hipnotikus álom.
- Mondja meg, hol van? - kérdezte Baláth.
Halkan, a nélkül, hogy ajkai megmozdultak volna, mintha a hang szellemszárnyakon suhanna, válaszolt a médium:
- Utczákon végig szállok, közel a nagy folyamhoz megyek... most betérek egy házba. Fölfelé visz az utam egy szük lépcsőn... megállok egy ajtó előtt, az van ráirva: Festőterem.
Lorándné figyelmes lett. Valami homályos sejtelem azt sugta neki, hogy veszély fenyegeti. Tekintete Baláthéval találkozott és mintha kiolvasta volna belőle, hogy a látomány neki szól. A médium azalatt folytatta:
- Az ajtó tölgyfából van, de az én tekintetem keresztül hatol rajta... Bent a teremben egy férfiu áll, vászonzubbony van rajta és a kezében ecsetet tart. Egy fiatal leánynyal beszélget... Ezt a leányt ismerem.
- Az Istenért, Mája - sugta ebben a pillanatban Lorándné a háziasszony fülébe - vessél véget ennek a dolognak!
- Mi bajod?
- Nem mondhatok most semmit... Ez az ember ellenem tör... Ha Piroskát beszélni engeded, veszve vagyok.
- Várj csak, azonnal segitek rajtad.
A médium még mindig beszélt:
- A leány nagyon haragos. Szemrehányást tesz a festőnek... Nem hallom jól, mit beszélnek...
- Akarom, hogy meghallja!
... A következő pillanatban nagy zavarodás támadt a teremben. A vendégek Albiné körül csoportosultak, ki fojtott sikoltással a falnál álló kerevethez tántorgott és ott összeroskadt. Elájult.
A nagy keveredésben, mely erre támadt, Baláth odahajolt az alvó asszonyhoz és kemény, érczes hangon rászólt:
- Ne folytassa... térjen vissza... itt van már?
- Itt vagyok.
- Hallja azt, a mit mondok?
- Hallom.
Baláth összeszoritotta ajkait, tekintetében sötét tüz lángolt, mintha delejes áram támadna onnan, aztán parancsoló hangon mondta:
- Akarom, hogy szeressen! Akarom, hogy mást ne szeressen! Akarom, hogy az enyém legyen!
A médium kinyujtotta jobb kezét, mintha el akarná lökni magától a feléje tóduló áramot, erőlködött, vergődött, de hasztalan, Baláth megérintette könnyed mozdulattal a homlokát, végigsimitott a haján, mire megszünt a vergődés. Aztán hangosan megszólitotta:
- Ébredjen!

VI.
Dénes Imre jó ideje már, hogy pihenteti ecsetjét, pedig a lapokat bejárta a hir, hogy az őszi tárlat attrakciója tőle várható. Belekezdett egy oroszlánvadászat festésébe és ebbe a meglehetősen elkoptatott témába annyi uj vonást vitt bele, hogy a kik meglátták vázlatát, nagy sikert jósoltak a festménynek. A szinhely egy növénysziget volt a homoktenger közepén; nöstény oroszlán rátalál megölt kölykére és forgatja, ébresztgeti. A himoroszlán rohanva közeledik a sivatag felől és éppen ugrásra készül a vizmosáson keresztül. Oldalt egy törpe pálmához lapulva áll a vadász, annyira megkapja a királyi vad anyai fájdalma, hogy egészen megfeledkezik a fenyegető veszedelemről és lábhoz eresztett fegyverrel nézi csaknem emberi dühöngését.
A hiresztelés is hozzá járult, hogy fokozza az érdeklődést Dénes festménye iránt. A vadász alakját sokan ismerték a jó társaságban: egy fiatal sportkedvelő mágnást ábrázolt, kiről tudták, hogy szörnyen megcsonkitva került ki egy abesszinai oroszlánvadászatból. Ez volt a füszer azoknak, kik a gruppirozás müvészetét és a többi finom részleteket nem tudták kellően méltányolni. A müértőket ellenben megkapta a csodálatosan szép háttér és a két királyi vad élethü alakja.
Azt is vitatták, honnan szerezte Dénes ezeket az intim részleteket? Abba nem tudott belenyugodni a pletyka, hogy az egész festmény pusztán csak a fantázia szüleménye volna, és azt regélték, hogy a festő, mint néző jelen volt a vadászaton, nem avatkozott bele a küzdelembe, hanem mialatt a két oroszlán a vadászszal elbánt, ő egy biztos helyről elkészitette vázlatát. Erős vita keletkezett arra nézve, hogy jogosult-e a müvészi inspirálás e neme, vagy pedig kötelessége lett-e volna Dénesnek minden egyebet abbahagyva, a fiatal mágnást segiteni? A nézetek meglehetősen megoszlottak és különösen a veristák hivatkoztak arra, hogy a müvésznek szent kötelessége, ilyen ritkán kinálkozó alkalmat a müvészet érdekében kiaknázni.
Dénes csak engedte nagyra nőni ezt a hirt, pedig olyan könnyü lett volna megczáfolni. Hanem ő már tudta, hogy a közönséget ilyesmi erősen vonzza és hogy minden nagy sikernél sajátképpen az érdekes mellékkörülmények és az apró legendák játszák a főszerepet. Különben is elfásult müvészete iránt egy idő óta és nem törődött a festményével, mert szive és lelke másfelé volt elfoglalva.
A fantázia és a müvészi ambiczió megbénulása azon a napon kezdődött nála, mikor rózsaszinü boritékban vette az értesitést, hogy Baláth Iván országgyülési képviselő eljegyezte özvegy Mohainé Piroskát.
Hogyan történt ez az eljegyzés, mi minden előzte meg: ez izgatta a fantáziáját, de el is tompitotta egyidejüleg minden egyéb iránt.
A közvéleményt is erősen foglalkoztatta a maestro dell’amore nyugalomba vonulása, a mely fait accomplinek beillett, mivel Baláth nagyon komolyan vette a házasságát. A mi leginkább abból a körülményből tünt ki, hogy megtámadta pörrel az egyezséget, mely Mohainé és első férje örökösei közt létre jött. Baláth keveselte a békülés diját és mint gyakorlati észjárásu ember meg akarta szerezni leendő feleségének az egész örökséget.
A festőt valósággal lesujtotta a váratlan fordulat. El sem tudta képzelni, hogy azok után, a mi közte és Piroska közt történtek, hogyan következhetett olyan hamar az eljegyzés. Szive és hiusága egyaránt érzékenyen sinylették meg a kudarczot és különösen fájt neki a gondolat, hogy Piroska éppen azé az emberé legyen, kit ő legkevesebbre becsült ezen a világon és a ki üldözte, a nélkül, hogy okát tudta volna adni. Ez az ösztönszerü ellenszenv valósággal megmérgezte a szerelmén ejtett sebet és alkotó ereje is nagyon kárát vallotta a kinos lelki küzdelemnek.
Lorándnétól már előbb megtudta, hogy minden valószinüség szerint Baláth volt az, ki Margitot fölingerelte ellenük. Az Albi-nyaralóban lejátszódó rejtélyes jelenet, mikor Baláth Piroskát delejes álmában arra akarta kényszeriteni, hogy mondja el, mi történt a festő mütermében, szintén megerősitette ezt a föltevést és Dénes csak várta az alkalmat, hogy felelősségre vonja a szerelem mesterét, illetéktelen beavatkozásáért az ő szivbeli ügyeibe.
Ilyen viszás hangulatában kóborolta be a főváros környékét. A Loránd-villába nem mert elnézni, mert tartott tőle, hogy olyan hireket hall, melyek még jobban elkeseritik. Lorándné már néhányszor irt neki, hogy látogasson el hozzájuk, de az atelierbeli jelenet után kerülte a féltékeny asszonyt. Büntársának érezte magát, mivelhogy ráállott arra a komédiára, melyet a fiatal leány félrevezetésére eljátszottak.
A furcsa szinjáték teljes megértésére nem jutott el Dénes előbb, mig Lorándné el nem mondta neki levélben, hogy tanuja volt annak, mikor Margit rátalált iróasztalán az itatóspapirra, mely megforditott betürendben lemásolta levele tartalmát. A leány mély kétségbeesése lesujtotta őt, de egyszersmind tudatára jött annak, hogy mily veszedelem fenyegeti asszonyi hirnevét. Ekkor támadt benne a merész eszme, hogy Margit jelenlétében eljátsza Dénessel a komédiát, mely teljes sikerrel járt és nemcsak a Baláth besugását ellensulyozta, hanem meg is szerezte neki mostoha lánya szeretetét.
- Legyünk óvatosak, - igy fejezte be fölvilágositó levelét, - mert Baláth, nem tudom mi okból, gyülöli önt és nem fog belenyugodni abba, hogy pariroztuk nem épen gentlemanhoz illő tőrdöfését. Az az ember nagyon veszedelmes, de azért mégis magamra vállalom, hogy a számlát kiegyenlitsem vele. Kerülje őt, ne kezdjen ki vele, mert maguk férfiak nem tudják, hogy a bosszu isteneknek való eledel, de csak akkor, ha hidegen élvezik. Addig is, kedves barátom, szeressük egymást és ne gondoljon sokat a megfagyott pezsgőre.
Ezzel az önző kéréssel elkésett Lorándné, mert Dénes egészen belemerült abba a fájdalmas érzésbe, melyet Mohainé eljegyzési hire benne keltett. El volt tökélve, hogy szakit Lorándnéval, mivel különben is inkább a hiuságával, mint a szivével volt érdekelve ennél a viszonynál.
A margitszigeti romnál üldögélt a pázsitos padon és nézte egy csiga állhatatos vergődését, a mint föl akart mászni egy mohlepte kőre, melyre rátüzött a falombon átszürődő napsugár. Csodálta a kis állatot, hogy oly csekély dijért, minő egy kis verőfény, olyan sokáig fáradozik. Pedig ő sem okosabb a csigánál! Mi egyéb volt is Mohainé kedveskedése egy röpke napsugárnál és mégis hetek óta sütkérezik benne.
A rom másik bejárásánál könnyü léptek közeledtek. Dénes, ki nem volt abban a hangulatban, hogy emberekkel találkozzon, sietve akart odább állni, de elkésett szándékával. Pillanat mulva, mielőtt még a bokor mögé osonhatott volna, megjelent a váratlan látogató és Dénes fölismerte Loránd Margitot.
A fiatal lány arcza nagyon sápadt volt, szemében valami ábrándos tüz csillogott, mi különös bájt adott arczának. Dénes, bár elhitette magával, hogy a dolog nem érdekeli, ugy érezte, hogy valami ismeretlen varázs közeledik, mi befolyással lesz életére. Nem egy süldő leány állott előtte, hanem a kész nő, kitől nehéz lesz megtagadni a hódolatot.
Margit is megdöbbent, mikor megpillantotta a festőt. Keresztül nyilalt a szivén az atelierbeli jelenet emléke - de nemcsak az! A hirtelen pirulás, mely szivéből arczába kergette a vért, az örömben találta forrását. Egy vagy két pillanatig küzdött magával, aztán odalépett a festőhöz és kezét nyujtotta neki.
Dénesnek eszébe jutott, hogy eddig mennyire idegenkedett tőle a fiatal leány: alig fogadta üdvözletét és sohasem engedte, hogy kezét érintse. Még inkább megzavarodott, mikor Margit bocsánatkérő hangon megszólalt:
- Nem volt még alkalmam, hogy megköszönjem önnek jóságát és azt a leczkét, melyet adott. Ha tudná, mily boldoggá tett szigorával!
Az egyszerü szavaknál sokkal többet mondott a reszkető hang és Dénes érezte, hogy szemrehányás mardossa. Ha ez a leány a valót tudná! Soha még jobban nem fájt a festőnek az a nagy társadalmi hazugság, melynek teljes életünkben rabjai vagyunk. Az a konvencziónális bün, mely követeli tőlünk, hogy lovagiasságból erényt csináljunk a hazugságból? Pedig a hazugság bármely szép álarczot ölt is magára, soha sem lehet erény. Az igaz ember megérzi ezt és ha kényszerüségből hódol is a társadalmi szokásnak, a vétek fullánkja erősen sebzi meg a szivét. Szeretett volna leborulni a leány előtt, hogy azt mondja neki:
- Nem vagyok érdemes arra, hogy tiszta kezét az enyémben pihentesse! Megérdemelném, hogy egész megvetésével sujtson, mert nagyon bünös vagyok.
De csak engedte, hogy a leány szorongassa kezét és néma főhajtással üdvözölte csupán, mikor Margit hirtelen eleresztette kezét és valami közeledő ujabb zajra, mint a megriadt őzike a bokrok mögé szökött. Még egyszer megállott, mielőtt a lomb sürüje eltakarta volna alakját és visszafelé intett. Dénesnek ugy tetszett, mintha a leány ösztönszerüen ajkára akarta volna emelni a bucsura intő kezet, de megriadt a saját vakmerőségétől és a szerelmes kézmozdulat abbamaradt.
A festő nem ért rá a fölött töprengni, hogy jól látott-e, mert a rom bejáratánál feltünt egy karcsu női alak és vizsgálódva nézett körül.
- Ah, ön az, Dénes ur? - kérdezte Mohainé - mondja csak, nem látta Loránd Margitot? Az imént még velem volt, de aztán nyomát vesztettem.
Dénesnek szivébe tolult minden csöpp vére, ez a másik látomány az iménti után, egészen elvette eszét. Miféle furcsa véletlen hozza elébe egymásután a két nőt, ki annyira foglalkoztatja? Csak állott és nézett, de szólni nem tudott.
Piroskának feltünt Dénes zavara és most ő is elpirult. A rom bejárata felé fordult, mintha távozni akarna, de közben hebegte:
- Bocsánat... én Margitot keresem és nem volt sejtelmem, hogy... valami találkozást megzavarok.
Ez az apró gyanusitás visszaadta a festőnek lélekjelenlétét. Tiltakozó mozdulatot tett a jobbjával, de csak annyit mondott:
- Egészen egyedül voltam.
- Pedig nekem ugy tetszett, mintha női alakot láttam volna errefelé tartani...
- Tévedett! - válaszolt száraz hangon Dénes, aztán gyors elhatározással, hogy más irányt adjon a beszélgetésnek, hozzátette: - Engedje meg, hogy gratuláljak önnek.
- Mihez?
- Mihez? Hát az eljegyzéséhez!
- Vagy ugy? - Dénesnek ugy tetszett, mintha Mohainét kellemetlenül érintené ez a fordulat. - Tudja, a dolog nem olyan sietős, de még nem is olyan bizonyos.
- Hogyan?
- Magam sem tudom, hogyan történt, - mondta gyorsan a fiatal özvegy, - sőt néha... sokszor inkább: ugy tetszik, mintha nem is történt volna meg, vagyis mintha más valaki volna az egyik főszereplő ebben a komédiában, nem pedig én.
- Nem értem! Igazán nem értem!
- Megmagyarázom hát önnek, mert tudom, hogy jó barátom és mint olyannak van egy kis joga hozzá, hogy megértsen. Ugy történt a dolog, hogy Baláth ur egy este ezen a helyen találkozott velem... Furcsa, hogy éppen ott ült, a hol most ön ül... Valakire gondoltam. Azon járt az eszem, mit néhány héttel előbb az a valaki mondott nekem, mikor... együtt jöttünk le a Svábhegyről és kérdeztem magamban: miért nem ismételte azóta? Ekkor történt, hogy Baláth szerelmet vallott és megkérte kezemet. Még jól emlékszem, hogy rosszul esett tolakodása, de isten a tanum, hogy nem mertem, nem tudtam neki azt megmondani. Ő pedig beleegyezésnek vette hallgatásomat és azóta jogot formál én reám.
Puszta kaczérkodás volt ez a beszéd vagy annál több, Dénes nem tudott vele tisztába jönni. De fölülkerekedett benne a harag és nyers hangon fölkiáltott:
- S azzal a vágygyal szivében, azzal az emlékkel lelkében el tudta fogadni Baláth Iván udvarlását?
Mohainé megijedt a rideg hangtól és mint a büntetéstől tartó gyermek, csaknem szepegve mentegette magát:
- Én nem tudom... mi van velem. Félek Baláth urtól. Mikor távol van tőlem, ugy érzem, hogy küzd valami bennem ellene. Mintha egy hang azt sugná: ez az ember ellenséged.
- S mikor közelében van?
- Mintha megbénulna az összes akaraterőm, nem tudok ellenkezni vele, azt teszem, a mit ő követel. Mert ő követel és valósággal zsarnokoskodik fölöttem.
- Ez azért van, mert ön is szereti, - mondta tompa hangon Dénes.
Mohainé hevesen rázta fejét.
- Nem, nem, - mondta, - a dolog másként van. Biztosan tudom, hogy nem szeretem. Egészen bizonyos vagyok ebben.
- De hát akkor mi kényszeritheti, hogy a menyasszonya legyen?
A fiatal nő fölsóhajtott:
- Ha én azt tudnám! Sokat adnék érte, ha tisztába jöhetnék saját magammal... De tudja mit - tette hozzá lopva pillantással - ön segithetne a rejtély megoldásában.
- Én?! - kiáltott a festő - de hogyan? s mily czimen?
- A jogczimet megadom én önnek, mint jó barátomnak. A módját pedig keressük együtt... Azt hiszem, hogy meg vagyok babonázva, mert egy idő óta sok olyan történik velem, a minek nincs más magyarázata. Megteszem azt, a mit nem akarok tenni és nem tudom megcselekedni azt, a mire egész szivvel és lélekkel vágyódom. Valami idegen elem van bennem, egy második lélek, a mit ugy csempésztek belém: tán álmomban? S én irtózom ettől a másik lélektől, de nem szabadulhatok tőle.
Dénes gunyosan mosolygott:
- Asszonyom, önnek nagyon megtetszhetett Trilby komédiája, hogy olyan hiven eljátsza nekem.
Mohainé kerekre nyitott szemekkel bámult Dénesre, aztán lassan, minden szót hangsulyozva mondta:
- Trilby?... Lássa ez már valami!... Igaza lehet csakugyan... Hisz ez a dolog azóta kezdődött, hogy... Köszönöm az utbaigazitást.
Haragos láng czikkázott tekintetében, a mint maga elé nézett, de aztán lecsillapult és a szép arcz ismét mosolyra derült. Csakhogy ez a mosoly kegyetlen volt és Dénes megfázott tőle.
- Lássuk csak Baláth uram, - gondolkozott hangosan a szép asszony - ön tehát svengálizott velem? Majd megmutatom magának, hogy én is értek a hipnotizáláshoz...

VII.
Baláth Iván csudálkozva nézte a levelet, melyet épp most hozott számára a posta. A menyasszonya irta:
Kedves barátom! - ez volt az iriszillatu levélke tartalma. - Nagyon szeretnék még ma találkozni önnel. Délután kettő és három között biztosan elvárom. Egy kis meglepetést tartogatok számára.
Mohai Piroska.
A maestro dell’amore háromszor is elolvasta a finoman megrajzolt sorokat. Mohainé irása olyan volt, mintha minden egyes betüjét megpingálták volna. De ezuttal talált valamit a betükben, a mi kellemetlenül érintette: hiányzott belőlük a megszokott lágyság. Minden egyes irásjel kőkeményre és hegyesre volt kiczirkalmazva, mintha nem is tollal, hanem vésővel készült volna.
Baláth lelkében nem volt már semmi hit és rajongás, rég kiküszöbölte onnan a rideg önzés és az élettapasztalás. De annál jobban megtelt mindenféle babonával, különösen ha egy kis tudományos szint adhatott neki. A grafológia is azok közé tartozott és szentül meg volt győződve, hogy minden ember jellemét ki lehet ismerni az irásából.
Nagyon lenézte azokat, kik az asztrál szellemeket hajszolták és minden médiumban többé vagy kevésbbé ügyes csalót látott. Pompásan értett az ezermesterkedéshez és a forintot, mely Albiék seanceán olyan csudálatos dolgokat mondott el, ő dirigálta. A minek azonban a csudálatos világában egy kis reális alapja volt, abban vakon bizott.
Rögtön tisztában volt tehát azzal, hogy menyasszonyával nagy változás történt. Valami idegen és nagyon hatalmas befolyás férközött közéjük. Egészen más lélek nyilvánul ebben a levélben: sokkal szilárdabb és hajthatatlanabb.
Vajjon mi okozhatta ezt a változást?
A kitűzött időben pontosan megjelent Mohainé lakásán. Azzal a kellemetlen érzéssel ment oda, hogy jelenet készül ellene, melyből aligha ő fog kikerülni mint győztes. Összeszedte tehát minden életrevalóságát, hogy a kudarcz ne legyen ránézve tulságosan megszégyenitő.
Mohainé szivélyesen fogadta, csaknem tüntető nyájassággal s ettől még inkább megszeppent Baláth. Jobban szerette volna, ha ellenséges indulattal találkozik, pedig ugy tetszett mindjárt, a mint belépett, hogy Piroska kaczérkodik vele. A toalettje is olyan volt, mintha hóditó hadjáratra készülne: a legkisebb részletig ki volt számitva és ellenállhatlanul csábitó.
Hintaszékben ült s ringatta magát. A hullámzó mozgás miatt minden pillanatban más világitásba jutott az arcza és lehetetlen volt abban olvasni. Tengerszin selyempongyola volt rajta, mely nyakig takarta el fölséges alakját, de apró lábait, melyek török félczipőkbe voltak bujtatva, látni lehetett és a bő csipkeujjasokat ugy tüzte föl, hogy szabadon engedték márványkemény, telt karjait.
Hosszu, sürü haja nem volt görög divat szerint föltüzve, mint rendesen, hanem szabadon omlott vállaira. S a haj aczélcsillogása elvette Baláth látását, a szeme káprázott és a lélekzete akadozott. Egy modern Delila tette próbára és mikor a Watteau festésü legyezőt mozgatta, a szerelem mestere érezte, hogy ő ezuttal csak kezdő, csak tanitvány, a ki azonfelül rosszul is tudja a leczkéjét. Valami ismeretlen volt a levegőben, mitől félt, de a mi után egyuttal vágyódott.
Reszketve csókolta meg a feléje nyujtott kezet. Jól érezte, hogy az vonaglik az övében, mintha csupa ellenszenv lüktetne a finom erekben. De ő már nem tudta kiszámitani a vérkeringés esélyeit, mert mindenütt rózsaszint látott. Tán a saját vére, mely rohamosan tódult agya felé, onnan pedig a látóidegeibe, okozta ezt az optikai csalódást?
Mohainé ugy tett, mintha észre se venné Baláth különös zavarát. Egykedvü maradt és engedte, hogy a kezét szorongassa. De mikor ujból és ujból megcsókolta, hirtelen elkapta és a ruhája fodrai közé csusztatta, mintha le akarná dörzsölni a szerelmes érintés nyomát.
De közben elragadó mosolylyal és lágyan behizelgő hangon igy szólt hozzá:
- Nagyon vágyódtam ma önt látni... Az éjjel különös álmom volt. Szeretném, ha ön megmagyarázná nekem a jelentőségét.
Baláth mosolyogni próbált.
- Azt akarja, hogy udvari asztronómusa legyek? - mondta enyelgő hangon. - De akkor engedje meg, hogy jó mélyen bele nézzek az én csillagaimba.
- Azok nem fognak ma semmit sem elárulni... Megtiltottam nekik, hogy beszédesek legyenek, mielőtt meg nem tudom az álom jelentőségét. Azt álmodtam, hogy kis kolibri madár voltam és boldogan repkedtem a sok illatos virág között. Egy sem vonzott különösen, inkább valamennyi.
- Ez nem nagyon hizelgő az ön vőlegényére! - vetette közbe fanyar hangon Baláth.
- Várjon csak sorára... A kolibri madár egy kicsit önző és nem könnyen szánja el magát arra, hogy egész életét lekösse egyetlen virágnak. Hisz olyan szép és illatos a többi is! Egyszerre csak meglát egyet a sok közül, mely szinpompában fölülmulja a többit. Előbb kiváncsiságból közeledik hozzá, aztán megkapja a varázsa, nem tud távozni tőle és könyörög neki: tárd föl a kelyhedet, hadd temessem el magam oda. Ha élet, ha halál az, mi reám vár, nekem mindegy, mert szeretlek.
Forró láng csapott a férfi felé a nő tekintetéből. Olyan emésztő láng, minőt még soha sem érzett. Mámoros hangon, ezuttal igazi szenvedélylyel suttogta vissza:
- S a virág azt mondta erre: jer hát csókolj meg, légy az enyém, mert én is imádlak és nem kivánok egyebet, mint azt, hogy legyünk boldogok.
Piroska fölkaczagott.
- De nem! Az én virágom nem azt mondta. Sokkal rátartóbb volt, semhogy igy megalázta volna hiuságát. Azt kivánta, hogy a kis madár egészen megalázkodjon előtte. Büszkélkedni akart legujabb hóditásával, nem pedig boldogitani.
- Jaj de ostoba volt az a virág! Ne beszéljünk többet róla.
- De csak beszéljünk, mert anélkül… sohse tudom meg, mit jelent az álmom... Hát a kis madár csak alázatos volt, azt hitte, mégis meghóditja szerelmével a virágot. S ime, mi történt? Csakugyan megnyilt a kelyhe, csakugyan hajlott feléje.
- Lássa, ezt előre mondhattam volna. Még sem olyan ostoba az a virág.
- Nem ostoba, hanem gonosz és szivtelen! - folytatta Piroska és mintha a hangja hirtelen megváltozott volna. Majdnem fenyegető volt. - A mint a kis madár ujongva sietett oda, hol azt hitte, hogy a szerelem forrására talál, melyet olyan régen, olyan epedve keresett, egy mérges kigyót pillantott meg. Ez volt elrejtve a virág kelyhében, ez meresztette most gonosz varázszsal telt két szemét a szegény áldozatra.
- Különös egy álom! - dünnyögött Baláth és érezte, hogy hirtelen támadó szárazság fojtogatja a torkát.
- Nemde?... Mondják, némely kigyófajnak megvan az a varázsa, hogy meg tud verni a tekintetével és a szegény madárka nem bir ellenállni. Bár érzi a vesztét, mindinkább közelebb jön és egyszerre csak egyenesen belefut a kigyó torkába. Igy történt velem is - már mint az álmomban.
Baláth mégegyszer megkisérlette, hogy tréfára terelje a beszélgetést:
- De mikor felébredt, remélem, hogy nagyot nevetett az álmán?
- Nem mondhatnám. Ugy tetszett, mintha az álom csak folytatása lett volna a valóságnak. Eszembe jutott sok apró körülmény: nevezetesen pedig egy delejes seance, melyen olyan csodálatosan furcsa dolgok történtek.
Baláth irtózatosan elsápadt.
- Csak nem gondolja talán... - hebegte - Piroska, az égre kérem, hogy is tehet föl rólam ilyesmit?
- Hát elmondtam már, mit gondolok?... S ön mégis kitalálta. Különös!
A maestro dell’amore elégette maga mögött a hidat. Látta, hogy a visszavonulás utja el van zárva és hogy már csak a nagy roham segit. Kiegyenesedett, a világfájdalom kifejezését öltötte arczára és olvadó hangon rebegte.
- Igaza van: bünös vagyok... Nem tagadom... Megtettem azt, hogy szuggerálni akartam önnek szerelmemet... De nem hiuságból, nem önző számitásból, hanem mert szeretem... Őrülten szeretem, rabja vagyok - én, a ki eddig csak uralkodni tudtam a szerelemben.
A legszebb szónoki mestermüvet is de sokszor tönkre tette már egy női lábacska, a mely hirtelen asszonyos kiváncsisággal kandikál elő a csipkék közül. Piroska lába is megcselekedte azt: előbujt a pongyola széle alól és mintha látni akarná ezt a nagy darab embert, ki olyan zagyván beszél, mintha ki akarná próbálni rajta hatalmát, ott tánczolt a káprázó tekintete előtt.
Baláth egészen elvesztette eszét, leborult és csókolta a lábacskát, miközben hozzá intézte forró vallomását:
- Szeretlek... őrjöngök érted... elvesztem az eszemet, ha nem leszel az enyém!
- Keljen föl! - parancsolta száraz hangon a fiatal nő.
Baláth megdöbbenve nézett föl hozzá. Piroska vonásaiban kérlelhetetlen szigor tükrözött.
- Maga semmi ember! - folytatta a gyülölet hirtelen kitörésével Mohainé, - hát azt hitte, hogy elég, ha erővel belopja magát a lelkembe? Micsoda férfi ön, hogy ilyesmire tudott vetemedni? Az utszéli rablóban is több a lovagiasság, mint önben! Az nem cselekedte volna meg, hogy álmomban meglopja lelkemet. S ön még elég gaz volt, hogy előbb álomport kevert abba az italba, melytől az én szivem üdülést remélt.
- Az égre kérem, hallgasson meg! - könyörgött Baláth.
- Beszélhet már nekem! Nem hiszek egyetlen szavának sem. Meg vagyok védve a varázsa ellen, szerelem dicső mestere!
- Igazán? - Baláth fölállott és nyugodtan foglalt helyet a szemközt álló karosszékben. Egészen lehütötte a megvetés, mely Piroska tekintetéből feléje csapott. - Hát igy vagyunk? Ön tehát erős? Lássuk csak, honnan meritette ezt az erőt?... Ön szerelmes valakibe, asszonyom.
- Az nem igaz! - kiáltott hirtelen támadó ijedtséggel Mohainé.
- Sohse tagadja. Hisz azt is tudom már, ki a boldog halandó. Nem más, mint...
- Megtiltom önnek, hogy a nevét ajkára vegye!
- Könnyü azt megtiltani, csak legyen, ki engedelmeskedik... Hisz eltürtem volna haragját, ha a szivéből fakad... De csak az esze sugalta. Ön szabadulni akar tőlem, hogy Dénes Imrének egyengesse az utat. Azt hiszi, hogy olyan könnyü lesz?
Fölállott és odalépett Mohainé elé, mereven a szemébe nézett és lassu, suttogó hangon azt mondta:
- Meséért mesét! Jártam én már igy egyszer. Nem akarták elismerni hatalmamat, föllázadtak ellenem. Egy rózsás arczu tacskó közém állott és ama nő közé, kit megtiszteltem szerelmemmel. S tudja mi történt? Egészen véletlenül összekoczczantunk... Azt hiszem afölött, hogy ki volt nagyobb hadvezér: Napoleon-e vagy Hannibál? Nagyon erősen érveltünk, tán az egyiknek a keze, tévedésből, meg is érintette a másiknak arczát... Az ő keze volt s az én arczom... S tudja, hogy mi történt? Harmadnapra egy gyászba borult anya zokogva kisérte egyetlen fia koporsóját és átkozta azt az asszonyt, ki miatt az ő fiának olyan ifjan kellett meghalni... Mondhatom csinos egy tragédia volt.
Mohainé ugy érezte, hogy minden csöpp vére megfagy. Ez a durva fenyegetés megbénitotta. Szólni sem tudott, csak könyörögve tette össze a két kezét. Egészen asszony volt ebben a pillanatban: félénk és hivő. Azt hitte, hogy meglágyithatja ennek az embernek a szivét, mikor pedig más férfiuról volt szó.
A sors megóvta ettől a megalázó csalódástól. A boudoir ajtaján kopogtak és a cseléd behozott egy levelet. Miután átnyujtotta urnőjének, ismét távozott.
Ezer halálos és förtelmes kinnal teljes érzés járta keresztül Piroska szivét, miután elolvasta a sorokat. Érezte a tövisek szurását, a golgothai hegyes kövek belefuródtak testébe, véresre horzsolták lelkét és nyomorékká tettek szivében minden érzést. Fulladozott, levegő után kapkodott, de csak egyetlen pillanatig. Aztán mosolyt erőszakolt arczára és odanyujtotta a levelet Baláthnak:
- Olvassa el és lássa, hogy mennyire igaztalan volt föltevésében.
A levélben csupán ennyi állott:
- Asszonyom! Tegnapi találkozásunk után megkértem Loránd Margit kisasszony kezét. E pillanatban már boldog vőlegény vagyok. Ön, ki szintén a boldog szerelemnek él, bizonyára szerencsét kiván nekem. Igaz hive
Dénes Imre.
Baláth homlokához szoritotta két kezét, miután elolvasta a sorokat.
- Mit mondott ön tegnap Dénesnek? - kérdezte szelid hangon.
- Azt, hogy Margit szerelmes belé. Hogy föltárta előttem szive titkát.
- Semmi egyebet?
- Nem volt az elég?
- Miért játszott hát velem!
Piroska kaczagott.
- Meg akartam büntetni, hogy olyan furcsa módon hóditotta meg a szivemet, holott az ugyis az öné lett volna.
Baláth lehajolt menyasszonyához és forró szenvedélylyel csókolta meg kezét.
- Hiszek önnek, - rebegte, - s mondhatom, hogy még soha sem voltam olyan boldog, mint ebben a hitben.
... Ha látta volna azt a sötét, kárhozatra valló tekintetet, melylyel őt Mohainé nézte... Ha olvashatott volna a lelkében! Az a gondolat vergődött ott:
- Eljön még az idő, mikor te is átérzed a kint, mely most az én lelkemet marczangolja...

VIII.
Szerencsétlen gondolat volt Mohainétól, hogy kaczérkodott Dénes Imrével. Mert ez az ember nem értett a szerelem enyelgő játékához és komolyan vette szive minden érzését. Akadnak még a mai korban is ilyen őslények, kiknek a szerelem virágos nyelve arabusul van.
Piroska mulasztása abban állott, hogy nem világositotta föl a festőt tévedéséről, hanem meghagyta abban a hitben, hogy Baláthot szereti. Igazi asszony volt abban is, hogy örömét találta Dénes szenvedésében, mert hisz ő miatta szenvedett. Azonfölül pedig olyan magasra állitotta a festőt szivének oltárán, hogy nem engedett közelébe jutni alsóbbrendü lényt. Mindaddig a mig Baláthnak volt valami követelni valója rajta, nem akarta, hogy Dénes követelje jogát. Előbb leszámol azzal a tolvajjal, visszaszerzi, a mit elharácsolt tőle, aztán odateszi szerelmének minden kincsét az igazi bálvány oltárára.
Csakhogy nem számolt Dénes nehézkes fölfogásaival szerelmi dolgokban! A mint Piroska magára hagyta a margitszigeti rom mellett, a festőből kitört a féktelen indulat, mely rombolni szeretett volna és pusztitani, hogy valamikép enyhitsen a kinján. Azt hitte, mindennek vége és Mohainé már arra sem méltatja, hogy folytassa vele az eddigi komédiát.
Dénes csak most érezte igazán, hogy mennyire imádta Piroskát. Fájdalma nagysága után itélte meg érzése mélységét. Csakhamar fölülkerekedett benne a megtorlás gondolatja is. Minden áron meg akarta szerezni magának az elégtételt, hogy hiuságában sujtsa Mohainét s erre csak egy módot látott: ha ő is be tudná bizonyitani, mennyire nem törődik vele.
Mialatt igy vergődött, hirtelen eszébe jutott Loránd Margit. Semmi kétség, az a leány szerelmes belé. Kimutatta oly módon, hogy nem is szerénység már, hanem együgyüség, ha még kételkedik érzésében. Szép leány, fiatal és gazdag, minden tekintetben egyenértékü Mohainéval: nem kell tehát egyéb, mint, hogy kijátsza tromfnak a szép özvegy ellenében.
A mint gyökeret vert ez a gondolat szivében, megfeledkezett minden egyébről és őrült vágy fogta el, hogy olyan helyzetet teremtsen, mely elzárja a visszavonulás utját. Ugy a mint volt, a Svábhegyre sietett és valóságos megkönnyebbülést érzett, mikor a kert rácsozatán keresztül megpillantotta Margitot, ki egyedül sétált a lombos fasorban.
A fiatal leány alig egy negyedóra előtt érkezett haza. A boldogság szárnyakat kölcsönöz és Margit nagyon boldognak érezte magát. Mióta Dénestől bocsánatot kért, valósággal megkönnyebbült a szive - mert az igazi nőnek, ha szerelmes, az önmegalázkodás is nagy gyönyör.
Eleinte nem vette észre Dénest, ki a rácsozaton keresztül leste minden mozdulatát. Szive még mindig tele volt a margitszigeti rom mellett történt véletlen találkozással. Áldotta sorsát, hogy odavezette és buzgón, szerelmetes hévvel imádkozott magában, hogy jó nemtője szerencsés befejezésre vigye azt, mit olyan szépen megkezdett.
Egyszerre csak egy száraz faág zörrent meg mögötte. Odanézett és valósággal maga előtt látta azt, kiről az imént álmodott.
Ki tudná rossz néven venni tőle, hogy az álomkép folytatásának nézte és mivel álmában merészebb az ember, meg is szólitotta. Azt mondta neki:
- Eljöttél hát, itt vagy, én vártalak. Igy kellett annak lenni, mert hisz, olyan régen várlak. Gyermekkorom óta, mikor dajkám mesélt a hős lovagról, ki megöli a gonosz sárkányt, serdülő lánykorom óta, mikor képzeletem elémbe hozta az igazi férfiut, kihez ugy fogok hozzátapadni egész lényemmel, mint a gyönge repkény a hatalmas tölgyfához s azóta, hogy szivemben először föltámadt a gyötrelmes, de mégis olyan édesen boldogitó szerelem. Mindig téged vártalak.
Kaczagott. Ugy csengett a nevetése, mintha a kristálykelyhet megütik ezüst kanállal - de még ennél is szebben! Szerelmes leánysziv muzsikája volt abban az üde lányos nevetésben.
- S tudod-e, hogy haragudtam rád? Mert nem akartál észrevenni, mert azt hallottam rólad... Ó bocsáss meg, hogy ugy birtalak gyanusitani! Olyan kinos volt az nekem, hogy csaknem belehaltam. S föltárult előttem a mennyország egész üdvössége, mikor meggyőztél róla, hogy rágalmaztak. Istenem, de boldog is vagyok azóta!
Dénes elkábulva hallgatta a szerelmes vallomást. Mint mikor valakit elepeszt a szomjuság és lázban égve keres egy csepp vizet, akár a szikla mélyedésében, akár az országut szélén összegyült esőviz is legyen az: egyszerre pedig rátalál egy üde, virágoktól benőtt forrásra, mely olyan tiszta, hogy egészen a fenekéig lehet látni. Nem tudott egyébre gondolni, csak hogy a szomjuságát csillapitsa, hogy a szivében tomboló láznak kinálja azt az isteni gyógyszert.
Halkan, csaknem nyögve kérdezte a leánytól:
- Ön tudja, miért jöttem ide?
Ismét elkaczagta magát Margit, hisz olyan pajkos jókedve támadt, mint gyermekkorában, mikor az égszinü pillangót ott látta már pillangófogó hálójában. Nem fogja megérinteni, nehogy lekopjon róla a zománcz, csak a szeme gyönyörködik benne.
- Olyan nehéz volna azt kitalálni? - mondta enyelegve. - Lássuk csak? hiába végeztem volna a felsőbb leányiskolát? Vagy elfelejtettem már a delejek vonzódásáról szóló törvényt?
Komoly, tudákos ránczokba szedte hófehér sima homlokát, kisujját halántékára tette és mélyen el látszott gondolkozni. Enni való kedves volt ezzel az erőltetett komolysággal arczán.
- Azt hiszem - folytatta bájos pedanteriával - ön azért jött utánam, hogy előadást tartson nekem a felsőbb matezisből... Vagy tévedtem volna? Egyéb vonzotta önt ide?
Hirtelen ellágyult, a két szeme könyekkel telt meg, ellenállhatatlan erővel fakadt fel szivéből a zokogás és miközben megragadta Dénes karját, mély odaadással hebegte:
- Olyan boldog vagyok, hogy legjobb volna tán meghalni most, ebben a pillanatban!
Dénes Imrét egészen magával sodorta ez a szüzi tisztaságu szerelem. A lelkéből elpárologtak a sötét gondolatok és csak arra tudott föleszmélni, hogy a megmérhetetlen kincs teljesen az övé. Bocsássa meg neki az isten multjának minden bünét, szerelem után epedő szivének minden tévedését, de ő már nem tudja elképzelni, hogy a földi szenvedélynek van salakja is. Nem jutott eszébe a megtorlás, minden utógondolat nélkül ölelte magához a remegő fiatal leányt és sugta a fülébe halkan, szerelmesen:
- Én édes kis menyasszonyom!
... János ur a verandán ült és a félhivatalos ujság vezérczikkét olvasta - mert egy idő óta abból meritette politikai bölcsességét - mikor karonfogva látta közeledni az ifju párt. A lapot kiejtette kezéből, a szemüvegét föltolta homlokára, hogy jobban lásson.
- Mit jelentsen ez? - kérdezte a kérlelhetetlen apai szigor hangján.
Margit lehajolt és elkapta a kezét, mely épp a földön heverő ujság után nyult. Megcsókolta kétszer vagy tán háromszor is és megint csak előállott azzal a bizonyos mondással, melyben egy fiatal leánysziv összes életfilozófiája kifejezésre jut.
- Olyan boldog vagyok, olyan nagyon boldog!
János ur ebben a pillanatban arra a tudatra jutott, hogy az apai tekintély nem ér egy fabatkát sem. Hol is van most, mikor legnagyobb szükség volna rá? Ugy hozná magával a tradiczió, hogy ő leányának fülébe menydörögje: - Eredj a szobádba, majd veled később beszélek! - A helyett pedig ölelgette, csókolta és a fülébe sugta:
- Édes kis lányom.
Erre aztán Dénes Imre is bátorságra kapott, közelebb jött, megfogta a másik kezét és szinten meg akarta csókolni. De vele szemben már inkább résen volt János ur: nem engedte megcsókolni a kezét, hanem családapai méltósággal megdorgálta a festőt.
- Hallja, ez nem volt szép magától! Ez annyi mintha visszaélt volna a bizalommal! Ezért számolni fogunk!
Margit azonban odaszoritotta János ur arczához a saját kipiruló arczát és könyörgött:
- Ne haragudjál rá atyus, hisz nem ő a hibás! én vallottam neki szerelmet.
- Még ez is! - szörnyüködött János ur, aztán fájdalmas iróniával hozzátette: - hát a kezét nem kérnéd meg tőlem?
- Loránd ur, - szólott erre Dénes Imre - azt mondom önnek, ne legyen kegyetlen a kis lányához, mert ő valósággal egy az égből alászállt angyal.
- Nekem mondja ezt? - gunyolódott a zord apa. - Azt hiszi talán magára vártam, hogy ezt megtudjam... De beszéljünk önről, uracskám. Mit akar ezzel a bókolással? Mit vár és mit remél?
- Hogy mit akarok? Meg akarom kérni Margitka kezét! Hogy mit várok? Azt várom, hogy ön odaigéri nekem! Hogy mit remélek? Azt remélem, hogy ránk adja apai áldását.
- Csak ennyi az egész? Nem is olyan sok! A maga helyén be sem érném ilyen csekélységgel! Hisz látja, hogy adakozó kedvemben vagyok. Nem tartanók még ma meg az esküvőt is?
- Azt nem, de a kézfogót!
Erre a vakmerő kijelentésre János urnak elállott a lélekzete és kereste emlékezetében a fiatalabb éveiben olvasott regényekből azt a lesujtó szentencziát, melylyel a nemesi rendhez tartozók meg szokták alázni a jobbágyokat, ha nagyon is magasra emelik tekintetüket.
De vagy elfelejtette a regények utbaigazitását, vagy pedig megzavarta Margit könyörgő tekintete, mert nem tudott egyebet mint sopánkodni:
- Ezért fáradtam hát tizenkilencz esztendő óta, hogy elfeledtessem a világgal, hol kezdtem a pályafutásomat? Hogy egyszerre csak előálljon egy ember és eszembe juttassa mind azt, a mit el akartam felejteni.
Dénest meghatotta az öreg ember fájdalma. Hiu, önző fájdalom volt az, de megnemesitette mégis, hogy az atyai szeretet közvetlen szomszédságában fakadt. Meg akarta vigasztalni és igy szólt hozzá:
- Loránd ur, én nem kivánom öntől ingyen ezt az áldozatot. Olyan boldoggá fogom tenni Margitot, hogy ön sem bánja meg soha jóságát.
János ur tán még egyéb igéretet is várt, de a festő ajka néma maradt. Hanem Margit beszélt helyette. Ismét oda hajolt atyjához és simogatta arczát, csókolta homlokát, mig Loránd sóhajtozva bár, de lemondott arról a szigoru föltételről, melyet már megkomponált magában. Jobb kezét oda nyujtotta Dénesnek és lassan, mintegy benső kényszernek engedve, a szivéhez vonta a festőt.
Még ki sem bontakozhatott teljesen az ölelésből, mikor hirtelen kinyilt a verandára nyiló ajtó és Lorándné közéjük lépett. Óriás bámulat tükrözött vonásain, mikor meglátta a különös csoportozatot, de aztán Margitra esett tekintete és mindent megértett.
Nagyon elsápadt, egész alakja reszketett, valami vad indulat rázta meg. De mielőtt szavakkal tolmácsolhatta volna, Margit hozzá sietett és a keblére temette égő arczát. Halkan megszeppenve mondta:
- Ugy-e, azért haragszol most, hogy nem neked szóltam előbb?!
Ugy állottak ott, mint az atelierbeli jelenetnél. Dénesnek azonnal eszébe jutott ez és lesütötte tekintetét, nem mert fölnézni az asszonyra. Várta, hogy lesujtja féktelen indulatában, hogy kikergeti innen.
De nem ugy történt. Lorándné tekintete csak egy perczig csüngött rajta, aztán Margitot kereste föl. S lassan megváltozott nézése, szelidebb lett, anyai érzés vegyült bele. Megsimogatta a leány fejét, aztán fenyegető mozdulattal fölemelte öklét és haragos fájdalommal odaszólt Dénesnek:
- Tegye őt boldoggá, mert különben... az Isten legyen irgalmas önhöz!

IX.
- Egy napon fogjuk megtartani az esküvőt ha ugyan a vőlegényednek nincs az ellen kifogása.
- Szeretném tudni, mi kifogása lehetne, - kaczagott Margit, - hisz csak megtiszteltetés ránk nézve, ha ilyen uri társaságban megyünk az oltár elé.
Mohainé különös módon mosolygott.
- Az a kérdés, vőlegényed osztja-e a nézetedet. Nekem ugy tetszik, mintha ellenséges indulattal volna irántam. Nem vetted észre, hogy valahányszor eljövök hozzátok, mindig ürügyet talál, hogy rögtön elmehessen?
- Ugyan, hogy is mondhatsz ilyesmit? - méltatlankodott Margit, - Imre sokkal jobb izlésü ember, semhogy föl lehetne tenni róla ilyesmit.
- A jó izlését sohase vontam kétségbe, - válaszolt Mohainé, miközben pajkos kedvteléssel végignézett a piruló kis menyasszonyon. - De vannak az életben, ellenszenvek, melyeknek oka olyan rejtélyes, hogy még az sem tudja, kinek lelkében támad.
- S te azt hiszed, hogy Dénes ilyen ellenszenvet érez veled szemben?
- Meg vagyok róla győződve.
- Nos hát, ezzel a kérdéssel csakhamar tisztába fogunk jönni, - mondta Margit és fölállott. Egyenesen a veranda felé tartott.
- Hová mégy? - kérdezte Mohainé.
- Meggyóntatom Imrét. Tudni akarom, mi az oka, hogy nem barátkoztok.
Mohainé nagyon megijedt.
- Az égre kérlek, Margit, mit gondolsz? Csak nem leszel olyan indiszkrét?
- Már én az leszek! - válaszolt a fiatal leány és kikiáltott a verandára: - Imre, jőjjön csak ide!
- De gondold meg!
- Nincs azon semmi meggondolni való. Imre az én vőlegényem és nem engedhetem, hogy a rut gyanu rajta tapadjon.
A veranda benyilójában megjelent Dénes alakja. A mint megpillantotta Mohainét, meghökkent és megállott.
- Jőjjön csak közelebb! - mondta a menyasszonya, - s ugy nézzen a szemembe, hogy maga törvény előtt áll. Én vagyok a kérlelhetetlen birája.
A tréfás hang nem tette meg a kivánt hatást, Dénes nagyon komolyan nézett és a homlokán mély ráncz támadt. Margit mitsem vett észre, hanem boldog mosolylyal füzte karját a festő karjába és odavezette Mohainé elé.
- Látja ezt a rossz asszonyt? - folytatta enyelgő hangon, - azt meri mondani, hogy ön neki ellensége.
- Valóban? igy vélekedik rólam? - A festő hangjában sok keserüség volt, mikor ezt mondta és szemrehányó tekintettel fogta körül a fiatal asszony alakját.
- De Margit! - könyörgött Mohainé és nem tudott hova lenni zavarában.
- Semmi de! - makacskodott a kis menyasszony, miközben türelmetlenül dobbantott a lábával. - Tudni akarom mi oka lehet Dénes urnak, gyülölni azt, kit én szeretek. Ugy fogok tenni, mint hajdan cselekedtek kétes birói esetekben.
- Kinpadra feszit? - kérdezte önkéntelenül is mosolyogva Dénes.
- Azt nem, de megtartom a tüzpróbát. Csókolja meg azonnal ezt a hölgyet.
Dénes nagyon elsápadt és rágta bajsza végét. Mohainé arcza lángvörös lett, de két karja aláhanyatlott és nem tett semmi mozdulatot, hogy védelmezze magát.
- Nos? lesz-e már? - türelmetlenkedett Margit.
Dénes lehajolt és megcsókolta Piroskát. A szép asszony összerezzent, behunyta a két szemét, mély lélekzetet vett, aztán a karosszék támlájára hajtotta fejét és meg se mozdult. Valósággal elájult.
Olyan lett az arcza egyetlen pillanat alatt, mint a halotté. Minden csepp vér elmenekült onnan, mintha a csók elkergette volna. Csodálatosan szép volt, akár csak egy alabástrom szobor. Dénes egész lelkével nézte és nem tudott megválni ettől a látványtól.
Margit is elnémult rémületében. A dolgozó asztalához szaladt, fölkapta kölnivizes flaconját és bedörzsölte Piroska halántékait. S mialatt ezt cselekedte, valami homályos sejtelem támadt benne, hogy nagyon oktalanul cselekedett, mikor Dénest arra kényszeritette, hogy Mohainét megcsókolja.
Lopva nézte vőlegényét és fagyként nehezedett a lelkére, mikor olvasott vonásaiban. Nem az ellenszenv irta oda runajegyeit, hanem egészen más érzés: szintén titokzatos, szintén nem elemezhető, de olyan lángoló és fékezhetetlen, hogy csaknem mindent elárult.
S inkább ez a tekintet, mint az illatos viz hatása vetett véget Mohainé dermettségének. A mint magához tért, az ő szeme is oda tapadt Dénes arczára és nézte fájdalmasan, bocsánatot kérve, magát megalázva, de egyszersmind reménykedve. Olyan beszédes volt ez az öntudatlan összenézés, hogy tökéletes kimagyarázásnak is beillett volna.
Az egész nem tartott tovább egy percznél, de Margit ugy érezte, mintha egy örökkévalóság mult volna el azóta, hogy ő Dénest kényszerítette a végzetes csókra. Szeretett volna elfutni, hogy a magányban elzokogja bánatát, keserves csalódását, de a féltékenység odaszögezte. Nem! Kerüljön bármi önmegalázásába, nem fogja őket magukra hagyni egyetlen pillanatig sem!
- Nos! jobban vagy már? - kérdezte és hangja olyan keményen csengett.
Mind a kettő fölriadt, mintha mély álomból ébredne. Dénes szó nélkül meghajtotta magát, ismét kiment a verandára, Mohainé pedig megzavarodva babrált az ölébe ejtett flaconon. Nem birta tovább Margit szigoru nézését, egyszer vagy kétszer megpróbálta, nem lehetne-e kitérnie előtte, aztán hirtelen megkapta a leány kezét és könyörögve, fuldokolva azt mondta neki:
- Bocsáss meg, ó bocsáss meg! Nem akartam vétkezni ellened. Azt hittem, erős leszek, ki akartam próbálni a saját erőmet és mily szégyenletes kudarcz!
- Szereted őt? - kérdezte visszafojtott lélekzettel Margit.
- A lelkem mélyéből, minden érzésemmel, a mely összegyült szivem fenekén olyan sok esztendő óta és viszontszerelem után kiált... Ti mindig csufoltatok: azt mondtátok, hogy megfagyott pezsgő vagyok. Nos hát, megtörve állok előtted, ki tán legszigorubb birám vagy és bevallom neked bünömet; a fagy engedett szivemben és minden, a mi ott van, csupa emésztő láng.
- Szegény Piroska! - mondta a mélységes könyörület hangján a fiatal leány és lehajolt az előtte vonagló asszonyhoz, hogy megcsókolja. Ugyanott csókolta, hol a festő, mintha föl akarná szivni magába a másik csók lázt okozó forróságát.
Mohainé mély csodálkozással nézett föl hozzá.
- Hogyan? te megsajnálsz és megbocsátasz nekem?
- Ne sajnáljalak, mikor látom, hogy szenvedsz? Megbocsátani valóm sincs, mert nem vétkeztél ellenem. Sőt nekem kellene megalázkodnom előtted, hogy én vagyok a boldog. Mert hisz Imre engem szeret... Valami megfoghatatlan van rám nézve ebben a szerencsében: hogy mikor választhatott volna köztem és közötted, mégis engem választott. Mert ugy-e, az lehetetlen, hogy engem ne szeressen? Mi kényszeritette volna különben, hogy fölkeressen? hogy szerelmét megvallja: hisz téged régebben ismer és nem állotta utját semmi, hogy megvallja, ha csakugyan szeret!
Letérdelt Mohainé előtt, ugy nézett föl hozzá és összetéve két kezét, sóhajtva folytatta:
- Meggyónok neked mindent. Az imént szörnyü rut gyanu támadt szivemben. Nem tehettem róla, de vezekelni akarok érte. S azért elmondom neked: mikor elájultál, Imre oly különösen nézett rád... Én egy szegény együgyü leány vagyok, ki nem ismeri a világot és egyetlen erőm abban van, ha hinni tudok... Mond hát meg nekem te, hogy szabad-e hinnem? igaz lelkedre mondd meg nekem, nem volt köztetek semmi?
- Azon kivül, a mit neked meggyóntam: semmi.
- Te szereted?
- Szeretem.
- S ő? Nem mondott soha olyasmit, miből azt lehetett volna következtetni, hogy szerelmes beléd?
- Soha! - Mohainé ajkát nagyon égette ez az egy hazug szó, de mialatt Margit megtette vallomását, megszilárdult benne az elhatározás, hogy visszaadja lelki nyugalmát. A fiatal leány szivnemessége mélyen meginditotta. Magához ölelte, megcsókolta, aztán kis vártatva könnyebb hangon folytatta:
- Te kis bohó, légy hát valamivel önzőbb és ne törődjél velem. Törödjél csakis a szerelmeddel. Minden jog a te részeden van; a mi engem illet, majd elvégzem a szivemmel. Megszokta már a lemondást, sokszor csinált erényt ebből a kegyetlen szükségből, most sem fog belehalni. Valahogy megint csak megfagyasztják a pezsgőt, a mely egyszer és akkor is elég rosszkor fölengedett. Lesz gondunk rá, hogy soha többé föl ne engedjen. Különben is pompás hütőbe kerül...
- Mit akarsz ezzel mondani - kérdezte tágra nyitva szemeit a csodálkozás miatt Margit.
- Hát csak azt, hogy Baláth Iván mellett nem fog háborgatni a szivem. Leszünk olyan mintaházasok, minőket a mai világban mindenütt láthatsz. Nem olyan őslények, mint ti ketten, kik még szerelemben, költészetben, virágillatban és több efféle haszontalanságban lelitek örömeteket. Tartok majd olyan szalont, mint Albi Mája; lesz majd saját nyaralóm és szép fogatom. Ha pedig nagyon megunom magamat, akad mindig egy kis flírt, mely szórakoztat, a nélkül, hogy nagyobb emócziót okozna... Igen bizony, kicsikém, ugy lesz az, a mint mondom. Te a virágos szigeten, én a szárazon, te a boldog asszony, én a divatos asszony. Hát nincs ez igy jól beosztva?
Idegesen fölkaczagott. Margit egyre csak nézte, valami nem fért a fejébe.
- Ugy-e, hogy nem beszélsz komolyan! - kérdezte félénken. - Ugy-e, hogy az nem lehetséges?
- Micsoda?
- Hogy feleségül mész Baláth Ivánhoz. Mikor mást szeretsz!
Mohainé fullánkos nyelvvel válaszolt:
- Kicsikém! Nagyon könnyü neked vizet prédikálni, mikor tetszésed szerint szürcsölhetsz a szerelem borából. Hanem az már mégsem áll jól neked, hogy éppen nekem prédikálsz erkölcsről és illemről. Mondtam már, ne avatkozzál az én dolgaimba, hanem érd be azzal, hogy Dénes egészen a tied.
- Haragszol?
- Nem, csak egy kicsit ideges vagyok. S azért legjobb, ha most elmegyek. Még pedig a másik uton, nem a kerten keresztül, mert nem szeretnék a vőlegényeddel találkozni. Azt találnám neki mondani, hogy ő sem érdemel egy olyan tökéletes szivet, minő te vagy.
Margit tiltakozó mozdulattal emelte föl jobb kezét, de Mohainé csaknem nyers hangon közbevágott:
- Nem hiszed... Az a te szerencséd, de tartok tőle, hogy nem tart soká és be fog következni a kiábrándulás. Manapság minden asszony kiábrándul előbb vagy utóbb. Mert a szerelem olyan játék, melyhez két becsületes pártner kell, hogy igazságos legyen. S a férfiak, édes kicsikém, mind hamisan játszanak. Nem is egészen az ő hibájuk! Mi nők még egészen komolyan vesszük a szerelmet és faragunk magunknak a meglevő anyagból egy hőst, kit öntudatlanul mozgatunk... És nincs már igazi hősszerelmes, a legjobb szerep is másodrendü erők vagy kontárok kezében van. Még Romeo is csak szavalni tudna manapság, de nem meghalni a szerelmeért. Élni pedig, kizárólag csak annak élni, még kevésbbé tudna. Rossz a matéria kicsikém, a régi nagystilü szerelmesek már csak költészet muzeumaiban lelhetők, ott is spiritus nélkül. A férfiuban csupán annyi a tartalom, mennyit mi beképzelünk. Az okos asszony tehát nem is az, ki képzel és zsákban vesz macskát, hanem az, a ki előre tudja, hogy a férfiu kihez életét köti, nem egyéb egy formaságnál. A szerelem formája, mely még mutat valamit, de belsejében egészen üres... Ég veled, kicsikém!

X.
Baláth Iván abban a hirben állott, hogy semmit sem tesz félig. Politika, kártya, vagy szerelem, ha egyszer nekiszánta magát, emberére talált benne. Azt szokta mondani:
- Nincs rosszabb a félig elköltött ebédnél. Az ember elrontja vele az étvágyát és mégis éhesen marad.
Most, hogy szerelemben utazott, el volt tökélve, hogy megvalósitja Epikur eszményét, mely a matéria tökéletes megfinomitásában keresi a gyönyör netovábbját. Az anyagiság az alap, mire épitünk, de ezen a fundamentumon a költészet, mint épitőmester és a fantázia, mint pallér, lerakják a mesés szégségü oszlopsorokat, a finom izlés, mint maitre de plaisir, összekomponálja a berendezést és az egész fölött a tapasztalás, ez a csodálatos müvész, ki mindég a készből merit, megcsinálja a tetőt. Az ő fölfogása szerint a szerelem csupán a nyers anyagot szállitja, a melyet a szellemnek kell megpuhitani és füszerezni, hogy igazán élvezhető legyen.
Mind azt a tanulságot, a mit eddigi müködéséből mint szerelmes meritett, össze akarta hordani, hogy leszürje belőle utolsó nagy szerelmének elméletét. Filozófus módjára élvezni, a mit neki még nyujthat az élet. Érezte egész lényében azt a fenköltséggel határos emócziót, mi a szobrászban megrezeg, ha rátalált a legtökéletesebb márványra és még van benne annyi teremtő erő, hogy kifaragja belőle a legszebbet és a legtökéletesebbet, mit a müvészi fantázia kieszelhet.
Sejtette, hogy Piroskában meg van mind az, a mi megfelel az ő nagyszabásu elméletének. Egy Galatéa-szobor, mely csak Pygmaleonjára vár, hogy megelevenedjen, egy Immaculata, ki már tökéletes asszony a tudásban, de a kinek minden tudása szintén csak - elmélet. Kell-e hálásabb anyag a szerelem mesterének, hogy kiérdemelje a müvészi babért?
Nem vont le semmit az ő érdeméből, hogy ezuttal nem kellett lopnia a máséból, hanem a sajátját alakitotta át. Nagy tévedés azt hinni, hogy csak az orvvadász élvezi a hajsza gyönyörét és hogy csak a tilosban terem a szerelem igazi gyümölcse. Az a valódi gyönyörüség, ha az ember a saját kertjében megérleli a körtét és napról-napra látja, hogyan rakódik le arra a finom, napsugár melegéből szőtt hamvas szin és megérzi, látja már: a gyümölcs is reszket a vágytól, hogy megizlelje kertésze.
Baláth Iván a legnagyobb raffinement-nal fejlesztette Mohai Piroskában az asszonyt. Szellemes volt, költő volt, a csábitás minden eszközét fölhasználta, hogy fölkeltse benne az alvó vágyát. S mikor azt hitte, hogy már megmozdul, hogy már meglátja félig lecsukott szempillái fátyolán keresztül a hajnal első sugarait, ismét megakasztotta, hogy időt engedjen neki a megerősödésre. Ó, Baláth Iván nem lesz oktalan, hogy az érő gyümölcsből torkoskodjon, hogy saját magát meglopja: ő be tudja várni azt az időt, mikor a körte egészen megérett!
... Tán kissé megdöbbenthette volna az a körülmény, hogy Piroska nagyon is értelmes tanitvány és ha megütik érzésének egyik billentyüjét, rögtön az egész skálával válaszol? Tán gondolkodóba ejthette volna, hogy egyetlen odavetett szóból azonnal kitalálja az egész mondat értemét? De Baláth Iván annyira el volt fogulva a saját müvészetében, annyira megittasult a készülő sikertől, hogy mindenben a saját érdemeit látta és a világért sem képzelte volna, hogy az a hangszer még tán extemporizál is.
Pedig Piroskában csak volt félig öntudatlan ez az átalakulás, a másik, a jobbik felében ő is müvészkedett. Valami homályos remény élt benne, hogy ezt a tulságosan okos kertészt mégis csak eléri a kertészek közös sorsa: nem ő fogja lehámozni a körtét.
És tetszett neki az a játék, melyben - látszólag - előre ki volt ugyan számitva minden fordulat, de azért mégis maradt egy chance az ő javára. Éppen ugy, mint a l’hombre-ban, a hol a semmi-kártya néha tönkreteszi a legtökéletesebb kártyát, mikor a grandissimo ellenében bemondják a nullissimot.
- Hoztam valamit, a mi bizonyára érdekelni fogja, - mondta az esküvő előtt egy nappal Baláth és kivett az oldalzsebéből egy finom maroquin-kötésü Elzevir kiadást, melynek habkönnyüségü lapjai világosan elárulták a középkori hollandus eredetet.
Mohainé fáradt mozdulattal nyult a könyv után. Sajátképpen nem érdekelte Baláth meglepetése, de mégis hálás akart lenni a figyelemért.
- Miféle könyv ez? - kérdezte.
- A navarai királynő imakönyve.
Egy kicsit megbámulta a szép asszony a müvészi kötést, aztán fölnyitotta a könyvet és lapozgatott benne. Egy-két forduló után hirtelen becsukta és haragosan az asztalra dobta.
- Furcsa egy imakönyv! - mondta, miközben egészen a homlokáig elpirult.
Baláth kaczagott.
- Nem tetszik önnek?
- De nem ám!
- Pedig ez az a hires imádságos könyv, melyet a bibliofilek Cinq-Mars zsoltáros könyvének neveznek maguk közt. Valóságos incunabulum, még csak egyetlen példány van az enyémen kivül, az is a vatikáni könyvtárban, az indexre tett könyvek gyüjteményében.
- És hogyan került önhöz?
- Egy kicsit furcsa módon, tán jobb is volna, ha el se mondanám...
- Csak nem lopta?
- Annyira még sem vagyok a régi könyvek rajongója!... Nehogy azonban gyanuját tápláljam, inkább elmondom a históriáját. Szerelmi zálogul kaptam egy olasz tánczosnőtől, kiről imádói azt a hirt terjesztették, hogy a Mediciek véréből való. Adtam érte cserébe egy gyürüt, melyről, három régiség kereskedő okmányilag bizonyitotta, hogy valaha Berenice királyné viselte, a ki Augusztus császár kedvese volt. Én megőriztem az emléket, de a tánczosnő már félév mulva elzálogositotta. A mi azt bizonyitja, hogy mi férfiak jobban ragaszkodunk emlékeinkhez.
- Föltéve, hogy legyezgetik a hiuságukat, - mondta száraz hangon Mohainé.
- Lehet. De az nem változtat a dolgon, sem pedig a könyv értékén. Mondhatom, ritka példány és más uton alig szerezhettem volna meg. Mesés árt igértek már érte, de nem adtam oda, mert sejtettem, hogy valamikor még odaadom valakinek, ki meg tudja becsülni.
- Remélem, nem engem gondol. Mert igazán nem tudom belátni...
- Hogy mi a nevezetessége? Hát az, hogy maga Valois Margit rajzolta hozzá az illustrácziót. Az a királyné, ki a Heptameron-t megirta, mely Boccaccio irigységét is fölkeltette volna. A históriája az, hogy Cinq-Mars lovag szerelmes volt a szép királynéba, a ki őt lerajzolta különféle akt-nak. Megtalálja valamennyit a könyvben, még pedig ugy, mint a régi czigányadomában: egy király, egy czigány, egy zsoltár, egy kép. A legérdekesebb az utolsó oldal, mely a lovagot - fej nélkül mutatja. Azon az éjszakán, mely Cinq-Mars kivégzésére következett, Valois Margit belopózott a halottas házba és lerajzolta kedvesét abban a viseletben, melyet a hóhér ráadott.
Piroska már most igazán undorodott Baláth ajándékától és nem is titkolta érzését.
- Vegye vissza, - mondta ideges hangon, - nem szeretem a véres szerelmi tragédiákat. Különösen azokat nem, hol a ledérség a meghibbant elme ösvényén halad.
- Mert nem tudja még, mi az igazi gyönyör. Sohasem irigyeltem senkit ezen a világon, hacsak azokat a római imperátorokat nem, kik a gladiátorok vérével füszerezték a nászlakomát. Azok tudták csak, mint kell fokozni a szerelmet uj és ismeretlen ingerekkel! A Sacher Masoch cobolyprémes asszonyai, kik a pipereasztalon a háromszijas korbácsot tartogatják a szerelmes férfiu számára, hozzájuk képest csak kontárok.
- Nem irigylem az izlésüket! - tiltakozott Mohainé. Aztán, mintha egyébre akarná terelni a beszélgetést, hirtelen odavetette: - Mondja csak, nem látta Dénest?
- A piktort? Miért kérdezi?
- Mert eszembe jutott, hogy róla is van elterjedve egy hasonló legenda.
- Miféle legenda?
- Mondják, hogy a müvészi ihlet extázisában egyszer végignézte, mikor oroszlánvadászaton a fenevad összemarczangolta legjobb barátját és ő erre azt mondta volna: - Kérem, ne olyan gyorsan. Nem követheti a rajzónom.
- Bolond mese, - mondta epésen Baláth, - sokkal puhább legény őkelme, semhogy ezt a zseniális ötletet föltételezném róla. Különben biztosan tudom, hogy Lorándné terjesztette róla ezt a legendát.
- Mi érdeke lett volna?
- Hát nem tudja? Hisz Lorándné és Dénes... De mit ugrat azzal, hogy tetteti, mintha nem tudná, milyen viszony volt közöttük.
Mohainé hirtelen fölemelte fejét és bámulva nézett Baláthra.
- Egy szót sem tudok, - mondta különösen rezgő hangon, - beszéljen hát!
- Ugyan, milyen világban élt ön eddig, hogy azt sem tudja, a miről a verebek is csiripelnek a háztetőkön? Lorándné volt az, a ki Dénesnek megcsinálta a kariérjét.
- Barátságból?
- Nos igen... afféle barátságból, mely egy fiatal müvész meg olyan asszony közt van, ki éppen belejutott a veszedelmes korba.
Mohainé elgondolkozott:
- Hogy van mégis, hogy megengedi ezt a házasságot? Hisz Margit a leánya!
- Csak a mostoha leánya, a mi nagy különbség. Aztán őt is meglepte a váratlan fordulat, melyet senki sem sejthetett előre. Mert hisz ön jól tudja, hogy a Loránd-leány hosszu ideig ki nem állhatta a piktort.
- De mikor megtudta? - Mohainé olyan nehezen vett lélekzetet, hogy csak tagolva tudta kiejteni az egyes szavakat.
- Akkor már nem segithetett a dolgon. S hallgatnia kellett azért, mert ő maga is veszedelemben forgott. Margit valahogy kiszimatolta a viszonyt és a milyen önfejü meg heves, bizonyára lármát csapott volna, hogy megboszulja édes atyját, ha Lorándné és Dénes be nem kötik a szemét egy ügyesen rendezett ártatlansági szinjátékkal, melyben Márta asszony erénye fényesen kiállotta a tüzpróbát. A szükségből aztán erényt csinált és rájuk adta anyai áldását.
Mohainé egészen lehunyta a két szemét és valamit keresett a saját lelke mélyén, a mi eddig csaknem teljesen idegen volt előtte. Hát ez a keret Margit tiszta szerelméhez, mely előtt ő meghátrált! Érdemes volt a nagylelküt játszani és lemondani a saját jogáról, mikor az erkölcs is megköveteli tőle, hogy ne engedje meg ezt a természetellenes frigyet! Nem is fogja megengedni.
A jobbkezét végigcsusztatta Cinq-Mars zsoltáros könyvén és mintha abból valami pokoli hőség csapna feléje, mely lángot önt vérébe, orrczimpái mámorosan rezegtek, a keble zihált és egész arcza kitüzesedett. Egyszerre csak elkaczagta magát.
- Min töri a fejét? - kérdezte tőle Baláth, ki figyelemmel kisérte arczjátékát és kezét ajkaihoz vitte, hogy megcsókolja.
Mohainé engedte, hogy megcsókolja. Megérdemli ezért az elszólásáért. Szegény tatár, nem is sejti, hogy maga alatt vágta el a faágat és ugy fog lepottyanni minden egéből, mint a kit valami nála is erősebb démon kilóditott a végtelen ürbe.
Pillanat mulva azt mondta Piroska:
- Azon gondolkoztam, hogyan lehet egy olyan játékot megnyerni, mely már csaknem teljesen el volt vesztve?

XI.
A politikai pályán szenvedett kudarcz óta János ur egészen beletalálta magát a gyöngéd férj és a szerető apa szerepébe. Határozott tehetsége volt arra, sokkal több, mint a parlamenti szónoklásra. Mert a szive, a meddig nem lepte el a hiuság rozsdája, igazán szinarany volt.
Leánya kedveért még a félhivatalos lap vezérczikkeinek olvasásáról is lemondott és egészen komolyan hozzá látott, hogy a müvészet dolgaiban kissé hiányos müveltségét kipótolja. Ha az embert az a szerencse éri, hogy egy hires festőnek lehet az apósa, a legkevesebb, a mit tőle kivánhatnak az, hogy bemagolja a festészet szótárát.
János ur tehát egy idő óta nagyon tarkitotta a legmindennapibb beszélgetést. Kolorit, milieu, en plein aire, verizmus voltak a legszokottabb kifejezései. Néha összecserélte ezeket, de ez nem hozta zavarba. Valamint az ember nem születik kész müvésznek, ugy a mükritikához is bizonyos idő kell, hogy teljesen otthon érezze magát benne. Azonkivül nagy előnyben volt a többi mükritikus fölött, a kik csak a mások képeit birálgatták, bonczolgatták, mig ellenben János urnak megengedte szerencsés anyagi helyzete, hogy a saját képeit - már mint azokat, melyeket jó drágán megvásárolt, birálgassa.
Egész képtárt vásárolt össze és teleaggatta mindenféle alaku és nagyságu vásznakkal a sixtini szobái falait. A martirképek sorban eltüntek és helyükre vadászjelenetek meg olyan kompozicziók jöttek, melyekben bizonyos ó-testamentomi irány volt felismerhető. Semmi kétség, János ur egy kicsit visszafelé fejlődött.
Csupán az bántotta, hogy a felesége nem osztja mindenben rajongását Dénes Imre iránt. Nem mintha kisebbitette volna érdemeit, de valahányszor János ur a legnagyobb lelkesedés hangján dicsőitette leendő veje nagy tehetségét, Márta asszony arczán a gunynak egy félreismerhetetlen vonása czikkázott keresztül. S ha a férj azt állitotta, hogy csak egy dolog van a világon, melyért érdemes élni, s ez a müvészet, az asszony ideges haraggal forditott neki hátat.
Sohasem nyult többé az ecsethez azon nap óta, hogy Dénes Imre megkérte Margit kezét és ha férje, ki büszke volt felesége festői tehetségére a vázlatait kivánta látni, olyan feleletet kapott, melyben minden volt inkább, mint tisztelet a háziur és a családfő tekintélye iránt.
Márta asszony az egész idő alatt egyetlen egyszer sem szólt Déneshez és a festő is, mintha bizonyosan tudta volna, hogy nem talál rokonszenvre, kerülte leendő anyósát. A mikor pedig a társaság miatt kénytelenek voltak szóba állni egymással, olyan jéghideg és kimért volt az érintkezés, hogy mindenkinek föltünt. Különösen Margitnak, a ki e miatt többször szemrehányást is tett mostohájának. Ilyenkor Márta asszony roppant alázatos volt, nem védekezett, hanem azzal állott elő:
- Nem tudom elviselni, hogy egy idegen férfi ép akkor raboljon el tőlem, mikor szivünk egymásra talált.
Igy jött el az esküvő napja, mely nagyon fényesnek igérkezett. A Loránd-ház számos ismerőse kivétel nélkül kilátásba helyezte megjelenését a polgári szertartásra. Csak a püspök neheztelt és nem válaszolt a meghivó levélre, mert mint az egyház embere, nem sankcionálhatta jelenlétével azt a frigyet, melynél bizonyos okokból az egyház nem fog szerepelni. Az esküvő délutáni két órára volt kitüzve, hogy a fiatal pár még fölhasználhassa a három órakor dél felé induló gyorsvonatot. A hatalmas nászlakomát nélküle fogják elkölteni, a mit örökre sajnálhatnak, mert nem fogják hallani a felköszöntőt, melyet egy államtitkár mond el tiszteletükre. De János ur megigérte leányának, hogy gyorsiróval szószerint leiratja és megtelegrafálja neki.
Tizenegy órakor visszavonult Margit a szobájába, hogy bucsut vegyen leánykora emlékeitől. Magával vitte azt a kis bokrétát, melyet reggel Dénes küldött neki. Csupa ibolya és nefelejts volt abban és ahány szál került egybe, annyi csókot lehelt rá szerelmes ajakkal a fiatal leány.
Egy órakor kopogtatott Lorándné Margit szobája ajtaján. Ugy volt megbeszélve, hogy ő fogja felöltöztetni és ő tüzi hajába a menyasszonyi koszorut. Márta asszony becsületére legyen mondva, hogy felülkerekedett benne egészen az anyai érzés és már nem is neheztelt Dénesre. Föltette magában, hogy az esküvő után meg is mondja ezt neki és arra kéri, hogy felejtse el egészen a multat, valamint ő is ráboritotta már a feledés legsürübb fátyolát. Szerezze meg mindkettőjüknek a bünbocsánatát azzal, hogy boldoggá teszi Margitot.
Ilyen jámbor szándékkal kopogtatott a menyasszony ajtaján. Nem kapott feleletet.
Ujból kopogtatott és mikor megint nem jött válasz, megnyomta a kilincset. Az ajtó engedett és Lorándné kiváncsi tekintete gyorsan bejárta az egész szobát, mely olyan volt, mint egy galambfészek, melyből kiszálltak a lakók.
A szoba üres volt. Margit nem volt ott.
- Bizonyosan lement a kertbe, hogy a virágaitól elbucsuzzon, - gondolta magában Márta asszony és kilépett a verandára, hogy a kis menyasszonyt figyelmeztesse:
- Margit, siessünk, a vendégek már gyülekeznek.
Megint semmi válasz. A nagy kert olyan a déli nap hevében, mint az ábrándos asszonysziv: teli forrongó vágygyal és kábitó illattal. De a titkát ő sem árulja el.
Kétszer is bejárta Lorándné a hosszu fasort, aztán megkerülte a virágos köröndöt, benézett minden lugasba: sehol senki.
Ekkor valami ösmeretlen érzés nehezedett szivére, a baljóslatu sejtés és a rettegés belenyilalt a lelkébe. Visszarohant a kis fehér szobába és lázas türelmetlenséggel kereste ott a rejtély kulcsát.
Rá is talált. A menyasszony ékszerei, a sok karperecz, gyürü és gyöngyös nyakék mellett a kis toalettasztalon egy levél hevert. Kezébe vette és homályba boruló tekintettel nézte a czimirását.
- Lorándné asszonynak, saját kezéhez.
Egyéb semmi.
Reszkető keze csaknem elejtette a rózsaszinü boritékot, tekintete mereven rátapadt és lelke mélyéből utat tört magának egy zokogó fölkiáltás:
- Jóságos ég, ez a gyermek mindent megtudott!
Honnan vette ezt a szörnyü gondolatot, maga sem tudta, de olyan biztos volt, mint a saját bünösségéről, hogy csakis az lehet a levélben.
- Márta, Margit hol maradtok? - hangzott kivülről János ur szava.
Lorándné fölriadt, lerázta magáról a kábultságot, széttépte a boritékot és lihegve, mint a ki nehéz munkába kapott, olvasta el a sorokat. A mit azokból kibetüzött, gonoszabb volt, semmint hitte volna: egy harmadik is tudott az ő féltve őrzött titkáról, egy kérlelhetlen ellenség, egy szerelmes asszony, ki harczra kelt, hogy megvédje a szive jogát, melytől meg akarják fosztani.
A levél Mohainé kezeirása volt és szóról-szóra igy hangzott:
... Emlékszel még utolsó beszélgetésünkre? Te csupa boldogság voltál, én pedig csupa lemondás. Azt mondtam akkor neked, hogy erősebb vagy nálam, mert részeden az igazság, a hatalom, mivelhogy Dénes téged szeret.
Én is azt hittem és ebben a hitben leltem erőt arra, hogy lemondjak a te javadra.
Tévedtem. Bocsáss meg, ha nem tisztelem fájdalmadat és a szivem mélyéből fölfakad a boldogság, mint egy hatalmas folyam, mely gátakat tör és azt sem bánja a fölszabadulás diadalmámorában, hogy pusztulás követi nyomát. Mert én most már egészen biztosan tudom, hogy Dénes Imre engem szeret és veled csak azért menne az oltár elé, hogy megmentse egy asszony becsületét.
Ez az asszony a te anyád.
Dénes Imre engem szeret, a kezedet csupán azért kérte meg, mivelhogy koczkára volt téve a titka. Azt a jelenetet a müteremben előre beszélték meg a mostoháddal, hogy félre vezessenek és elaltassák gyanudat.
Ha nem hiszel nekem, kérdezd meg Lorándnét: ő nem fogja megczáfolni.
Margit, kedves kis Margit, a szivem nagyon fáj, hogy bánatot okozok neked. De belátod, hogy nem tehetek másként. Az életem üdvösségéről van szó és ha le is tudnék róla mondani, azt még sem tehetem, hogy vakon engedjelek bele rohanni az örvénybe. Te nem lehetsz Dénes Imre felesége: isteni és emberi törvény ellene van annak!
Bocsáss meg nekem és ne gyülölj meg tulságosan, hisz van egy mentségem, mely viszhangra talál majd a szivedben:
Szeretek!
... Lorándnéban még volt annyi erő, hogy keblébe csusztassa az összegyürt levelet, de már nem tudott felelni a hozzá intézett kérdésekre és mikor János ur a szobába benyitott, a feleségét ájulva lelte.
Mire Márta asszony ujból magához tért, ott látta maga körül a házbelieket és azok között Dénes Imrét is. Egyetlen tekintetet vetett a festőre, de az teli volt gyülölettel és elkeseredett haraggal. A festő meg ugy olvasott abból, mint egy nyitott könyvből. Elsompolygott onnan, mint a megvert kutya és fáradtan, megtört lélekkel, összezuzott szivvel távozott a házból, a hova büszkén és diadalmasan belépett.
Odakint egyszerre csak összerezzent, valami megnevezhetetlen és őrült vágy támadt szivében. Itt elvesztette a játékot, hátha másutt még nem?
Beleült egy kocsiba és rekedt hangon kiáltott oda a kocsisnak egy czimet: Mohainé lakása czimét.
Kivette zsebéből az órát, térdére tette és folyton csak a mutatóját nézte. Félkettőre volt kitüzve Mohainé esküvője: ha nagyon siet, tán még otthon találja.
Betelt vagy husz percz, mig leértek a Svábhegyről, áthajtattak a Margit-hidon és belekerültek a lipótvárosi utczák tömkelegébe. Az idő alatt Dénes Imre végig szenvedte a pokol minden gyötrelmét és oda adta volna életének egy nagy részét, ha lassithatja az idő gyors futását.
S a mint megérkeztek a ház elé, hol Mohainé lakott, eszeveszett sietséggel kiugrott a kocsiból, fölrohant a lépcsőn, egyenesen a kis boudoir felé, a hol Piroska legszivesebben tartózkodott, mikor otthon volt. Nekidült vállával a kis tapétaajtónak, betörte és valósággal átbukott a küszöbén.
A szobában nem volt senki. Néhány női piperetárgy hevert szanaszét, valami lenge illat szállt a levegőben, mintegy keresve azt, kitől származott.
Dénes Imre lebukott arczczal a földre és ott fetrengett kinos keservében. Szólni nem tudott, csak nyögött:
- Késő!... késő!... Már itt is letarolták az én boldogságomat!
Ugy vergődött, hogy észre sem vette, mikor kinyilt egy oldalajtó és menyasszonyi ruhában, koszoruval a fején belépett egy álomalak. Menyasszony csakugyan nem lehetett: annak nem olyan dult az arcza és nem lüktet olyan lázasan a kékes ér a halántékán. Másnak menyasszonya nem lehet az, ki ujongva fölkiált, mikor őt meglátja.
Csak arra ébredt, mikor két puha kar átölelte a nyakát és egy reszkető asszonyi hang mámorosan a fülébe súgta:
- Hát mégis eljöttél? Nem csalt meg az érzésem, mikor arra kényszeritett, hogy a templom előtt otthagyjam a násznépet, a papot, az oltárt és menyasszonyi ruhában, koszoruval a fejemen, mint egy őrült végigfussak a bámuló tömegen, ide, hol te vársz reám. Hát csakugyan az enyém vagy? Enyém örökre!
Aztán megcsókolta vad, fékeveszett szenvedélylyel ott, a hol érte: az arczán, a szemén, a nyakán és ujból, meg ujból csókolta. Egyszerre csak fölemelte a két karjába, odavezette az ablakhoz, nézte hosszan, boldogan, mámortól ittas tekintettel és ujból csókolta. Nem tudott betelni sem a nézéssel, sem pedig a csókkal.
... A megfagyott pezsgő teljesen fölengedett és nagyon is igaza volt annak a tudós vegyésznek, ki azt mondta, hogy a démonnal, mely ebben az asszonyban lakik, nem lehet majd birni, ha egyszer kiszabadul.
Az utcza végéről sebesen vágtatva közeledett egy kocsi. Mohainé fölriadt és lopva kinézett az ablakon. Aztán kerekre nyilott szemekkel bámult maga elé, mintha fényes nappal kisértetet látott volna.
Csakugyan az volt: abban a kocsiban Baláth Iván ült. Azért jön, hogy jogát követelje és megvalósitsa fenyegetéseit.
Hogy is hangzott az a fenyegetés? Hogy minden csepp vérét fogja ontani annak az embernek, ki közéje és prédája közé mer állani.
Hát hadd jőjjön! Annyi bizonyos, hogy nem lesz alkalma megvalósitani fenyegetéseit.
Mohainé magához szoritotta Dénes karját és a fülébe sugta:
- A tolvajt meglopni, mily gyönyörüség! Hogy fog nézni, ha minket nem talál és üres lesz a fészek... De hadd tudja legalább, miért üres!
Szétnézett és szemébe ötlött egy aranyszegélyü papir, meghivó a saját lakodalmára. Arra vetette sebtében a következő sorokat:
... Cinq-Mars zsolozsmás könyve megtanitott arra, hogy a szerelemben többet ér a csók, mint az elkésett boszu. Csak azért akartam önhöz menni, hogy tönkre tegyem, mivel elrabolta üdvömet. Most pedig már annyit sem törődöm önnel, mint egy szálló pihével, melyet leheletem kerget. Elmegyek még ma, nászutra, de nem önnel, hanem Dénes Imrével. Adieu, ’il maestro dell’ amore. Ugy-e, hogy meg lehet még nyerni az olyan játékot, melyről mindenki azt hitte, hogy már el van veszve?
Letette a tollat és megállott a tükör előtt. A fátyol, a menyasszonyi ruha olyan különös ellentétben voltak a gunyos, csaknem kegyetlen mosolylyal, melylyel végignézett rajtok. Egyet rántott a drága csipkéken, fékeveszett indulattal letépte azokat magáról, mintha égetnék arczát és halántékát, a hol érik.
De ez volt gyülöletének utolsó fellobbanása. A következő pillanatban megszelidült minden vonása, és a két karját ujból szerelmese nyaka körül fonta, mialatt a fülébe sugta:
- Menjünk édes, hisz a boldogság vár reánk.
Abban a pillanatban, mikor Baláth Iván a szivében duló haragtól kergetve, belépett a boudoirba, a hátsó lépcsőn elosont a szerelmes pár. S meg sem állottak a pályaudvarig, ugyanabba a külön kupéba ültek, melyet Baláth Iván megrendelt a saját nászutjára.
A szerelem mestere pedig, mikor elolvasta szárnyra kelt menyasszonya levelét, fáradtan dült a karosszékbe és bambán bámult maga elé. Sehogy sem akarta megérteni, hogy rajta ilyesmi megesett.

XII.
Ónos, esős éjszaka követte a verőfényes szeptemberi napot. A merre a gyorsvonat vágtatva elszaladt, mindenütt utszéli tócsákban tükrözött a lokomotiv tüzfénye. A kövér esőcsöppek sulyától alább ereszkedtek, majdnem a földig lekonyultak a vasuti töltés mentén a fák ágai, olyan siralmasan lucskos volt a rónatáj, hogy megesett volna rajta az ember szive, ha keresztül láthat a ködpárán. Alig néhány óra előtt még napfényben fürdött a vidék és most valósággal didergett az ősz rálehelésétől, mintha egy szép, de vénülő asszony volna, kit egyetlen éjszakán hirtelen és orvul megtámadott az aggkor.
A kerekek egyforma és lármás zakatolásából is kihallatszott a locscsanás, melyet a kocsik tetején meggyült esőviz hirtelen aláömlése okozott a sineken. A gép néha nagyokat nyögött, mint egy öreg ember, kinek teher már minden lépés, ha pedig a gépész kibocsátotta a gőzt, az nem emelkedett fölfelé, hanem lassan és szélesen elterült a földön, mint egy óriás halotti takaró.
De odabenn az első osztály egy külön fülkéjében mitsem vettek észre mindezekből. A lebocsátott függönyökön innen nem volt őszi a hangulat, hanem forró délszaki nyár hevével szálldogált a szerelem. Két sziv dobogott ott egyformán lázas hévvel és elmerült a boldogság mámorában. Dénes Imre és Piroska ugy érezték, mintha egy jóságos kéz kikapcsolta volna őket az emberiség lánczolatából. Egészen különváltak a többitől: ez a kupé egy önálló bolygó a világürben, a hol ők ketten az egyetlen élő és érző lények.
Órák multak, mióta a vonat kirobogott a budapesti pályaudvarból és még mindig szótlanul ülnek egymással szemközt, kéz a kézben, az egyiknek tekintete elmélyedve a másikéba, eltelve azzal a tudattal, hogy elmaradt mögöttük minden akadály, a mi gátat vethetne a tökéletes egybeolvadásnak. S ettől a tudattól még a követelő vágy is alább szállt, csendesebb lett, mintha biztosan tudná, hogy ugyis eljön nemsokára az ő ideje, mikor teljesen jogaiba léphet. A kocsifolyosón néha egy mogorva utas ment végig, viztől cseppegő ruhában és haragos tekintetet vetett a lefüggönyözött fülke ablakára. Az ő fázó és lucskos mivolta, személyes sértésnek vette, hogy egészen közel hozzá incselkedik a tavasz, mert ki tudja hogyan, de már a harmadik állomásnál elterjedt az egész vonaton az a hir, hogy nászpár van az utazók között. Az asszony nagyon szép, a férfi délczeg és szerelmes. S mikor nyolczad fél órakor az egész társaság az étkező kocsiban összejött, csak a nászpár hiányzott, az emberek összenéztek és irigykedve mondták:
- Bezzeg azoknak nem kell table d’hôte, különb mannával táplálkoznak.
Egy kiváncsi utazó, ki szemtelenebb volt a többinél, arra mentében megnyomta a kilincset és már előre készült a mentségre, hogy eltévesztette az ajtót. De nyomban ott termett a kalauz, eltolta onnan és csaknem szent borzadálylyal mondta neki szemrehányó hangon, félig halkan:
- Hát nem tudja? Nászutazók vannak odabenn!
Aztán hozzátette a saját védelmére:
- Különben is kibérelték az egész kupét.
Piroska, ki összerezzent, mikor a kilincs nyikorgott, elnevette magát erre a megnyugtató biztatásra. Olyan erősnek érezte magát a puha fészkében, hogy valósággal fittyet hányt a tolakodó kiváncsiságnak, sőt az igazat megvallva, mint valami csintalan gyermek, a nyelve hegyét is kidugta annak a láthatatlan urnak tiszteletére, ki a kilincset megbolygatta. De egyszerre csak észrevette, hogy Dénes most is nézi és nagyon elpirult, aztán odatette fejét szerelmese vállára.
Az a tudat, hogy a szomszéd kupék üresek és valamennyi utas vacsoránál van az étkező kocsiban, annyira fölbátoritotta őket, hogy már most beszélgetni is mertek. Bátorságra kaptak, mint a szőllő körül ólálkodó seregélymadár, ha észreveszi, hogy eltávozott a csősz és megcsipkedték a gyümölcsöt, melyet a szerelem istene kinált nekik. Egy-egy csók elcsattant, Dénes helyet cserélt és átült a másik oldalra Piroska mellé, aztán hogy, hogy nem, a karja oda került a szép asszony derekára.
- Szeretsz, édes?
- Szeretlek, édes.
- Enyém vagy?
- A tiéd!
- Mióta?
- Amióta ismerlek.
- Meddig?
- Örökkön örökké.
Ismét egy hosszu, forró csók, de ezuttal nem vált el a két alak, a mint megcsipkedte az édes gyümölcsöt. Az asszony odatapadt a férfiuhoz, ki lángoló édes szavakat sugott fülébe. Tán nem is volt azokban uj kifejezés és fordulat, valószinü, hogy hasonlókkal élt már a paradicsomban is egy fiatal emberpár, mikor először jutott arra a tudatra, hogy bizonyos körülmények közt kétszer egy nem kettő, hanem azért is egy, a mi azonban fölér az egész végtelen nagy mindenséggel. És olyan jó egyedül lenni a mindenségben, különösen ha még valaki megosztja ezt az egyedüllétet.
... Pedig nem voltak egyedül, mert a szomszéd kupé nem volt üres. Ott is lázasan lüktetett egy sziv, de az érzés ellenkező pólusán. Emitt a szerelem gyönyöre reszkettette meg, amott a szerelemféltés minden kinja és kétségbeesése. Mert a szomszéd fülkében egy fiatal lány vergődik, arczát a bársony vánkosba temeti és jaj hogy magába kell fojtania zokogását, nehogy oda át meghallják.
Ez a fiatal leány Loránd Margit.
A véletlen kegyetlen tréfája volt, hogy egy kocsiba került azokkal, kik előtt menekült. A hogy elolvasta Mohainé levelét, nem kételkedett, hogy szóról szóra igaz a rettenetes vád. Mert eszébe jutott most sok apró körülmény, melyet könnyenhivősége folytán eddig nem vett figyelembe, különösen pedig az az egymást vádló tekintet, melyet Lorándné Dénessel cserélt, mikor a müteremből távozott. Igy csak büntársak nézhetnek össze. Hogy ő azt nem értette meg azonnal!
De mikor olyan végtelen boldog volt, hogy nem kell gyülölnie, a hol szeretne szeretni. Hát csak készakarva szemet hunyt és inkább elhitte a szegény szivéről, hogy gonosz, mert megengedte a gyanunak, hogy közelébe férjen. Meg is vezekelt ezért a gyanuért alaposan, megalázta magát a mostohája előtt, bocsánatot kért tőle és meggyónt neki mindent, kivéve azt az egy titkát, hogy szerelmes Dénes Imrébe.
Behunyt szemmel ment tovább az önámitás virágos ösvényén, mikor már megkapta gyengeségének jutalmát és Dénes menyasszonya lett. Nem akart látni, holott észrevehette volna, mily lesujtó hatással van eljegyzésének hire Lorándnéra és mennyire gyülöli azóta azt az embert, kivel eddig nagyon is nyájas volt. Inkább elhitte mostohája hirtelen támadó anyai szeretetét és azt a mentségét, hogy nem tudja legyőzni ellenszenvét az idegen férfiuval szemben, ki elrabolja gyermekét. Mindent elhitt, csakhogy boldogságát meg ne zavarja semmi.
De most tisztán és élesen körvonalozva látja azt a gonosz játékot, melyet ez a két ember vele üzött. Ártatlan szerelme csak eszköz volt kezükben, hogy bünös viszonyukat a világ előtt takargassák. Ki tudja?... Tán azalatt is, mig ő vakon bizott... Vagy arra számitottak, hogy mikor már Dénes felesége lesz, még nagyobb biztossággal folytathatják?
Végtelen keserüség marczangolta Margit szivét annál a gondolatnál, hogy titokban kaczagják együgyüségét és csupán egy vágya volt még: megszabadulni tőlük, minél nagyobb távolságot teremteni maga közt és azok között, kik rutul rászedték. Most nem ér rá, hogy elzokogja fájdalmát és kétségbeesését, hanem mint a megsebzett vad, a magányt óhajtja, hogy eltemesse megölt szerelmét.
Összecsomagolta apró leánykori emlékeit egy kis kézi táskába és zsebre tette a perselyt, melybe összegyüjtötte volt a születésnapi és névnapi ajándékaranyakat. Volt együtt annyi, hogy kifizethesse az utiköltséget és egyéb kiadásait, mig csendes menhelyre talál. Csak néhány hét az egész, azontul ugy sem lesz szüksége semmire...
Mikor a cselédlépcsőn a kertbe osont, jól hallotta az érkező vendégek vidám beszélgetését és Lorándné szavát, a mint őket üdvözölte. Keserü megelégedéssel gondolt arra, hogy ez az asszony rettegve gondol majd rá, mert tudja, hogy kezében van a titka. Csak hadd féljen, a mig élete tart, mert nem fogja megtudni soha, hogy sirba vitték gonosz titkát.
Ha nem leplezi le, korántsem a kimélet tesz zárt az ajkaira, mert valóságos gyönyör lett volna neki, ha tönkre teheti. Hallgatni fog azért, hogy édes atyja ne tudjon meg soha semmit.
Szegény János ur, dehogy sejtette, hogy milyen odaadó gyermeki szeretettel gondolnak rá ebben a pillanatban... Igazán, csakis ebből a szeretetből meritett erőt Margit, hogy legyőzze a démont szivében, mely egyre boszura sarkalta.
S egyszerre csak meghallotta Dénes Imre szavát, ki utána tudakozódott. A verandára fölmenőben találkozott János urral és kérdezte, hogy Margit készen van-e már? Olyan nyugodt biztossággal ment menyasszonya elé, mintha a legcsekélyebb bün se terhelné a lelkét, holott alig néhány lépésnyire tőle, egy bokor mögött az rejtőzött, kitől mindent elrabolt, ami értéket adhat egy fiatal leányszivnek: a hitet, a szeretetet, a bizalmat...
Először hullott ki egy köny a fiatal leány szeméből, mióta a levelet elolvasta. Siratta ábrándjait.
A hegynek lefelé menve, egy a városba üresen visszatérő kocsi érte utól, mely vendéget szállitott a Loránd nyaralóba. Megállitotta és azt mondta a kocsisnak:
- Vigyen a vasuthoz.
A kocsis tudta, hogy a nászpár a déli vasuton fog elutazni az esküvő után. Margitot nem ismerte és abban a hitben, hogy valamely rokon, ki ott akar bucsuzni, a lovai közé csapott és elvitte a déli pályaudvarhoz. Jó egy óra volt még az indulásig, de Margit azonnal megváltotta jegyét egy külön elsőosztályu fülkére - ezt a fényüzést megengedte fájdalmának - aztán beszállt, nehogy valaki meglássa az ismerősök közül. Elfüggönyözte az ablakot, gondosan bereteszelte az ajtót, aztán odaadta magát kétségbeesett fájdalmának.
A zivatar, mely az emberi szivben tombol, nem jár égzengéssel, czikkázó villámai sincsenek, de pusztitani épp ugy tud, mint a legádázabb förgeteg. Az a félóra, mely alatt Margitban kitombolta magát a fájdalom, tönkre tette fiatal szivének minden érzését és nem hagyott hátra egyebet sivár ürességnél. Nem könnyitett a lelkén egy cseppet sem, hanem csak eltompitotta és megdermesztette minden érzését és mélyebbre vájta a sirgödört, melybe el fogja azt temetni.
De nemcsak a lelkét fárasztotta el, hanem a testét is. A hogy a félóra letelt, Margit olyan öregnek látta magát, mintha már az egész élet harczát végig küzdötte volna. Megbénult az akaratereje, köd borult az agyára, a pihenés vágya elfogta és valósággal elaludt.
De még álmodott is. Álmában jöttek és mentek az emberek, beszálltak a kocsikba, bucsut vettek egymástól, kinéztek a kupék ablakain és ujból bucsuztak. Megadták az első jelt az indulásra, rohanva jöttek elkésett utasok, csapkodták az ajtókat, veszekedtek a kalauzzal egy jobb helyért és végül kényelembe helyezték magukat körülte és mellette. Aztán másodszor is megszólalt a jeladás, a portás intette a késedelmezőket, hogy szálljanak be, a gép nehezen nyögött, mintha tudná, hogy most rajta a sor és mindazt a nagy terhet, a mi emberekben és érzésekben a hosszu kocsisorban együtt van, neki kell odább vinni. A vonaton végig ment egy nagy remegés, a gépből gomolyogva szállt föl a füst és leghátul elkiáltotta magát egy éles hang:
- Kész! Mehet!
Ebben a pillanatban fölszakitották a váróterem ajtaját és rohanva, csaknem lélekzet nélkül futott ki egy emberpár a perronra. A kalauz utjokat akarta állni, de kikerülték és egyenesen annak a kocsinak tartottak, melyben Margit ült. A vonat már indulóban volt, mikor a férfiu fölsegitette a nőt, aztán maga is fölkapaszkodott utána. A portás utánuk kiáltott még valami fenyegetés félét, de mikor látta, hogy, a rezervált kocsiba szállnak, nevetve mondta a hadonászó kalauznak.
- Ne bántsa, hisz’ ez a nászpár.
Margit ugy érezte, mintha óriás lidércznyomás nehezedne a szivére és elfojtaná a verését. Az elkésett párban fölismerte Dénest és Mohainét.
Első gondolata az volt, hogy kiugrik a kocsiból, de mialatt reszkető kézzel csavarta az ajtó fogantyuját, a gép élesen füttyentett és gyors zakatolással fordultak meg a kerekek. Vitték odább ezt az embersokadalmat minden hánytorgó szenvedélyével együtt.
Visszaroskadt a bársonyülésre és mereven bámult maga elé.
Tehát még az utolsó csapást is rá mérte a sors: együtt kell utaznia azokkal, kik előtt menekült.
A két kupét elválasztó fal nagyon vékony volt. Régi divatu szalonkocsiból készült a két fülke és csak egy tölgyfaajtó választotta el. Innen is, tulnan is el volt zárva, de meg lehetett hallani minden szót és minden mozdulatot.
S Margit jól hallotta Piroska kaczagását, a mint Dénesnek mondta:
- Sokért nem adnám, ha megláthatnám, milyen arczot csinál ebben a pillanatban Baláth Iván ur!
Dénes Imre pedig komoly, a megindulástól reszkető hangon csupán annyit mondott:
- Törődöm is én Baláthtal, nem törődöm az egész világgal, csakhogy mellettem vagy, én üdvöm és boldogságom.
Róla szó sem volt. Meg is feledkeztek már, hogy a világon van. Micsoda is ő nekik? Egy szétfoszló ködfolt, mely valaha közéjük és a nap közé merészkedett, de most elolvadt szenvedélyük izzó hevében.
A fiatal leány halántékában kinosan lüktetett a fölfelé tóduló, minden cseppjében föllázadó vér. Lerázta magáról az álom kábultságát, fölállott, halkan, odaosont az elválasztó falhoz, odatette fülét a kulcslyukhoz és hallgatózott.
Most már nem érezte a kimerültségét. A kegyetlen harag fölkorbácsolta érzését és el volt tökélve, hogy egészen belelát annak a két embernek a lelkébe.
S hogy nem hallott semmit, még jobban gyötörte az a féreg, mely az emberi sziv minden idegét kinozza, csaknem elvette eszét a féltékenység.
Igazán rosszul van berendezve, hogy a halandó szivében a szerelmet tuléli a féltékenység. Mikor már el van temetve a halott, jön a sirrabló, fölássa két éleskörmü kezével a még meg sem keményedett hantot és leszedi a holttestről a fehér köntöst, az ékszert, a virágos koszorut, a földi életnek utolsó emlékeit.
S a halott érzi mindezt, de nem tud védekezni. Még egy jajszó sem hagyja el ajkát.
Órákon keresztül állott ott Margit és megleste a két szerelmes minden mozdulatát. Valami homályos sejtelem volt még benne, hogy a mit tesz, nem méltó hozzá és megfosztja lelkét a tisztaságtól, szivét az ártatlanság utolsó virágától. De nem tehetett ellene, mert az az indulat erősebb és kitartóbb volt mindennél, a mit eddig érzett.
Nem háborgatta senki. A kalauzzal már a beszálláskor intézte el dolgát és most már nem maradt egyéb teendője, minthogy engedje a férget dulni a szivében.
Azalatt pedig odakünt beborult, sürü felhők fogták körül a napot és inditottak hajtóvadászatot ellene. Hasztalan próbált menekülni, néha kitört egy sugara valamely résen, de a falka ismét körülfogta, leteperte és fölhangzott az eget megrengető, menydörgésbe elvesztő halali.
S megindult az eső, vastag csöppek verték az ablakot, hideg lett lassanként, őszi hideg, mely gonoszabb a téli fagynál. De Margit lázban lüktető halántéka nem kapott enyhülést, a pokoli tüz folyton fütött szivében, ereiben és vérének minden csöppjében.
Igy jött el az estebéd ideje. Hallotta az utasok gyülekezését, a megjegyzéseket, melyeket tettek, mikor a szomszéd fülke előtt elmentek. S jobban bántották, semmint ha ő lett volna oda át Dénes Imre társaságában, egyedül, kikapcsolva az egész világtól. Föllázadt a szeméremérzése és szerette volna az emberek szemébe vágni mélységes megvetését.
Aztán, mikor a lépések már egy irányba távoztak el, egyebet is hallott. Oh, ez még inkább gyötörte. Meghallotta a csókot és kevéssel rá a párbeszédet:
- Szeretsz, édes?
- Szeretlek, édes.
- Enyém vagy?
- A tiéd!
- Mióta?
- A mióta ismerlek.
- Meddig?
- Örökkön örökké.
Vad vágya támadt, hogy közéjük rontson és a férfiu szemébe kiáltsa: - Hát én? Mi voltam én? Vagy nem sugtad-e a fülembe ugyanezeket a szavakat és nem válaszoltam-e ugyanolyan édes igérettel? S mindezt kitörülte már emlékezetedből egy másik asszony?
De nem merte követni féktelen ösztönét. Erősebb volt benne a leányos szemérem, semhogy olyan pillanatban támadjon rájok, mikor az a másik nő megfeledkezik mindenről a földön és leginkább arról, a mit az asszonynak féltve kell őrizni: önmagáról.
E helyett valami démoni eszme támadt benne. Tudta, hogy a következő állomáson két vonat keresztezi egymást. Az a vonat melyen ő utazik, megáll nehány perczre és bevárja a másikat, mely vágtatva megy keresztül, meg sem állva. Ha az a két ember a szomszédságában egészen elmerült is a gyönyörben, majd fölébred, ha a boldogság zugába belesüvölt egy halálkiáltás...
Kiment a folyosóra, óvatosan, lábujjhegyen osont el a másik fülke mellett, kihajolt a lépcső fölött levő ablakon és kinyitotta kivülről a biztossági zárt. Aztán várt néhány pillanatig.
Mikor a vonat megállott, leszállt és a másik vágány felé ment. De hirtelen rákiáltott valaki:
- Vissza!
Oda sem hallgatott, hanem ment tovább. A másik gyorsvonat már csak kétszáz lépésnyire volt és a vörös fény, melyet maga elé bocsátott, olyan volt, mint egy óriási tüzes szem, mely belebámul az éj sötétjébe.
Ismét rákiáltott mögötte egy rekedt hang, de ezuttal nemcsak parancs volt benne, hanem, rettegés is.
- Vissza!... Hát nem hallja!... Minden áron neki akar menni a gyorsvonatnak?
Az ablakok megnyiltak és kiváncsi arczok jelentek meg. Annak a fülkének ablakát is lebocsátották és Margit, ki már a rohanó vonat vágányán állott, egy rémült fölkiáltást hallott:
- Ő! Loránd Margit!
S nyomban rá egy női hang biztatását:
- Siessünk! Mentsük meg!
A vonat már csak száz lépésnyire volt. Margit ösztönszerüleg arra fordult, honnan a két utolsó kiáltás hallatszott. Vagy tán készakarva tette? Az volt tán a szándéka, hogy lássák az arczát, mielőtt testét összezuzza a rohanó vasóriás?
De egyebet látott. Azt, hogy Dénes Imre eszeveszett sietséggel feléje tart. Már ott volt nála, már megfogta a kezét, már vonszolja a sinekről, mikor a gép hősége csaknem perzseli. S utolsó viziójában látta, hogy a férfi testét is elkapja a gép. Halálos rémület fogta el, föltámadt szivében ujból az eltemetett szerelem. Inkább legyen azé, csak ne a halálé! Végső erőmegfeszitéssel ellökte magától Dénest, a ki hátrafelé tántorodott és két lépésnyire a sinektől térdre bukott. Onnan látja üvegesedő tekintettel a fiatal leány dicsőült arczát és hallja azt, a mit feléje kiáltott:
- Nem akarom, hogy megmentsél! Nem engedem, hogy velem meghaljál.
... Aztán keresztül ment a vonat a leány testén.

XIII.
Dénesék uj nyaralóját egy szép májusi napon avatták föl. Az Andrássy-ut végén áll, a Városliget tőszomszédságában és minden része rávall tulajdonosa müvészi izlésére. Különösen a nagy müterem, mely a kertben van elhelyezve. Erről azt mondják a festő barátai, hogy Makart világhirü atelierja se volt különb.
A fölavatási ünnepre meg volt hiva Budapestnek minden előkelősége. A magyar müvész-világ vállalta magára a rendezést, hogy kimutassa hódolatát a legnagyobb élő magyar festő iránt, ki rövid három esztendő alatt elérte, hogy nevét együtt emlegették a század legnagyobb festőivel. Utolsó nagy alkotását a párisi Salon megkoszoruzta és azóta egész iskola támadt nyomán. Páris, München és Bécs vetélkedtek, hogy megnyerjék maguknak, de ő megmaradt a föltett szándéka mellett, hogy hazájának szenteli tehetségét.
Valami sinecura félét akartak teremteni számára itthon, de Dénes kijelentette, hogy az ecsetje után akar megélni és nem köti le magát semmiféle hivatalhoz, vagy álláshoz. Ezzel pedig tökéletesen meghóditotta magának a sziveket, mert - van-e a világon kellemesebb ember az olyan hires férfiunál, ki nem kér senkitől semmit és ingyen adja oda szülőföldjének egész nimbusát?
A sok száz lámpionnal diszitett kertben körülbelül ötszáz ember sétál, várva az éj beálltát, a mikor a budapesti müvészek által tervezett programm megvalósul. Lesz diszfölvonulás, középkori tornajáték, tüzijáték quantum satis, mindenféle meglepetés, a mely a szemet elkápráztatja és a kiváncsiságot kielégiti.
De a legnagyobb meglepetés-számba ment, hogy Dénes Imre ezen a napon fogja először bemutatni nejét a budapesti társaságnak. Csodákat beszéltek az asszony szépségéről és finom szelleméről. Baláth Iván, ki az ünnep egyik főrendezője volt, épp most tart róla előadást egy vendégcsoportnak, mely a szökőkut körül összeverődött.
- Hölgyeim és uraim, - mondta a jeles férfiu, ki az utolsó három esztendő alatt erősen megifjodott, - a mai est egy müvész álmának megvalósulása. Önök mindnyájan tudják, hogy mily szoros baráti viszony füzött Dénes Imréhez, mikor még a világ nem tudott az ő korszakalkotó tehetségéről. Én már akkor is sejtettem, hogy a géniusz homlokon csókolta és erősen biztam nagy jövőjében.
Helyeslő moraj követte szavait, csakis Albi Mája sugta férje fülébe:
- Ez a Baláth a legnagyobb szélhámos kerek e földön... Emlékszel még arra az estére, mikor a szegény Imrét ő miatta nézték ki Lorándék házából? S mikor a katasztrófa bekövetkezett, melynek szegény Margit áldozatul esett, nem ő volt az, ki kigyót-békát kiáltott Dénesre és Mohainéra?
A bankár intett nejének, hogy ne folytassa, mert Baláth épp most jutott el egy ujabb szónoki fordulóhoz:
- Azóta pedig az én szeretett barátom meghóditotta a világot. Nem egy könnyen jutott el odáig, mert az élet nem adja ingyen a dicsőséget és a sikerért meg kell fizetni a sziv érzésével. Dénest is kipróbálta az élet. Nem akarok durva kézzel hozzá nyulni a legfájdalmasabb sebhez és azért csak röviden érintem azt a szomoru drámát, melynek ő volt egyik hőse. Menyasszonya megölte magát az esküvő napján. Exaltált fiatal leány volt, ki azt hitte, hogy a mi nagy müvészünk csak ugy juthat el a dicsőség zenitjére, ha nagy fájdalmon megy keresztül. Ez volt az oka annak, hogy egy robogó vonat elé vetette magát.
- Vagy tán inkább, mivel megtudta az esküvő előtt, hogy a vőlegénye megcsalta! - sugott Mája asszony a férje fülébe.
- Dénes kevés hija, hogy el nem vesztette eszét a nagy csapás miatt, - folytatta előadását Baláth. - Bizonyára bele is halt volna a szivén ejtett sebbe, ha a gondviselés egy nemeslelkü asszonyban föl nem kelti a vágyat, hogy megmentse az életnek és a müvészetnek. Fölkereste a beteget és a legnagyobb önfeláldozással ápolta, hogy aztán...
- Elvétesse magát vele! - szólott közbe asszonyi hang.
Az egész társaság a legnagyobb megbotránkozással fordult a hang irányába, de Albi még elég jókor megfogta neje kezét és bevonszolta egy pálmákkal diszitett mesterséges barlangba, a hol egy pillanatig némán megállottak.
- Ugyan Mája, hát még mindig benne vagy az ünneprontó hangulatban, - szólott aztán, mikor már biztosságban érezte magát.
Egy kicsit mégis behallatszott, hogy odakünt nem a legnyájasabban emlékeznek meg róluk.
- De mikor nem tudom végighallgatni annak a vén ruénak frázisait! - heveskedett a bankárné. - Hisz jól tudom, miért mondott le arról az elkeseredett gyülöletről, melyet Dénes Imre ellen érez.
- Vajjon miért?
- Mert abba reménykedik, hogy Piroska megjutalmazza érte és ismét szerepelhet mint maestro dell’amore.
- Gonosz a te nyelved, Mája!
- Mert igazat beszél? Látod, Albi, én mindent el tudok nézni, csak a szivtelenséget nem! Ez a Mohai Piroska, kit mi szentnek tartottunk, mert ugy adta a szendét, hogy még az én éleslátásomat is megcsalta, sajátképpen egy lelketlen és szivtelen teremtés. Emlékszel még, hogyan dicsőitettük, mivel első férje vagyonáról le akart mondani?
- Nos?
- A mint elvétette magát Dénessel, első dolga az volt, hogy mindent visszavont. Az öreg Mohai hagyatékából egyetlen fillér se jutott a rokonságnak, mert az érdekes özvegy az egész vagyont megkaparitotta magának.
- Ez még nem olyan nagy bün, mert az elhunyt végrendelete is ugy akarta.
- Ne beszélj nekem, te szivtelen pénzeszsák! Azt a végrendeletet is ki tudja hogyan csinálták!... De ha még ezt el is nézném neki, sohase fogom megbocsátani, mit müvelt Lorándékkal. Szegény János ur belehalt a nagy csapásba, özvegye pedig teljesen visszavonult a világtól... Mondják különben, hogy erre a lelkifurdalás kényszeritette, mivelhogy közte és Dénes közt...
- De már most eleget beszéltél! - tiltakozott a bankár, - hát semmi sem szent előtted -
Mája asszony ismerte férje hangjában ezt a nüanszot és rögtön elhallgatott. Egy pillanatig figyelmesen hallgatóztak, aztán elhagyták a mesterséges barlangot. Éppen jókor jöttek, hogy meghallják Baláth Iván zárszavát:
- S igy, hölgyeim és uraim, jött létre az a frigy, melynél szebbet, tisztábbat és nemesebb érzésen alapulót nem láttam még pályafutásom alatt. A gondviselés visszaadta nekünk a nagy müvészt, ki alkotó ereje teljében minden tehetségét fölajánlja szeretett hazájának. Nagy áldozat tőle, de ő mosolyogva nyujtja felénk. Mi pedig hálás szivvel fogadjuk és rajta leszünk, hogy soha meg ne bánja áldozatkészségét.
*
A kerti pavillonban, hol a müterem volt elhelyezve, Dénes Imre állott a feleségével egy festőállvány előtt. A művész erősen megöregedett az utolsó három év alatt és homlokára mély barázdákat szántott a sok lelki indulat, melyen keresztül ment. Szemében bágyadtság tükrözött és haja már sok helyütt egészen megőszült. Piroska ellenben tökéletes szépséggé fejlődött. Csodálatos volt tekintetének ragyogása és vérpiros ajkai minden lélekzetvételnél mintha duzzadtak volna az életerőtől. Alakja jobban megtelt, magatartása biztosságra tett szert és meglátszott minden mozdulatán, hogy tud parancsolni szenvedélyének, meg uralkodni mindenkin, aki közelébe jut.
Egyidejüleg nézték a nagy vásznat, mely az állványra ki volt feszitve. Éjjeli jelenetet ábrázolt: a távolban robogó vonat közeledik, tüzes szeme bevilágitja az éjszakát. A sineken egy fiatal leány áll és égnek tekint. Homloka körül glória szövődik, a martirság láthatlan koszoruja száll alá fürtjeire. Csakis a leány alakja volt kidolgozva, a többi részlet nem jutott tul a vázoláson. Hanem ez az alak csodálatos volt a maga nemében, egymagában elég lett volna, hogy hirnevessé tegye a festőt. Dénes ugy nézte ezt az alakot, mintha egészen bele akarná vesziteni a lelkét. Fájdalom, önvád, keserüség volt abban a nézésben. Piroska ellenben haragosan szemlélte. Érezte, tudta, hogy a vetélytárs erősebb nála.
- Menjünk, Imre, - szólott végre, - a vendégek már várnak ránk.
A festő összerezzent, mintha álomból ébredne, aztán kapkodva válaszolt:
- Azonnal... azonnal... de előbb ezt a vásznat kell innen eltávolitani.
- Majd lesz gondom rá, hogy jó helyre jusson. Hisz csak ma estére kell valahova eltenni, miután nem akarod, hogy mások is meglássák.
Dénes arczát elöntötte a harag pirja és hangja csaknem rikácsolt, mikor vissza felelt:
- De nem ám!... Ezt a képet nem adom oda nekik... Még a te kedvedért sem. Az enyém, egészen az enyém.
Reszketett az egész teste. A tekintetében valami ködös bánat tükrőzött. Ugy zihált a beteg melle, mintha meg akarná repeszteni a vad indulat, a kétségbeesett fájdalom, melynek talán ő maga sem tudta az igazi nevét. De csak néhány pillanatig tartott a vihar lelkében, aztán hirtelen megszünt. A mint jött, ugy mult el ismét a nélkül, hogy gyürüket vetett volna a hullámzása. S most ugy állott, mint a ki nem tud semmiről, nem érez semmit.
Piroska csillapitó mozdulattal tette kezét a festő vállára. Meglátszott, hogy nagy megerőltetésébe kerül ez az önmérséklet.
- Hát ne izgasd magadat, - mondta halkan - hisz tudod, hogy megárt. Fogjuk meg ketten és vigyük át a szomszéd fülkébe, ahol pihenni szoktál. Magadhoz veheted aztán a fülke kulcsát...
S mialatt a kertben a hullámzó vendégtömeg dicsőitette a festőt és irigyelte boldogságát, oda fent a müteremben Dénes és neje lopva vitték rejtekhelyre azt a képet, mely Loránd Margit halálát ábrázolta.

(Vége)