Egyetemes Regénytár

Ella kisasszony ötlete

és más elbeszélések

Irta

Szomaházy István

Singer és Wolfner kiadása

Budapest

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5433-66-5 (online)

MEK-12946

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/12900/12946/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

Ella kisasszony ötlete.

A vajastorta románca.

Brown tábornok kiáltványa.

Gemma ismerőse.

A kérődző nyulakról.

Müllerné elégtétele.

XII. Károly hőstette.

Apolcer ur kedélyvilága.  Szinmű 3 felvonásban.

I. FELVONÁS.

II. FELVONÁS.

III. FELVONÁS.

Az ezrelék-ember.

Dobóné.

I.

II.

III.

Az ötödik osztály kirándulása.

A topoly-füredi juniális.

A diadalkapu.

Elvek.

Az audiencia.

A lecke.

Válófélben.

I. Éjszaka.

II. Reggel.

III. A vasuton.

IV. A mamánál.

Ella kisasszony ötlete.

- Az édes mama jól érthet a barackfőzéshez, - szólt Ella kisasszony fitymálva, - de hogy férjet hogyan kell szerezni, azt én tudom. Fogadjunk két kiló Kuglerbe, hogy Pintér akkor kéri meg a kezemet, amikor saját magamnak ugy tetszik...

Mikolayné keserves arcot vágott.

- A te Pintéred együgyü fajankó, - mondta mélységes meggyőződéssel. - A sors az ölébe hullajtotta a százezreket, de cserébe oly ostoba félénkséget oltott bele, mint egy iskolás gyerekbe... Ugyancsak szeretném látni azt a leányt, aki Pintérből vallomást kicsikar...

- Akarja látni azt a lányt az édes mama?

- Igen.

Ella mosolyogva meghajolt és elbizakodott mosollyal igy szólott:

- C’est moi.

Mikolayné, akinek tetszett a leánya életrevalósága, komikus lemondással intett, majd kedvtelve végignézte viruló, egészséges gyermekét.

- Ha a mamlasznak egy csöpp esze volna, - mondta később sóhajtva, - nem nagyon kéretné magát arra, hogy feleségül vegyen...

Hat órával e beszélgetés után, esti hétkor, egy dadogó, sápadt ifju botlott be a Mikolayné ebédlőjébe. Előbb érthetetlen szavakat mormogott, de mikor az Ella édes mamája barátságosan helyet mutatott neki, lassanként visszanyerte az öntudatát. Pintér volt, a délutáni tanácskozás hőse, aki több sikertelen fuldoklási roham után, végre kimondta, ami szivén feküdt:

- Nagyságos asszony... Ella... ő szeret... én szeretem... ha megengedi... ha boldoggá akar tenni...

Mikolayné, miközben a szive hangosan dobogott, nyájasan kezét nyujtotta a mindinkább megzavarodó Pintérnek s szelid jósággal igy szólott:

- Mindenesetre köszönöm a bizalmát, édes fiam... De mivel a dolog nagyon is váratlanul jött, megengedi, ugy-e, hogy huszonnégy órai időt kérjek, mielőtt végképen válaszolnék...

Pintér egy negyedóra mulva elrohant, Mikolayné pedig izgatottan rontott be a nyugodt Ellához, aki csipkéit és a szalagjait rakosgatta.

- Hogyan csináltad? - kérdezte tőle csodálkozva.

Ella nem mondta meg, hogy mikép csinálta, de mivel az olvasók között bizonyosan akad nehány leányos mama, aki a gyermeke szerencséjéről álmodik, szivesen elmondom a zseniális ötletet, melynek Ella a boldogságát köszönheti...

*

Délután három óra volt és Ella egyedül olvasgatta szobájában a Gyulai Pál válogatott költeményeit. Azért olvasgatta éppen Gyulai Pált, mert ezt a könyvet kapta születésnapi ajándékul egyik vidéki nagynénjétől. Ha őszinte akarok lenni, azt is bevallhatom, hogy Ella, miközben látszólag a szentimentális verseket olvasta, arra a halaványkék, plüssel bélelt szalonra gondolt, melyet a Pintér házában fog berendezni, mint háromhetes menyecske. Merengő Niobe-arccal gondolt a halaványkék szalonra, mert Pintér már a legközelebbi pillanatban beléphetett a világos leányszobába...

Nem volt még egészen négy óra, mikor félénk kopogtatás hallatszott a csinos fészek ajtaján. Ella kezébe vette a Gyulai Pál költeményeit, majd biborvörös arccal ugrott föl a tulipántos parasztszékből.

- Pintér, - mondta megindultan, - Pintér, hát csakugyan ön az... Egy teljes órája várom, hogy jönni fog... oly sok... oly nagyon sok mondanivalóm van...

Pintér félénken kezet csókolt, majd öntudatlanul körülnézett az Ella kicsike birodalmában.

- Üljön le, - mondta Ella kissé szomoruan, - most egyedül és zavartalanul beszélhetünk. Az édes mama az ebédutáni álmát alussza... a cselédek pedig aligha zavarják meg a mindennapi dolce far nienté-met... Üljön csak ide, egészen a közelembe... mert nem szeretném, ha meghallanák, amit beszélni fogunk egymással...

Pintér udvariasan meghajolt, majd közelebb huzta a tulipántos széket az Ella virágos asztalához. A kis fészekben otthonos csönd volt és néhány percig szótalanul hallgatták mind a ketten a régimódi kakukos óra tiktákolását. Ella később leányos bájjal sütötte le acélszinü szemeit.

- Sejti, hogy miért kérettem? - suttogta puhán, megindultan.

Pintér együgyü arcot vágott.

- Nem, - mondta - nem, de gondolhatja, hogy ész nélkül siettem, mikor Mari a levélkéjét átadta...

- Irtam magának, - folytatta Ella szeliden, - mert nem birtam volna a szivemre venni, hogy a levelét egy napig is válasz nélkül hagyjam... Pintér... miért tagadjam... maga büszkévé és boldoggá tett a vallomásával... Hányszor gondoltam én is arra, hogy nyiltan elmondom, amit maga iránt érezek!... Januárban... a képviselők piknikjén... mikor éjfélután mellettem ült az asztalnál... tudja, akkor... a szupé után... egy pillanatig arra gondoltam, hogy bátran a szemébe mondom, hogy szeretem... De a szó torkomon akadt... és majdnem sirva fakadtam szomoruságomban... Mit tehet egy gyönge leány az erős és hatalmas férfivel szemben?... Pintér... most már megvallhatom... Két hónapig keserü könyekkel gondoltam magára estétől reggelig... Csak a jó Isten tudja, hogy mi lett volna mindennek a vége, ha édes levelét ma reggel meg nem kapom... Oly boldoggá, oly büszkévé tett a levele, aminő még sohasem voltam életemben... A jó Isten áldja meg ezért a levélért... én igérem, hogy hűséges, szerető felesége leszek mindörökre...

Pintér, aki az Ella csinos monológja alatt nyughatatlanul izgett-mozgott a tulipántos széken, most ijedten dadogta:

- Micsoda levélről beszél?

- A maga leveléről... a maga édes leveléről... amit ma reggel hozzám intézett...

És felnyitván a bársonyos emlékkönyvét, egy sárgás, összehajtott levelet szedett elő gyöngéden a könyv lapjai közül.

- Itt van, - mondta boldogan, - itt van, ha akarja könyv nélkül elmondom magának...

Pintér kezébe fogta a levelet és mig a betük táncoltak és ugráltak körülötte, lassanként világosan megértette, hogy egy gazember visszaélt a nevével. A levél igy kezdődött: „Amit élőszóval sohasem mernék elmondani, ime most őszintén elmondom: szeretem, szeretem, szeretem...” És a negyedik lapon lenn, mélyen lenn, a levél alján, e forró szavakkal végződött: ...„irjon egy sort, egy szót, ha nem akar örökre boldogtalanná tenni... Levelét türelmetlenül várja - Pintér.”

- Nem irott betüvel, nem holt szavakkal akarok válaszolni, - szólott Ella könyezve, - hanem igy, a szemébe mondom: Pintér... én szeretem és a felesége leszek...

És látván, hogy a fiatalember mitsem felel, csodálkozva kérdezte:

- Hát nincs egy szava sem a vallomásomra?

Pintér forró kézzel simitotta végig szédülő fejét és tehetetlen ijedtséggel rebegte:

- Ez a levél csalás... valaki visszaélt a nevemmel... egyetlen sort sem intéztem önhöz...

- Nem maga irta a levelet? - kiáltott föl Ella fuldokolva.

Rémülten a szivéhez kapott, a kezei remegni kezdtek és egyszerre halálos ijedtséggel szoritotta a kendőjét a szeméhez:

- Jó Isten... és én... Kiég a szemem szégyenletemben, ha arra gondolok, hogy mit mondtam önnek... Meg kell halnom... nem élhetem túl ezt a gyalázatot... Azt mondtam... jó Isten... segitség!...

És mielőtt Pintér megakadályozhatta volna, egyszerre végigdőlt a divánon... a szemei lecsukódtak... és a kebléből nehéz sóhajtás szakadt föl. A szerencsétlen Pintér magánkivül rohant a vizes palackhoz és dobogó szivvel nedvesitette meg az Ella lüktető halántékát. És most már gyöngéden, szinte sirva szólott:

- Hát térjen magához... hát értsen meg... hát hallgassa meg, amit mondani akarok... Ha a levelet nem is én irtam... a vallomás annyi, mintha én irtam volna... Tudja, hogy szeretem... hogy már a farsangon, már akkor is szerettem, mikor a képviselők piknikjén velem táncolta a szupé-csárdást. Ha a feleségemmé lesz... maga is boldoggá és büszkévé tesz... Ella... édes Ellám... drága, egyetlen kis Ellám...

A leány felnyitotta a szemét és a Pintér szemébe mélyedve, halkan, siró hangon kérdezte:

- Ugy-e csak álmodtam, hogy a levelet nem maga irta?

És Pintér szenvedélyesen igy felelt:

- Csak álmodta.

- Akkor menjen be... menjen... és beszéljen mielőbb az édes mamával...

Pintér, mint az olvasó már tudja, csakugyan berohant az édes mamához és azon melegében megkérte az Ella kisasszony kezét. Talán nem tartozik szorosan az elbeszélés keretébe, de mégis elmondom, hogy Ella aznap este titokban kisurrant a cselédszobába és a születésnapi aranyai egyik legfényesebb példányát a Mari szobalány kezébe csusztatta.

- Ezt az aranyat a huszárjának fogja adni, - mondta hálásan, - amiért ebéd után a levelet lemásolta. És ha édes apa kulcsait a kezem közé kaparithatom, tiz finom szivar is kijár a huszárnak a fáradságáért...

A vajastorta románca.

A premiérek sorozatában a Vajastorta volt az első. A Vajastorta nem lirai opera, nem romantikus szomorujáték, sőt nem is kétértelmü vaudeville, a Vajastorta komoly és ambiciózus csemege, melyhez nem az öreg Arisztofánesz, hanem a tudós Zilahi Ágnes asszony irta meg a receptet. Mindazonáltal joggal lehet állitani, hogy a vajastorta eszméje egy komoly kis lélekben született meg s a vajastorta oly műgonddal és becsvággyal épült föl, mint a Plautus vagy a Sardou mester remekei.

Önök nem ismerik a szombatesti premiéreket, pedig ah, mennyivel érdekesebbek e szombatok, mint a Nemzeti szinház és a Népszinház péntekjei! A szombatesti premiérek eseményei különös környezetekben játszódnak le; az első felvonás a réz mozsárban, a habverő tálban, a cukorőrlő gépecskében, a pléhes konyhaasztal tetején, a második a takaréktüzhely sütőjében, a harmadik egy hófehér abroszon. Az abrosz mellett a Vajastorta szerzője lesi a tárgyilagos birálatot. A Vajastorta szerzője vörös pongyolaruhát hord és végtelenül kiskoru volna ama keskeny karikagyürü nélkül, mely a balkeze gyürüsujját ékesiti.

A vörös pongyolaruha birtokosa a Vajastorta és más egyéb művek koszorus szerzője, még rövid idő előtt egy leányszoba magányában álmodott a vérvörös pongyolákról. Megszületett, megreggelizett és férjhez ment. Egy öreg pap, méltányolván selyemcipőjét és mirtuskoszoruját, magasröptü beszédben fejtette ki előtte a házasélet etikáját. Ő ugy tett, mintha minden szót megértene, pedig az egész beszédből nem igen értett többet, mint annak idején a La belle et la beteből. A pincérek mindazonáltal madamenak szólitották e naptól kezdve és egy agg matróna, aki a szakácsnői méltóságot viselte, minden vasárnap kezet csókolt neki, mikor a délutáni kimenője hatályba lépett. A Vajastorta leendő szerzője oly nyugodt ábrázattal fogadta a matróna tisztelgését, mintha pólyáskora óta megszokta volna, hogy a kezét csókolgassák. És őszbeborult sansculotteok és sansjuponok, mint a házmester, a viceházmester, a házmesterné, a viceházmesterné, a folyosó szakácsnéi, mindenesei és dadái alázatos tiszteletben részeltették asszonyi méltóságát és a bolond kis toque-kalap, mely barna hajfürtjein kacérkodott, megható népszerüségnek örvendett ama népes birodalomban, mely a pince és padlás közt elterül.

A kis toque-kalap azonban ritkán került napvilágra, mert ah, tisztelt olvasók, milyen nehezen lehet elszabadulni egy ambiciózus léleknek a komoly háztartási gondok közül. A legöregebb kredencek és a legtapasztaltabb diófaszekrények is méltánylattal nézhették volna a vörös pongyolát, mely hajnaltól napestig sürgött-forgott a lakás különböző részeiben. Ha a tudós akadémia dijat tüzött volna ki a legfényesebb parketre, a vörös pongyola diadallal vitte volna haza a pálmát és az oklevelet. A lirai költők legtehetségesebb patakjai szégyenkezve bujhattak volna el a fényes parket láttára, mert királyasszonyok is megfésülködhettek volna a parket csillogó tükrében. Elárvult porszemek könyörtelenül napvilágra kerültek és a nap bámulva haladt el délutánonként a konyha nyitott ablaka előtt, melyen belül sugárzó palacsinta-sütők és habverők néztek farkasszemet vele. És a nap melankólikusan tünt le az ujpesti rónaságon, mert a palacsinta-sütők ékesebben tündököltek, mint az ő aranyos ábrázata.

Ezek voltak a legnevezetesebb fázisok a vörös pongyolaruha életében. Megvénült porszemek bujdosásnak adták a fejüket és diszes udvari kápolnák, öreg, reáljogu gyógyszertárak irigykedve gondoltak naphosszat a diszes harmademeleti lakásra. A vörös pongyolaruha ambiciózus lélekkel jelentette ki:

- Ennek kell lenni a legtisztább lakásnak Ujpest és Kőbánya határai között.

A boldogság azonban, mint egy ókori bölcs megirta, sohasem lehet makulátlan az emberi lelkekben. A vörös pongyolaruha, mikor délutánonként pihenőre dőlt a hintaszékben, titkos szomorusággal gondolt életének egy homályos pontjára. A vörös pongyolaruha körülbelül annyit értett a főzés tudományához, mint a római haruspexek a telefonkezelés részleteihez. Ő, miként egy éhes kanárimadár, egyszerüen megette, amit az agg matróna az asztalra adott és sajgó szivvel nézte, amint a ház cimzetes ura elkeseredett küzdelmeket folytat az idült rostélyosokkal, az eltéphetetlen képeskönyvekkel, melyek a borjufilet hamis etikettje alatt csempészték be magukat a családi tüzhely körébe. És hátradőlvén az öblös hintaszékbe, a kis pongyolaruha búsan mondogatta délutánonként:

- Mit ér a zongora tudományom, mit a francia nyelvismereteim, mit a vegytan, háztartástan és az ábrázoló geometria, ha nem készithetek vajastortát az éhező uramnak?

Nem lehet mondani, hogy a vörös pongyolaruha nem álmodott volna különböző eseményekről: az olajfestékről, amivel majd a konyha falait bevonatja, a fürdőszoba uj gyékényszőnyegéről, egy csikos erkélyponyváról, sőt - de ez magunk közt maradjon - Gyuriról is, a hangostorku Gyuriról, aki naphosszat különböző operákat fog előadni egy világoskék gyermekágyban, - ám tagadhatatlan, hogy a reménybeli Vajastorta volt legmerészebb álmainak egyike. Ah, egy Vajastorta, amit ő saját kezével elkészit! Nagyszerüen kiszinezte a Vajastorta legapróbb nuance-ait: a puha, omlós tésztát, a finom, csipkeizes árnyalatokat, a nagy cukorringlot-kat, melyek majd a torta tetején trónolnak. És ő, a ház cimzetes ura, komoly fenségben fogja elszeletelni a Vajastortát és szájába véve a legelső falatot, a meghatottság könyeit hullatja összegyürt szalvétájára. A vörös pongyolaruha elgondolván mindezeket, igy sóhajtott föl a hintaszék mélyében:

- Ha a jó Isten megengedné egyszer érnem a Vajastorta sikerét!

Mit cifrázzam, mit kerülgessem soká? A jó Isten meghallotta a sóhajtást. Mert a jó Isten nem csupán a naprendszerrel, a csillagok járásával foglalkozik, a jó Isten néha a Vajastorták sorsát is megforgatja szédületes elméjében. Ő igy szól láthatatlan csillag-trónusában: Legyen! - és a Vajastorta ép ugy megszületik, mint annak idején a fák, a bokrok, az állatok, a hegyek és a tengerek.

Innentől kezdve drámai gyorsasággal pereg le a Vajastorta románca. A pongyolaruha, valamelyik szép napon, egy szinekbe burkolt, vastag könyvet pillantott meg az ebédlő asztalán. A boritéklapon egy feltürt ujju menyecske forgolódott a tepsik és a lábasok körül, a háttérben egy szende hajadon verte a gyönyörü tojáshabot. Egy szakácskönyv volt, amit rejtelmes hatalmak loptak be a pongyolaruha birodalmába. Hogy került oda, honnan jött, kutassák a titokzatosságok kedvelői. Talán Nemo kapitány hozta, a Nautilus parancsnoka, aki valaha - hiszen emlékeznek önök - egy egész skatulya kinin port csempészett a rejtelmes sziget sziklavárába... Elég az, hogy a könyv megvolt és az áldott könyvben ott feketéllett a Vajastorta recipéje...

Egek, micsoda nap volt ez! A pongyolaruha rejtelmes ábrázattal sürgött-forgott. Délben, gyanus fejfájásokra hivatkozva, alig evett egyetlen falatot. És délután, ah délután! A konyha egy tudományos laboratóriummá alakult át és az agg matróna, a futkározó konyhaleány ünnepi csöndben törte a cukrot, keverte a tojáshabot a vörös pongyolaruha keze alá. A tortakészités különböző szálai az ő kicsiny személyében futottak össze és a mandulák bizonyos gyönyörüséggel állották ki ennek folytán az összezuzódás kinjait. A nap, bekukkantván az ablakon, mosolyra huzta meggörbült száját és igy szólott meghatottan:

- A világtörténelem legkülönb Vajastortája születik meg ebben a pillanatban...

A macska nem miákolt, a kanári nem trillázott, mert mindannyi érezte a pillanat fontosságát. Csak egy hidegkeblü üveges tót kiáltozott odalenn az udvaron, mert az üveges tótok, fájdalom, nem tisztelik kellőképp a Vajastorták fogantatásának hangulatát...

Igy született meg a nevezetes Vajastorta, a szombatesti premiérek legelseje, melyet - immár egészen bizonyos - a többi nyomon fog követni. A repertoir fényesnek igérkezik, mert a Szakácskönyv tekintélyesen vastag. Önök nem ettek a Vajastortából, önök nem is méltányolhatják kellőleg a vörös pongyolaruha önérzetét. A vörös pongyolaruha olyan poseban jár, mint Napoleon a marengói csata után.

Brown tábornok kiáltványa.

Clerc Cézár, a Clerc Walhallája cimü népszerü napilap tulajdonosa, egy este szomoru hirt hallott; azt hallotta, hogy a Vörös Vészcsillag - John Bennet kétpennys ujságocskája - másnap szószerinti szövegében közli azt a rövid kiáltványt, amelyet a nagy Brown tábornok a déli államok lázadó népeihez intézett. Clerc Cézár izgatottan járt föl-alá, mert egyszerüen borzasztó volt arra gondolnia, hogy a kétpennys szennylapocska a tekintélyes Walhallá-t lefőzze... Mit lehet tenni, hogy ezt a világraszóló botrányt elkerüljék? Cézár egy darabig oroszlánként járt föl-alá ketrecében, de utóbb hirtelen megnyomta a villamos csöngetyü gombját.

- Küldje be White asszonyt, - szólt a szerkesztőségi szolgához.

White asszony a Clerc Walhallá-jának riportere volt; a legélelmesebb női teremtés, aki valaha az Unió területén koptatta parányi cipőit. White ur, aki örökké nagy találmányokon törte a fejét, átlag tiz dollárnyi keresettel szerepelt a háztartás budgetjében, de a felesége, White asszony, kerek háromszáz dollárt hozott haza havonkint a szerkesztőségéből...

A riporter, egy csinos, huszonötesztendős asszonyka, csakhamar megjelent a Clerc Cézár szobájában. A füle mögött még nedves volt az irótoll, mert épp ebben a pillanatban fejezte be a 123-ik streetbeli gyilkosság leirását.

- Parancsol, szerkesztő ur? - kérdezte tisztelettel.

- White asszony, - szólt Clerc Cézár komoran, - a Vörös Vészcsillag holnap teljes szövegében közli a Brown tábornok legutóbbi kiáltványát. Ha mi nem adhatjuk ki egyidejüleg a proklamációt, holnap olyan macskazenét kapunk, hogy akár be is szüntethetjük a Walhallát.

- Tehát? - kérdezte White asszony röviden.

- Tehát el kell lopni a Vészcsillag kézirását, még pedig tizenkét óráig kell ellopni, mert különben lekésünk a nyomdából.

A riporter udvariasan meghajolt.

- El fogom lopni, szerkesztő ur.

White asszony visszament a szobájába, megmosta a kezét a Cranford-féle füszerszappannal, levetette a shirtingből készült kézelő védőket, aztán csöngetett a szolgának.

- Willy, egy kocsit, - szólt s közben, ügyesen visszaigazgatta megint a frizurájából kiszabadult fürtöket.

*

Tizenegy óra volt és Brighton Benjámin, a Vészcsillag éjjeli szerkesztője, álmosan virrasztott nyomdájában a kiszedett ólomkolumnák khaosza fölött. Éppen a tizedik kávét hozta föl neki a nyomdászfiu a kávéházból, mikor a mettőr titokzatosan intett neki.

- Mi az? - kérdezte az álmos Benjámin.

- Egy hölgy, szerkesztő ur, egy hölgy, aki önt keresi...

- Egy hölgy, aki engem keres? Szép-e vagy rút, oh becsületes munkás férfiu?

- Bájos, szerkesztő ur, bájos...

- Ugy bocsássa be őt az ólom e fenséges csarnokába!

A mettőr csakhamar visszatért, nyomában a rózsás arcu White asszonnyal, aki kedvesen összehuzta idebenn rövidlátó, ibolyás szemeit. Benjámin hangos kiáltásra fakadt.

- Hogyan?... White asszony a Vészcsillag nyomdájában?

- Ugy van, édes barátom, én vagyok, - szólt a szép asszony bánatos mosollyal. - De látogatásom nem a Vörös Vészcsillag-nak szól...

- Hanem?

- Kizárólag önnek, Benjámin... Hosszu történet ez, de ha akarja, röviden elmondom...

Szórakozottan ledőlt az egyik kolumnára, aztán igy folytatta:

- White ur öt év előtt vett nőül, de öt év alatt nem volt egy boldog percem, elhiheti... Ismeri ön White urat? Ő éjszakákon át a villámos messzelátón, a gombnélküli mellényen, az önműködő omnibuszon töri a fejét; és tiz dollár nem sok, de annyit sem keres meg havonkint... A keserves pénzecskémet White ur grogra és ginre költi és néhanapján ugy megszid, mint egy részeg gyári munkás a szeretőjét... Élet ez, igy tölteni el az ifjuságomat? Azt hiszem nem vagyok éppen a legrútabb... mi a véleménye, Benjámin?

- A Tüzföldtől Nevadáig ön a legbájosabb asszony!

- Köszönöm, - folytatta White asszony szomoruan. - Magam is azt hiszem, hogy nem vagyok a legrútabb és jogom van ahhoz, hogy szeressenek, hogy boldog legyek, hogy a fiatalságomat élvezzem. Benjámin, nem érti félre, ha egy vallomást teszek?

- Figyelni fogok arra, amit mond.

- Siheder lánykorom óta egy ideál él a szivemben: az ön képe, Benjámin. Minek tagadjam, hogy szeretem, hogy sirva mondtam ki az igen-t, mikor a polgári tisztviselő a szándékom felől megkérdezett. Nem lehettem az öné... ne beszéljünk róla. De ki tilthatja meg, hogy ezután se lehessünk boldogok? Benjámin, feleljen őszintén: tudná-e szeretni kissé az ön bolondos kis Ellyjét?

Brighton az ég felé emelte a karját.

- Tudnám-e, mily kérdés! Szeretem, Elly, már akkor szerettem, mikor azzal a grog-szivaccsal a polgári tisztviselő elé lépett.

- Le fogunk menni Michiganba, - folytatta White asszony ábrándosan, - Michiganban még van néhány város, melynek nincs tisztességes napilapja. Ön Benjámin, a vezércikket fogja irni, én a riportot, a helyi hireket és a törvényszéki csarnokot... Miért ne élhetne meg egy jóravaló ujság a michigani polgárok között? A szerkesztőség alig kerül pénzbe; két hét alatt betanitok egy szerecsent arra, hogy a politikai entrefilet-ket megirja, a többit elvégezzük ketten, vagy ha ugy tetszik, kettecskén... Akarja, Benjámin, akarja?...

- Igen! - szólt Brighton és a White asszony puha kis tenyerébe tette a maga kemény, csontos kezét.

- Ez esetben holnap este tiz órakor a gyapju-kikötőben fogom várni önt... A jegyeket napközben megválthatja... és éjjel... ah, Benjámin... éjjel kettecskén fogunk tovarobogni a michigani hegyek felé...

Benjámin kezet csókolt a szép asszonynak, aztán férfias bariton hangon rebegte:

- Ott leszek, Elly. Pont tizkor a gyapjukikötőben...

White asszony összekapcsolta magán a köpönyegét, szeliden hátrált az ajtóig és ott mosolyogva csókot intett Benjáminnak.

- Benjámin, - susogta, - édes Benjámin... a viszontlátásra!...

*

White asszony azonban nem mehetett ki a nyomdából, mert Benjámin most hirtelen eléje állt.

- Édes Elly, - mondta lágyan, - szabad kérnem a kezét!

- A kezemet? Hiszen az imént már megigértem önnek...

- Nem az ön szép személyéről van szó, hanem kizárólag csak a kezéről, édes Elly... Ha oly kegyes akar lenni, mutassa meg nekem a jobb tenyerét...

White asszony sápadtan dőlt a falnak, de Benjámin most kedves erőszakkal vette ki a puha kezecskét az asztrakán-muffból s enyelegve a lámpa felé forditotta... És a rózsás kis tenyérre ime, tisztán, olvashatóan le volt nyomva a Brown tábornok nevezetes proklamációja...

Benjámin nagyot kacagott, aztán igy szólt remegő kollégájához:

- Ostoba kis volontair lennék, ha már az első szavából ki nem találtam volna, hogy szerelmi vallomása alatt más rejtőzik... Brighton Benjámin nem mai csirke, aki a legelső édes mosolynak felül... Brighton Benjáminnak szeme is van... és ez a szem jól látta, mint kereste ki beszéd közben a kiáltvány ólomlevonatát, s mint nyomta rá erősen a kezét, hogy a szöveget később könnyü szerrel leolvashassa onnan. Ha férfiról lenne szó, egyszerüen levágnám a bünös kezet - azt hiszem, jogom van ahhoz, hogy a saját kéziratainkat elkobozzam - de mivel az Unio legszebb asszonya áll előttem, lemondok az engem megillető jogról... De ha szépen kérem, ugy-e követni fog a másik szobába?

Kézen fogva vitte be White asszonyt a szomszédos benyilóba, ott udvariasan a mosdóasztalra mutatott - és igy szólt:

- Itt a viz és a Cranford-féle füszerszappan... Mossa meg jól a jobb kezét, bájos Elly, mert másképp nem mozdul ki ebből az épületből!...

White asszony sápadtan mosta le a tenyeréről a Brown tábornok kiáltványát, aztán sietve eltávozott a nyomdából. Benjámin, aki a lámpával udvariasan a lépcsőig kisérte, igy kiáltott utána:

- Tehát holnap este tiz órakor... a gyapjukikötőben!

Gemma ismerőse.

Mikor Gemma Lionhart, a világhirü énekesnő az ebenseei kikötő-hidról a hajóra lépett, megdöbbenve nézte egy pillanatig azt az osztrák főhadnagyot, aki keresztbevetett lábbal cigarettázott az egyik alacsony hajószéken. A tiszt, aki közönyösen szemlélte az érkező utasokat, szintén észrevette a szép asszonyt s kipirult arccal emelte halántékához fehérkeztyüs kezét. Zavaruk azonban csakhamar eloszlott, mert Lionhart asszony mosolygó arccal közeledett a feszesen álló főhadnagyhoz.

- Jól látok, csakugyan maga volna az? - kérdezte tőle magyarul.

- Én vagyok, testestül, lelkestül.

Lionhart asszony egy feketeszakállas, pápaszemes urat huzott az előtérbe az oldala mellől.

- A férjem, Lionhart Emil, - szólott németül, - itt pedig egy kedves, régi ismerősöm, Tatár Gyurka...

A pápaszemes ur esetlenül a kezét nyujtotta, majd szerényen visszavonult a háttérbe. A szép asszony azonban ragyogó szemmel nézegette felbukkant ismerősét.

- Mióta lett magából aktiv katona?

- Több mint három éve, még kilencvenkettő tavaszán... Tudja, akkor minden polgári gyönyörüséggel torkig voltam, de annyim megmaradt, hogy a kupectől egy paripát vehessek... Egy évi próbaszolgálat után szerencsésen besoroztak a tettleges állományba.

Lionhartné kissé oldalvást forditotta a fejét.

- Bizony Isten, jól fest és ha akkor igy látom, még talán máskép fordul az életünk.

Tatár nevetve bókolt.

- Köszönöm, még mindig a régi jó szemmel tekint rám...

És végig nézvén a szép asszony karcsu termetén, cukorhabból készült, gyönyörü battiszt ruháján, jókedvüen tette hozzá:

- De maga is jól fest... s ha nem szeretném régtől fogva olyan nagyon, akár e percben ujra kezdeném az egészet...

- Hallja, nem fél nekem ilyeneket mondani az uram előtt?

- Remélem, hogy a kedves férje nem beszéli a mi barbár nyelvünket...

Leültek a hajópadra, melynek átellenében fehér templomtornyok, villák, apró játékkikötőcskék bontakoztak ki a gmundeni tó hegyei közül. Gemma asszony felnyitotta piros napernyőjét s a két ismerős édes elszigeteltségben huzódott meg a napernyő árnyékában.

- Ha valaki akkor azt jósolta volna, hogy ennyire viszi valaha, becsületemre, azt mondtam volna, hogy szamár...

- Hát hisz már valamit a tehetségemben?...

- Az ujságoknak nem sokat hinnék, de tegnap a saját fülemmel hallgattam az ischli gyógyteremben...

- És tetszettem magának egy kicsit?

Tatár a szivére tette a kezét.

- A művészeteket nem az én számomra találták föl, de magát, becsületszavamra mondom, két nap, két éjjel elhallgattam volna...

Gemma asszony nedves szemmel hallgatta a főhadnagy bókjait.

- Lássa, most igazán nagy örömet szerzett. Három éve várom, hogy maga ezeket elmondja nekem, mert a jó Isten tudja, honnan sejtettem meg, hogy valaha még el fogja mondani... Most végre teljes a diadalom...

A főhadnagy szerényen tiltakozott.

- Az én dicséretem... no iszen, sokat is ér magának ez az együgyü kritika... Akár egy fatuskót ültetnének helyettem a koncert-terembe... az én zenei intelligenciám sem áll valami magasabb szinvonalon...

Gemma asszony csöndesen ingatta a fejét.

- Nincs igaza, csak ettől a pillanattól kezdve élvezhetem igazán a sikereimet. Csak én tudom, meg a jó Isten, mennyit könnyeztem, mikor maga a reményeimből, az ambicióimból gúnyt üzött. Gonosz másfél esztendő volt, Gyurka, még most is sirni tudnék, ha rágondolok...

- Sohasem akart megérteni...

- Három éve, akkor, Bécsbe költöztem egy énektanárnőhöz... Lionhart, aki karmester volt az operában, egy nap fölfedezte a hangomat... Lionhart nem a mi lelkesedő fajunkból való, de ez a száraz német rögtön mámorosan azt mondogatta, hogy az egész világot meg kell hóditanom az énekemmel... Feleségül vett, tanitott és később Németországba meg Itáliába vitt... Talán tudja, hogy akkor mi történt, az olasz lapok vezércikkeket irtak rólam, Berlinben pedig az első hallásra negyvenezer márkát kináltak egy hathónapos szerződésért... Azóta voltam Amerikában, ahonnan kétszázezer dollárt hoztam haza. Windsorban pedig maga az angol királyné tüzte a keblemre a gyémántos keresztet... A megboldogult cár, mikor az apósánál Kopenhágában, a Schumann Keresztesháboruját elénekeltem, könnyes szemmel hivott meg férjemmel a livádiai palotába... De Windsorban is, meg Kopenhágában is a füzespataki kastély jutott az eszembe, ahol maga a vadászkutyáit tanitotta... És nevessen ki, azt gondoltam magamban: Jobb szeretném, ha egyszer Tatár a maga parlagi őszinteségével megdicsérne.

Tatár nagyot kacagott.

- Lovagiasan kijelentem, hogy akkor ostobául viselkedtem...

Gemma asszony ábrándosan nézett a főhadnagy szemébe.

- Sok fájdalmat szerzett, - mondta lassan, - mert nagyon szerettem magát.

- Ugyan, mi nem jut még az eszébe?

- Bizony Isten szerettem... hiszen most megmondhatnám, ha nem ugy lett volna...

- Pedig akkor nem igen erőlködött, hogy ezt elhitesse velem...

- Akkor!... Hiszen akkor nem volt egy nyugodalmas pillanatom...

- És most Lionhart ur örökölte ezt a perzselő szenvedélyt?

A szép asszony félrehuzta az ajkát.

- Ojjé... csak nem tart olyan izetlennek, hogy Lionhartot szeressem? Lionhart nem is férj, ő egy képzett és önzetlen impresszárió, aki a szerződéseimet megköti és a hangversenyeimen zongoráz. Lionhart a legnagyobb ijedtséggel tiltakoznék az ellen, hogy szerelmes legyek bele, mert a szerelem megárt a hangnak...

- Eszerint? - kérdezte Tatár kiváncsian.

- Eszerint még mindig magát szeretem, ha éppen tudni akarja.

- Könnyü azt mondani, nagyságos asszony. Ha szeret, hagyja itt szépen a németjét és jőjjön vissza a füzespataki kastélyba.

- És megint magát nézzem, amint a vadászkutyáit tanitja?...

- Lemondok mindörökre a vadászatról...

Gemma asszony a tó kék vizébe mélyesztette ábrándos pillantását.

- Maga csak bolondságból beszél, de én még most is gyakran visszagondolok a füzespataki kastélyra... Mikor az orient-expressz végigszalad velem Európán, sokszor behunyt szemmel látom a Tiszát, a nádast, a lakásunk széles verandáját s tisztán hallom a békák kuruttyolását, ami annyiszor elaltatott a nyári éjszakákon... És elszorul a szivem arra a gondolatra, hogy ezentúl hotelekben, szalonkocsikban foly le az életem, ahelyett, hogy a tücsköket, békákat hallgathatnám a szőke Tisza partján. Ilyenkor nagyon haragszom magára... mert a maga kedvéért talán még falusi gazdasszony is tudtam volna lenni, ha jól bánik velem...

- Ha visszajön, a tenyeremen hordom egész a holtom napjáig...

- Dehogy is hordana; két hét mulva visszatérne a vadászkutyáihoz. Két hétig szenvedélyesen szeretne, azontúl megint csak megunna, mint a régi, boldogtalan napokban... Nem marad más hátra, mint hogy tovább is gyüjtsem a milliókat és az uralkodó fejedelmek gyémántos arcképeit.

Tatár gondolkodott egy darabig, majd igy felelt:

- Lehet, hogy igaza van...

A hajó kikötött a gmundeni parton, mely éles szinekben csillámlott a lenyugvó nap különös világitásában. Mikor a hajóhidon végigmentek, Gemma barátságosan kezet rázott a főhadnagyával.

- Isten áldja meg, Gyurka...

Tatár kezet csókolt a szép asszonynak.

- Talán látom még...

- Talán, - felelte Gemma.

Mikor az eszplanádon elváltak, Lionhart kérdőleg nézett a feleségére.

- Ugyancsak sok beszélni valótok akadt...

Gemma kissé meghatva válaszolt.

- Hagyja; Tatár régi, nagyon kedves ismerősöm... Azonkivül másfél évig az uram volt; de a házasságunkban nem igen értettük meg egymást... Igen jó fiu a szegény Tatár és én igazán szerettem őt...

Lionhart lovagiasan meghajolt.

- Nono, - mondta derülten, - ugy látom, hogy még mostan is szereti egy kicsikét...

A kérődző nyulakról.

Tisztelt olvasóim közül talán nem mindegyik ismeri a Sebel tanár nevezetes fölfedezését, mely szerint a normális egészségü tengeri nyul negyvenhat napon át türi jó kondicióban az éhséget, sőt az utolsó napon, még körülbelül félkilóval kövérebb, mint amikor koplalását megkezdte. Mivel nemcsak ez a fölfedezés tanulságos, hanem a részletek is, melyek hozzája füződnek, szives engedelmükkel ezennel elmondom önöknek a Sebel-féle tantétel történetét.

Sebel tanár kétségen kivül egyik legelső fiziologusa az évszázadnak s kézikönyve épp annyira ismeretes az upsalai egyetemen, mint a marseillei vagy a jénai klinikán. Az öreg Sebel, aki talán pápaszemmel született a világra, husz éves korában is csak annyit tudott az asszonyokról, hogy a szervezetük lényeges eltéréseket mutat a férfiak szervezetével szemben, de ezt az igazságot ugyanabból a forrásból tudta, amelyikből a véredények és sejtszövetek sajátságait: az orvosi munkákból és a tanárai előadásából. A szegény, szőke, éhező Sebel diák épp oly kevéssé ismerte a bort, a dalt, vagy a szerelmet, mint a gérokkos, ünnepies Sebel tanár, aki könyörtelenül megbuktatta azokat a szerencsétleneket, akik a tengeri nyulnak egyéni jelleme felől nem voltak kellően informálva. És megöregedve, szinte megaszalva a laboratórium fojtó levegőjében, az öreg tanár sohasem érezte, hogy az életéből hiányzott valami: egy szalag, egy hajfürt, vagy egy világos nyári éjszaka emléke. A boldog Sebel talán egyszer sem csalódott pályájának félszázados folyamán, mert a tengeri nyulak ellentállás nélkül föláldozták magukat, valahányszor a tudomány érdekei ugy kivánták.

Sebel tanár tehát, akinek élete zavartalan harmoniában telt el, mindazt a boldogságot elérte volna, amire a halandó emberek számithatnak, ha a jó Isten, az ő fölfoghatatlan bölcseségében, a boroszlói születésü Munk Róbertet nem helyezi az anatomia tanszékére. A fiziologia és az anatomia nem ellenséges tudományok, de az ő földi képviselőik Munk és Sebel tanárok huszonkét év óta nem emelték meg a kalapjukat egymás előtt. Sebel Frigyes, a vérkeringésről irt munkájában oly különös theoriát állitott föl a szivbillentyük működéséről, hogy Munk Róbert vérengző röpiratot adott ki ellene, ezzel a furcsa cimmel: A szivbillentyük és a charlatánok. A két kitünő tudós között, az egyetemi hallgatók mennyei gyönyörüségére, keserü polémia fejlődött ki, amelynek végén oly sürüen röpködtek a becsületsértő kifejezések, mintha a komoly tanárok helyett két fiatal jogász ült volna az előkelő kathedrákon.

Munknak is, Sebelnek is, ettől fogva csak egyetlen leküzdhetetlen szenvedély lakozott a szive mélyén, a kérdéses billentyük között: minél jobban megalázni, nevetségessé tenni a csökönyös ellenfelet. És az egyetem kárörvendő polgárai, akik eleintén felségesen mulattak a két professzor veszekedésén, utóbb sirva nézték az áldatlan küzdelmet; mert a vén Sebel könyörtelenül elbuktatta azokat, akik Munknál kitüntetéssel vizsgáztak, mig Munk elől viszont a sárga porig lealázva távoztak a Sebel tanár kedvencei.

Igy folyt harminc éven át a háboru, az egyetemi tanács és az akadémia boszuságára, de nevetségére mindazoknak, akiket a dolog nem érdekelt közelebbről. Az iskolásgyerekek, ha néha az egyetem épülete előtt a szembejövő ellenségekkel találkoztak, vihogva meglökték egymást:

- Nézzétek a két mérges kandurt; micsoda képeket fognak vágni, ha a járdán elmennek egymás mellett!...

A kalauzok, idegeneket vezetve, olykor ravaszul mutogattak egy vaskosaras házra, az egyetemi klinikák szomszédságában:

- Itt lakik Montecchi és Capuletti, akiket ezidőszerint Munknak és Sebelnek hivnak... Montecchi az anatómiát adja elő, Capuletti pedig az élettant...

Véletlen volt-e, vagy szándékosság, hogy a két dühös ellenfél ugyanegy házban lakott huszonöt esztendő óta?... Az ember elvégre nem láthat a vesékbe, de annyi bizonyos, hogy a hatvan éves Sebel harsona leckéket vett egy operai muzsikustól, s hogy a gyakorlatokat rendszerint az éjfélutáni órákban végezte...

*

A mult év szeptemberében történt, hogy Sebel tanár, egy szenzációs eset alkalmából felolvasást tartott az akadémián a gyomor ellentálló képességéről s többek közt azt a nézetét fejezte ki, hogy az egészséges ember kényelmesen megélhet öt napig minden táplálék nélkül. Minthogy a tudósok közt többen voltak, akik e véleményt nem osztották, Sebel tanár elhatározta, hogy komoly kisérletekkel igazolja érdekes elméletét. Két ártatlan tengeri nyulnak jutott a szerencse, hogy a Sebel-féle teóriát megerősitse.

Az éhhalálra itélt tengeri nyulak kalitkáját a keskeny vakudvarba akasztották ki, a vakudvarra szolgáló ablakokat pedig gondosan elzárták. Staub, a klinikai szolga szomoruan bucsuzott a szegény, halálraszánt állatoktól:

- Isten veletek, nyuszikák, - mondta jószivüen, - álmodjatok bankettekről és népünnepekről...

Sebel tanár mindennap megnézte a nyulakat, de a tudomány szelid kis vértanui még a harmadik nap estéjén is vigan szaladgáltak a kalitkában. A professzor diadalmasan bólogatott:

- Hehe, - szólott jókedvüen, - nem igen látszik meg rajtuk a hetvenkét órás koplalás...

A negyedik, ötödik nap is eltelt, (huszonöt szigorló orvos bukott meg, mióta a nyulakat bezárták) de a kis állatokon még mindig nem mutatkoztak az éhtifusz jelenségei... A nyuszikák vidáman kergetőztek a kalitkában, piros szemükkel alattomosan hunyorgattak, de egyáltalában nem mutattak hajlamot arra, hogy örökre behunyják a szemüket... Sebel tanár elismerőleg nézte végig a nyulacskák hófehér szőrét.

- Micsoda szervezet, - mondta, - a mammuth szivóssága szorult e parányi állatkákba...

Tiz nap, tizenkét nap perdült le az örökkévalóság kerekén, szomoru őszi esők paskolták a nyulacskák kalitkáját, de még mindig nem huzták meg a lélekharangot a szegény kis haldokló teremtések fölött... Sebel tanár fürkészve nézte meg esténkint az éhező állatokat.

- Bágyadnak, - mondta, - bágyadnak, de még mindig csodálatosan birják...

A nyulaktól nem lehetett megkérdezni, hogy csakugyan bágyadnak-e, de bizonyos, hogy csöpp kedvük sem volt a hivságos földi élet elhagyásához... A fiziológia hires professzora már türelmetlenül konstatálta rajtuk az erők rohamos hanyatlását (elvégre a nyulaktól sem lehet kivánni, hogy örökké éljenek), de Péter, a klinikai szolga, álmélkodva zárta be éjszakánként a vakudvarra szolgáló ablakokat.

- Akármi legyek, - mondta, - ha a nyulak nem hiznak szemlátomás...

Az öreg Sebel még ragaszkodott néhány napig ahhoz, hogy a nyulak utolsó perceiket élik, de a perfid állatok, fittyet hányva a komoly tudománynak, oly frissen ugrándoztak a kalitka rácsai mögött, mintha egy hosszu élet gyönyörüségei várnák őket... A huszonkettedik, huszonharmadik nap is elmult, mióta a nyulak martiriuma megkezdődött, - a huszonnegyedik napon pedig a laboratórium mérlege hitelesen kideritette, hogy a rabállatok félkilót hiztak egyenként, fogságuk szomoru magányában...

Mi történt, mire lehetett magyarázni a fiziológiának ezt az érdekes jelenségét? Micsoda rejtelmes természeti erő táplálta az éhező állatokat? Vajjon örökké élni fognak-e, anélkül, hogy egy jó falattal üditenék fel bágyadó szervezetüket? Sebel tanár, aki most már magából kikelve őrködött a vakudvar ablakában, a harmincadik napon igy kiáltott föl a nyulak kalitkája előtt:

- Miért ne lehetne meg az alsóbbrendü állatok gyomrában is az a tartalékrész, mely a tevét heteken át képessé teszi arra, hogy a sivatag nélkülözéseit kibirja?... A tengeri nyul voltaképp a kérődzők egy fajtája, és a tudomány, mely más családba helyezte, mindeddig egy sajnos tévedés áldozata volt...

Már komolyan hinni kezdték, hogy a kis rabok számára örök élet van előirva, mikor végre, a negyvenhatodik napon, a két nyulat mozdulatlanul találták meg a kalitka fényes drót-rácsai mögött...

*

Sebel tanár az akadémiában adta elő értekezését „A nyulak mint kérődzők” cim alatt. A felolvasás élénk szenzációt keltett, mert az értekező az anyag csodálatos ismeretével világitotta meg homályos elméletét. De a legnagyobb szenzáció kétségkivül akkor állt be, mikor Munk tanár, a Sebel hires ellenfele emelkedett föl szólásra a padsorok közül.

- Tisztelt akadémia, - mondta Munk tanár szerényen, - a magam részéről is köszönetet mondok azokért a fejtegetésekért, melyben Sebel kolléga ur szivességéből részünk volt. A nyul, mint kérődző háziállat, ez bizonyára érdekes meglepetés a tudományos világ számára... Kérdés azonban, hogy a Sebel ur nyulai föltétlenül hitelképes kérődzők-e, mert egy gyanuok azt a hitet kelti fel bennem, hogy a nyulak rászedték Sebel urat...

Sebel tanár rákvörösen ugrott föl a helyéből.

- Micsoda gyanuok? - kérdezte izgatottan.

- Az a gyanuok, - folytatta Munk csöndesen, - hogy a nyulak nem igen szorulhattak a kérődzésre, mert negyvennégy napon át mindennap zsinegen bocsátottam le nekik egy köteg salátát a másodemeleti ablakból. A nyulak jó étvággyal ettek a salátából, sőt szemlátomást hiztak is... Az utolsó két napon pedig, mikor a salátát egyszerre megvontam tőlük, a nyulak nem igen vették hasznát kérődző tehetségüknek, mert rövidesen itthagyták e földi siralom völgyét. Azt hiszem tehát, tisztelt akadémia, hogy a rosszhiszemü állatok rútul rászedték hirneves társunkat és a kérődzők családja, legalább a Sebel-féle elmélet révén, nem szaporodik meg fölösleges tagokkal...

Halálos csönd követte a Munk professzor szavait, az ujságok pedig kolumnás tudósitásokat irtak másnap a kérődző tengeri nyulakról... És a rossz világ, tisztelt olvasók, mely mindig a nevetők pártján van, nem a nyulakat hibáztatta, hogy a tudományt ennyire dezavuálták, hanem a szegény Sebel tanárt, aki elvégre igazán nem tehet arról, hogy a nyulak nem kérődznek, mint a bárányok.

Müllerné elégtétele.

Kádár és Müller a Hársfa-szigeti fürdőben ismerték föl egymást, körülbelül husz évvel azután, hogy a pécsi főgimnáziumban az érettségit letették. Valaha elválhatatlan barátok voltak, de a husz éves távollét ugy kitörülte lelkükből a régi emlékeket, hogy jóformán egészen elfelejtették egymást. Mikor a viszontlátás legelső rohamai lecsillapultak, Kádár ijedt pillantást vetett arra a fiatal asszonyra, aki a barátja mellett üldögélt.

- Megházasodtál? - kérdezte tőle suttogva.

- Persze, hát nem tudtad? Nézd csak, cicám, Kádár, akivel együtt üldöztük halálba a szegény pécsi tanárokat.

Kádár leült a Müllerék asztalához és ettől fogva hűségesen megosztotta velük a hársfaszigeti fürdői élet unalmát. Eleintén rózsákat hordott Müllernének, együtt tenniszezett velük a kis fenyveserdőben, fiakkert rendelt, ha valami közös kirándulásról volt szó, de ügyes pszikhologus létére csakhamar kitalálta, hogy a barátja minden inkább, mint boldog. A vadvirágos reggeli pongyola kalap alól egy dacos kis fejecske dirigálta a puha Müller életét és ha a szép asszonyka férje bőven meg is volt áldva minden földi javakkal, egy dologgal bizonyára nem rendelkezett: a saját akaratával. Reggel, délben és este mindig csak az történt, amit a Müller házi zsarnoka akart, s ebéd után, ha néha nagyon is elmerültek a kontrákba és rekontrákba, Müller olykor szepegő pillantást vetett az órája siető mutatóira:

- Egy mester, - mondta ijedten, - a feleségem már türelmetlenül várakozik reám...

Kádár, aki nagyon szerette az asszonyokat, de szivéből gyülölte az energiátlan férfit, egy napon bizalmasan a vállára ütött a hazafelé siető Müllernek.

- Öreg Bernátom, - szólott hozzá tréfásan, ugy látom, hogy nem te viseled a csákót a családi tűzhelyednél...

Müller melankholikusan bólintott:

- Nem, nem, - sóhajtotta szomoruan, - a szavam csak annyit számit otthon, pajtás, akár Beppóé, a feleségem papagályáé...

- Teringettét, nem szégyelled, hogy igy beszélsz? - fakadt ki a hevesvérü Kádár.

Müller lehorgasztotta a fejét.

- Mit szégyeljem, ha egyszer igy áll a dolog? Én szegény fickó voltam, a feleségem pedig ötvenezer forint hozományt kapott. Az ember elvégre sohasem felejti el, hogy az asszony tette urrá; szépen eltesszük hát az önérzetet a boldogabb időkre... Valaha tökfilkónak tartottam volna, aki erre a szomoru sorsra jut; de most, Istenem, most?... Két év óta nem volt egy szabad estém, a vendéglőben feleségem konferál a pincérrel, a házbért ő fizeti ki negyedévenkint, a nyakkendőimet ő vásárolja meg, ha véletlenül jó kedve van. Nincs akaratom, nincs véleményem, nincs izlésem, az akaratomat is épp ugy tőle kapom, mint a vasárnapi zsebpénzemet... Mit tegyek, ha egyszer igy alakultak a viszonyok? Lefekszem a tyukokkal és magam is jónak találok mindent, amit a feleségem jónak talál...

Kádár haragosan elkáromkodta magát.

- Az ördögbe... és te elég gyáva vagy ahhoz, hogy ezt életnek tartod?... Huszonöt botot érdemel az olyan ember, aki a férfiui méltóságáról megfeledkezik...

És elérzékenyülve folytatta:

- Mivé lettél, öreg Bernát, milyen pityergő vén asszonnyá!... Hol a frisseséged, a bolondos jókedved, a geniális ötleteid? Az ördögbe, állj hát egyszer a sarkadra és szerezd vissza elfecsérelt jogaidat!

Karonfogva, szótalanul kisérte egy darabig Müllert, de a Lujza-villa kapujában, mielőtt elváltak volna, kérdőleg nézett még egyszer a barátja szemébe.

- Akarod, hogy tegyek valamit az ügyedben?

- Mit tehetnél?

- Föl fogom világositani a nagyságos asszonyt a feleség igazi hivatása felől...

Müller lemondó arccal nyujtott kezet barátjának:

- A jó Isten megáld érte, ha megteszed, de azt hiszem, hogy nem sokat használsz vele. Malvin nem az az asszony, akit ékesszólással kapacitálni lehetne. Egyébként próbáld meg, hiszen neked nincs okod félni tőle.

Mikor Kádár másnap reggeli után befelé jött a Bellevue-ből, a szinház előtt a fehérruhás Müllernével találkozott, aki rendesen egyedül itta meg a theáját a Bellevue árnyékos fái alatt. Müller ugyanis, aki az alvás nirvánájában keresett kárpótlást az élet szomoruságai ellen, csak tiz felé szokta fölkeresni feleségét a reggeliző asztalnál. Kádár, mikor most a barátja zsarnokának kezet csókolt, csodálkozva vette észre, hogy Müllerné minden inkább, mint szép. De okos ember létére igy gondolkodott magában:

- Csak azért látom ilyen csúfnak, mert még mindig a vén Bernát keserves sorsára gondolok. Annyi bizonyos, hogy nem igen forgok abban a veszedelemben, hogy ebbe a fehérruhás menyecskébe belebolonduljak...

Visszakisérte Müllernét a Bellevueig s csöndes cigarettázás közt várta, amig az asztaltársa a reggelizéssel végez. Mikor Müllerné az utolsó morzsát is leseperte a ruhája csipkéjéről, Kádár mosolyogva feléje fordult.

- Nagyságos asszony, - mondta az ő arrogáns könnyedségével, - engem mindenki ugy ismer, mint az őszinteség utolsó bölényét, aki szemtelenül kimondja, ami a szivét nyomja... Csak ennek tulajdonitsa, hogy egy furcsa kérdést intézek önhöz, amihez voltakép semmi közöm... Miért alázza meg annyira a szegény urát, aki geniális, becsületes és ezenfelül őszintén szereti önt?... Bernát oly gyáva és félénk, mint egy iskolásgyerek; még talán lélekzetet sem mer venni, ha a nagyságos asszony meg nem engedi... Azt hiszi, okosan cselekszik, ha igy tesz?... Az az asszony, aki az ura kalapját hordja, körülbelül annyit ér, mint a struc, aki mindenáron röpülni akar...

Müllerné féloldalt forditotta a fejét és gúnyosan nézte végig a szónokló Kádárt.

- Ha azt hiszi, hogy idegessé tesz a gorombaságával, nagyon csalódik... Miért venném rossz néven, hogy hivatlanul is pártját fogja Müllernek? Ön utóvégre jobb szeretné, ha Müller még mindig együtt tartana önnel inspekciókat az éjjeli kávéházakban; ezt könnyü megérteni annak, aki a maguk életmódját ismeri... De miért kereskedik éppen a feleséges emberek között? Müllernek mások iránt is vannak kötelességei, mint a fizető pincérek és az orfeumi énekesnők iránt, igy hát nem szabad rossz néven vennie, ha reám is hallgat valamicskét...

Kádárt, aki talán sohasem járt az orfeumba és az éjjeli kávéházakba, egyszerre elfutotta az epe.

- Édes nagyságos asszony, - mondta félelmet gerjesztő udvariassággal, - az előbb már megmondtam önnek, hogy néha őszintébb vagyok a kelleténél... Ne vegye hát rossz néven, ha megint visszaélek ezzel a kiváltságommal... Azt mondja, hogy Müllert csak a rossz társaságtól vonja el? Bizony Isten, egészen mást cselekszik: egyszerüen tönkre teszi azt a gyáva fiut, akinek nincs annyi ereje, hogy a férji pozicióját visszafoglalja... Kiöli a tehetségét, az energiáját, a munkakedvét; becsületemre, már esze sincs annyi, mint amikor együtt jártuk az iskolát... Azt hiszi, hogy ez egy uri asszonyhoz való eljárás? Ha nem haragudnék, megmondanám, hogy mit tennék én a tisztelt férjeura helyében...

- No ugyan, mit tenne? - kérdezte Müllerné, akinek szemei már veszedelmesen ragyogtak.

- Édes nagyságos asszony, azt tenném: hozatnék egy kényelmes fiakkert, felültetném rá a kofferjeivel és a kalap-skatulyáival együtt és ugy visszaküldeném a kedves mamájához, mintha soha életében hirét sem hallottam volna... Bizony Isten, akkor is visszaküldeném, ha ugy szeretném, mint Juliát a veronai ifju...

Müllerné elsápadt és kipirult, de e percben egy fehér tennisz-ruha bukkant ki a Bellevuehöz vezető fasorból: az agg Müller, aki szerencsésen elkészült a toalettjével. Alázatos volt, mint egy kapucinus atya és hódolattal csókolta meg a felesége remegő kezét. Müllerné szeméhez kapta a zsebkendőjét és a férje őszinte ijedelmére sirva fakadt.

- Mi bajod, cicám? - kérdezte Müller aggódva.

Az asszony lángoló pillantást vetett.

- Félóra óta egyebet sem hallok, mint gorombaságot... Ez az ur ugy bánik velem, mint egy iskolás lánnyal és azt mondja, hogy kikergetne a házából, ha a te helyedben lenne... Bernát, te vagy a férfi, szerezd meg nekem azonnal az elégtételt...

Müller megbotránkozó pillantást vetett a nyugodtan cigarettázó Kádárra.

- Hogyan, te megsértetted volna nőmet?

- Eszemben sem volt: egyszerüen megmondtam neki az őszinte véleményemet...

- És ki jogositott föl arra, hogy az őszinte véleményedet megmondd?

- Senki; az őszinteség nem szorul arra, hogy valamire feljogositsák...

Müller méltóságos arcot öltött.

- A jövőre nézve jegyezd meg, hogy őszinteségedre senki sem kiváncsi... És a feleségemmel a tisztelet hangján beszélj, mert különben velem gyülik meg a bajod...

És az asszony felé fordulva komoran folytatta:

- Menjünk!

Müllerné szerelmesen simult az urához és gúnyosan köszöntötte a flegmatikusan üldögélő Kádárt... Müller összegombolta a kabátját és a fasor végéből fenséges páthosszal kiáltott vissza:

- Megmondtam, amit mondtam. És most: Isten veled!...

Kádár egyedül maradt az asztal mellett és vállat vonva kezdett betüzgetni a fürdői vendégek névjegyzékében. Nem ült ott egy negyedóráig, mikor a Lujza-villa portása egy zárt dobozt adott át neki. A dobozban száz darab Flor de la Cuba volt és a Müller Bernát névjegye. A névjegyen ez állott:

„Mikor hálálhatom meg neked, amit ma tettél értem? A jó Isten fizessen meg érte... mindig áldani fog a te öreg, alázatos Bernátod.”

XII. Károly hőstette.

Kartoschke professzor, a trónörökös nevelője, megtörülgetvén elhomályosult pápaszemét, igy szólott fenséges tanitványához a lecke végén:

- Mint fenséged a felsorolt példákból látni kegyeskedik, a bátorság az a fejedelmi erény, mely a királyokat ékesiti. Károly király, - mint az imént elbeszéltem - a saját élete kockáztatásával szabaditotta ki hű fegyverhordozóját az ellenséges lándzsák közül és a nép zarándokolni járt holta után a bazilikába, mely drága hamvait magába fogadta. Legyen tehát bátor, kis fenség, hogy a történelem valaha a nagy fejedelmek között emlitse a XII. Károly nevét...

- És ha a fejedelem fél? - kérdezte tágranyilt szemekkel XII. Károly.

- A fejedelemnek nem szabad félni, fenség, - válaszolt Kartoschke professzor szigoruan. - Mire valók lennének a jobbágyok és a zsellérek? A jobbágy félhet, mert a jobbágyokkal nem foglalkozik a történelem, de a fejedelmek minden cselekedetére napként süt az utókor itélete...

A nevelő szertartásosan meghajolt és könyvei, jegyzetei kiséretében, bókolva távozott a kis trónörökös tanuló-szobájából. A leendő XII. Károly, a tiz éves trónörökös, még egy darabig ott maradt az asztal mellett.

- És ha a fejedelem mégis fél? - suttogta magában szomoruan...

Nem folytathatta tovább monológját, mert a komornyikok aranytálakban hozták be villásreggelijét a tanuló-szobába. Mi tagadás: a trónörökös nagyon megéhezett reggel óta. Francia nyelv és angol nyelv, természettudományok és történelem: nem kis munka ez egy tiz éves fenségnek, aki komolyan veszi az élethivatását. És Kartoschke professzornak aligha volt még olyan tanitványa, mint a szorgalmas kis trónörökös. A leendő XII. Károly, mint parasztfiu is a legelső eminens lett volna az osztályában. Éjjel, menyezetes ágyában, mig a katonák erős léptekkel jártak odakünn a folyosókon, a gyermek sokszor igy sóhajtozott, puha vánkosaiba süppedve:

- Nem alhatom el, mert még nem tudom a természettant...

És esti imádsága előtt, a fal felé fordulva, még egyszer behunyt szemmel mondta el magában a Cartesius ördögöcskéjének sajátosságait...

Villásreggeli után a trónörökös sétálni ment le a fejedelmi kastély parkjába. A királyi család falun töltötte az őszi hónapokat, a sárga barokkstilü palotában, melynek tornya a fehérsipkás kék hegyekkel nézett sok század óta farkasszemet. A kastélyt mértföldes park vette körül, mohos, buja rengeteg, mely egész a havasokig elhuzódott. Itt sétált, labdázott a kis trónörökös, sokszor két-három óráig is, amig odafenn a dejeneurhez csöngettek. Ugrált, a lepkéket kergette, mint más közönséges gyermek s csak nagy néha találkozott össze egy cilinderes, szomoru tekintetü öreg urral, aki a haját szeliden megsimogatta. Az édes atyja volt, XI. Károly őfelsége, aki délelőttönkint ide szaladt le egy-egy pillanatra, hogy a székvárosból érkező rossz hireket elfelejtse...

A kis trónörökös ma nem labdázott a park tisztásán, mert még mindig azokra a fenséges példákra gondolt, melyeket Kartoschke professzor előadott.

- És ha a fejedelem mégis gyáva? - mondogatta magában bánatosan.

Mert mi tagadás: a kis fenség gyáva, nagyon gyáva volt. Egy ajtónyilástól összerezzent, a királyné kedves fehér cicája szivdobogást okozott neki és didergett menyezetes ágyában, ha a csaták véres lármája eszébe jutott. Mit szólt volna a történelem múzsája, ha a lelkébe láthat! A kis trónörökös sokszor fél éjszakákon át ébren hánykolódott vánkosai között, mert szorgalmas és jó gyermek létére fájt neki gyávaságának tudata.

- Mit kell tennem, hogy ne legyek gyáva? - sóhajtotta magában szomoruan.

És mivel kérdésére sehogysem tudott megnyugtató választ találni, a kis trónörökös sokszor sirva rejtette el arcocskáját csipkés, hófehér vánkosai közé...

A leendő XII. Károly sétája közben eljutott a halastóig, melyet filigránmivü japáni hid kötött össze egy nádfonatos halászkunyhóval. A hidon egy perkálruhás leányka játszogatott, egy négyéves, szőkefürtös baba, akit a trónörökös látásból régen ismert. A Rupert kertész leánykája volt, akit néha XI. Károly őfelsége is megszólitott és akit karácsonykor - mikor egy szomoru télen az egész királyi család itt tartózkodott - a királyné is felhivatott a kék terembe. A gyermek nagyszerü bábukat kapott és Rupert kertész sirva hordozta körül a felséges asszony ajándékát a falu összes házaiban. A trónörökös nem igen nézett a kis leányra, - de egyszerre elakadt a lélekzete: a gyermek hangosan sikoltozni kezdett. Rémülten pillantott a hid felé és elsápadva látta, hogy a kis kertészleány lecsuszott a japáni hidról és vékony perkálszoknyácskájánál fogva függ a viz fölött, a hid pillérén. Nem volt annyi ideje, hogy a hidhoz rohanjon, mikor iszonyu zuhanás hallatszott: a perkálszoknyácska vékony szövete elszakadt és a gyermek egyszerre belezuhant a tó sötét, ősziesen fagyos vizébe... Oly gyorsan következett mindez, hogy a trónörökös majdnem elalélva kapaszkodott meg az egyik plátánfa törzsébe... A kék perkálszoknyácska kétségbeesve libegett a sötét vizen, a tó körül pedig senkisem volt, aki a gyermeket kimenthette volna. Nehány iszonyu pillanat mult el és a trónörökös ugy érezte, hogy minden vére a szivéhez tódul... Mit tegyen, hogyan segitsen a kis fuldokló leányon? A zöld fák forogni kezdtek körülötte és egyszerre millió gondolat cikázott át szegény kis agyvelején...

- A bátorság az a fejedelmi erény, - mondta elszorult szivvel, - mely a királyokat ékesiti... A jobbágy félhet... de a fejedelmek minden cselekedetére napként süt az utókor itélete... Mit szólana az utókor, ha gyáva lennék?... Az utókor nem zarándokolna a bazilikába... és nem imádkozna a hamvaim mellett, mint a Károly király sirboltjánál... Nem szabad gyávának lennem... nem szabad... nem szabad...

És ekkor a trónörökös, bár fogai összeverődtek a félelemtől és lábacskái szinte hallhatólag zörögtek, hirtelen behunyta a szemét... És igy szólt:

- Jó Istenkém, légy velem és vigasztald meg az édes mamát, ha meghalok...

Aztán mondhatatlan erővel szoritván össze remegő kezecskéjét, elszántan ugrott bele a halastóba, hogy a fuldokló kertészleánykát kimentse...

*

A kis trónörökös csak arra tért magához, hogy ismét menyezetes ágyában fekszik és ijedt, hófehér arcok susognak körülötte a szobában.

Egy szomoru, feketekabátos férfiu - az édes atyja - ijedten fölébe hajol, egy sápadt, nyulánk asszony pedig forró kezecskéjét szorongatja... A szoba másik sarkából, mintha mérföldes messzeségből jönne, egy mély hang hallatszik a menyezetes ágyig, az udvari orvos hangja, aki igy szól a harisnyás komornyikokhoz:

- A kertész is fekügyék le... a saját életébe kerülhet, hogy a gyermekeket kimentette...

A kis trónörökös ugy érzi, hogy mindezt csak álmában hallja... Az arcocskája oly forró és minden tagját elviselhetetlen tüz heviti. És mintha álmában történnék, hogy egy fehér asszony könyezve fölébe hajol és halkan, édesen susogja:

- Miért tetted ezt kis fiam?...

A trónörökös felnyitja nagy gyermekszemét és láztól dideregve, alig hallhatólag rebegi:

- A bátorság, mama... a bátorság az a fejedelmi erény... amely a királyokat... ékesiti...

Apolcer ur kedélyvilága.

Szinmű 3 felvonásban.

I. FELVONÁS.

Szin: Ó-német ebédlő.

(Az asztal meg van teritve. Ő nagysága, akinek a feje piros selyemkendővel van bekötve, az ujságot olvassa. Az előszoba ajtaján csöngetnek.)

Ő nagysága: Hogy siet most haza!... Bezzeg máskor két óráig is várhatok, mig a hivatalából ideér... Azt hiszem, nem igen lesz elragadtatva az ebédtől... de a vendéglőben ilyet se evett legénykorában...

A jó férj (belép): Szervusz cicuskám!... Oly éhes vagyok, hogy majdnem elájultam a villamos kocsin... Kilenctől egyig csupa blankettát kitölteni: az ördögbe, ettől csakugyan megjöhet az ember étvágya. (Meg akarja csókolni ő nagyságát.)

Ő nagysága (idegesen): Vigyázz, egészen tönkreteszed a frizurámat!...

A jó férj: A frizurádat?... Hiszen, amint látom, meg sem vagy még fésülve...

Ő nagysága (boszusan): Persze, te nem törődnél vele, ha reggeltől estig másra sem gondolnék, minthogy magamat cicomázzam... Valaha magam sem hittem, hogy nekem kell törölgetnem a hálószoba butorait... De most?... Azért mentem férjhez, hogy szobaleány legyek egy idegen ur házában!... Szegény anyám, ha ezt tudtad volna!...

A jó férj (félre): Mari ma délelőtt megint rosszul viselte magát. (Szeliden.) Nonono, azért nem kell mindjárt összetörni a mécsest!... (Kedélyesen.) De lássunk az ebédhez, mert rögtön rosszul leszek az éhségtől. (Megnyomja a villamos csöngetyü gombját.)

Ő nagysága (félre): Az ebédtől még rosszabbul fog lenni!

A szobaleány: (Behozza a levest.)

A jó férj: Ah, a jó kis leves!... Tulajdonképen ez tartja az emberben a lelket... egy kis jó, erősitő husleves... Mily igazuk volt a régi gourmandoknak, hogy a leves az ebédek királynője!... Mert a leves nőnemü... szende, egyszerü, házias... legalább a gasztronómia igy tartja... (Telemeri a tányérját.) Gyere, leveske, gyere!... (Egy kanállal a szájába önt. Az arca hirtelen eltorzul.)

Ő nagysága (félre): Áhán!

A jó férj: Cicuskám, ez a leves egy közönséges iparlovag, aki koholt cimek alatt jelenik meg a társadalomban... Ez nem is leves, hanem sáfrányos forró viz... Hol innen a hus erőteljes zamatja, a füszer, a zöldség és a többi szükséges rekvizitum?

Ő nagysága (hidegen): Beszélj Apolcer urral. Apolcer ur majd megadja neked a fölvilágositást...

A jó férj (elhülve): Apolcer ur!... Hát az kicsoda?...

Ő nagysága: Apolcer ur hétköznapokon ácslegény... vasárnap pedig első szerelmes...

A jó férj: Nem értelek, édes...

Ő nagysága (keserüen fölkacag): Persze... nem értesz... törődsz is te Apolcer urral... meg azzal, hogy mi történik a házadban...

A jó férj: De édes... térj magadhoz... micsoda összefüggésben áll Apolcer ur az én családi tüzhelyemmel?...

Ő nagysága: Apolcer urtól függ, vajjon jó leves kerül-e az asztalodra, vajjon a rostélyos nem kaucsuk cipőből készült-e, vajjon a chaudeauban elég-e a cukor, a kávéban elég-e a kávé, a főzelékben elég-e a liszt?... Ha Apolcer ur ugy akarja, az előszobádban tanyát ütnek a pókok... a kredenceden olyan vastag a por, akár a Szahara sivatagon... az ünnepi szervicedből mindennap összetörik a mártásos tálat... a mustártartót... a desszert tányérokat... Apolcer ur korlátlan ura a békének és a háborunak... és te még elég együgyü vagy azt kérdeni, hogy mi köze Apolcer urnak a családi tüzhelyedhez?...

A jó férj (becsületes őszinteséggel): Bizony Isten, most sem tudom, hogy Apolcer ur kicsoda...

Ő nagysága: Apolcer ur a Mari udvarlója... a szakácsnőd Apolcer urral szokta tölteni a vasárnap estéket.

A jó férj (ostobául): Most sem értem.

Ő nagysága: Ha Apolcer ur rosszul bánik Marival, akkor Mari másnap rajtam tölti ki a boszuját... Tör, zuz, paprikát hint a kovászos ugorkába... mustárt tesz az omelettebe... szirupot a hideg tatármártásba... Apolcer urtól függ a családi békénk... ha neki ugy tetszik, hétszám sem eszünk egy jó falatot...

A jó férj (szomoruan): Ez baj.

Ő nagysága: Baj neked... aki nem törődöl semmivel... akit a hétesztendős háboru sem tudna kimozditani flegmájából. De másnak, aki tudja a családfő kötelességeit...

A jó férj: Hát mit gondolsz, mit kellene tennem?

Ő nagysága: Meg kellene ismerkedned Apolcer urral... jókedvre kellene deritened Apolcer urat... szóval... mit tudom én... szóval hatnod kellene az Apolcer ur kedélyvilágára...

A jó férj (ijedten): Hatnom kellene az Apolcer ur kedélyvilágára?

Ő nagysága: Ha Apolcer ur kedves lenne Marihoz, Mari is kedves lenne hozzánk... ambicióval készitené el az ebédünket... résztvenne a tisztogatásban... vigyázna az üvegnemüre... gondosan leverné a pókhálókat... szóval paradicsom lenne az életünk, mig igy...

A jó férj: Hát azt hiszed, hogy jó lenne megismerkednem Apolcer urral?

Ő nagysága: Még kérdezed?

A jó férj: Igazad van... ezt valóban kötelességem megtenni a békénk és a jólétünk érdekében... (Szilárd elhatározással.) Meg fogok ismerkedni Apolcer urral...

Ő nagysága: Csinján bánj vele... légy hozzá kedves... hass a kedélyvilágára, hogy Marinak ne lehessen panasza...

A jó férj (kissé elgondolkodva): Azt hiszem, hogy meg fogom magamat szerettetni vele...

Ő nagysága: Majd meglátjuk!

A jó férj: De most talán áttérnénk a husra... (Ábrándosan.) Oly mondhatatlanul éhes vagyok. (Csönget.)

Ő nagysága: A husra... no iszen... jobb lenne, ha nem sietnél vele annyira...

II. FELVONÁS.

Szin: Vendéglő „A kék menyét”-hez.

(Az ácslegények kedvelt gyülekező helye. A falakon az ácsipar jelvényei és a Vadász Temetése cimü olajfestmény. Körül és szerteszét vidám mesterlegények isszák a hegy levét.)

A jó férj (redingot kabátban, sárga keztyüvel és cilinderrel. A szomszédjához): Talán ideje volna, hogy innánk! Mit is mondott a kabai asszony?

Apolcer ur: Az Isten éltesse! (Mindketten isznak.)

A jó férj: Mert igy van az, ahogy mondom... az asszonyra csak gyöngédséggel, szerelemmel, nyájas szavakkal lehet igazán hatni... A durvaság megsérti a gyönge nőt... kivetkőzteti nőiességéből... rabszolgájává aljasitja a férfiunak.

Apolcer ur: Már pedig én csak azt mondom az urnak: nincs különb egy kis jó verésnél, ha az asszony nem enged a makrancosságból... Egy jó mogyorófapálca többet ér, mint két itce orvosság...

A jó férj: Ez a sötét középkor... a modern világ elégette a mogyorófapálcát... mert a modern világ a lélekre hat... és nem a testre... La Bruyere mondta: ha azt akarod, hogy az imádott nő egészen a tied legyen, hóditsd meg először a lelkét...

Apolcer ur: Nem ismertem azt az urat... de elhiheti nekem, hogy okostalan ember volt, ha ilyen bolondot beszélt...

A jó férj: Mert mi kifogása is lehet Mariska ellen? Mennyi sziv, mennyi kedély, mennyi igazi nemesség lakik ebben az egyszerü teremtésben! Ő az igazi nő... ideges, gyönge, talán szeszélyes is... de belül csupa arany... csupa gyémánt... (Meghatva.) Mily nagy sziv, barátom, mily nagy sziv!... Boldog ember, aki ezt a szivet a magáénak mondhatja!...

Apolcer ur: Süsse meg a szivét!

A jó férj: Nincs semmi okom, hogy hazudjam, de annyi bizonyos, hogy pokoli szerencséje volt... Mariska nem amolyan kifejezett szépség, de igazi párisi pikantéria... csupa báj... egy igazi párisi arcocska, aki véletlenül Budapestre tévedt... (Meglegyinti Apolcer urat.) Menjen maga kópé, meg sem érdemli, hogy ilyen szerencséje akadt...

Apolcer ur (hasba üti a jó férjet): Hallja, ez gyanus... magának talán tetszik az a leányzó.

A jó férj (szerényen): Ugyan... mi nem jut az eszébe... az ilyen vén legény, mint én...

Apolcer ur: Nono... a vén kecske is megnyalja a sót...

A jó férj (melankólikusan): Nekem, fájdalom, megvan a hites nőm...

Apolcer ur: Ismerjük ezt... azért bele-belegázolunk némelykor a szomszéd uram kertjébe...

A jó férj: Szó sincs róla... becsületemre, sohasem gondoltam ilyesmire... Mariska önzetlenül tetszik... és amint tudja, az eszthétikusok csak azt tartják szépnek, amit az ember érdek nélkül szépnek tart... Persze maga... (ravaszul hunyorgat) maga nem ilyen önzetlen, mi?...

Apolcer ur (szerényen): Az ember csak megteszi, amit lehet...

A jó férj: Maga rossz csont... miért bánik olyan durván azzal a virágszállal?... A virágnak gondos ápolás kell... nem brutalitás és erőszak... Apropos, micsoda a kedvenc szivarja?

Apolcer ur (csillogó szemmel): A vergónia... az uram, a szivarok fejedelme.

A jó férj (bizalmasan): Veszek magának száz vergóniát, ha ezentúl gyöngédebben bánik a Mariskájával...

Apolcer ur (elkábulva): Mit mond?

A jó férj: Száz vergóniát... egy egész ládával... csupa vastag és világos vergóniát...

Apolcer ur (elmerengve): Száz vergónia, minden vasárnapra egy... ez talán tiz évre is elég...

A jó férj: Körülbelül... és nem kivánok magától egyebet, minthogy szives és barátságos legyen hozzá...

Apolcer ur: De hát mit törődik azzal az ur, hogy én hogy bánok a Mariskával?

A jó férj: Azt akarom, hogy jókedvü arcokat lássak magam körül... és a szegény gyermek oly nagyon a szivére veszi, ha a szerelmese hideg hozzá...

Apolcer ur: Hacsak az kell...

A jó férj: Egy pipát is kap... meg vasárnaponként egy liter szomorodni bort... és a konyhában rendesen kijár az ebédje... Mi a kedves eledele?

Apolcer ur: A töltött káposzta... Vasárnap azt kedvelem legjobban...

A jó férj (félre): Gyomorkatarhust fogok kapni... de ha ő ugy akarja!... (Fenn.) Minden vasárnap töltött káposzta lesz.

Apolcer ur: És a nagysága ne legyen olyan rosszkedvü... az embernek jól esik, ha látja, hogy szivesen fogadják... Olykor bizony a szegény embert is meg lehet kérdeni, hogy szolgál, mint szolgál az egészsége?...

A jó férj (félre): Még utoljára azt fogja kivánni, hogy a szalonban fogadjuk... De a házi béke megérdemli ezt a kis áldozatot... (Fenn.) Legyen nyugodt... nem lesz kifogása ellenünk...

Apolcer ur: Az ember elvégre nem állat... mindenkinek jól esik, ha a kellő figyelemben részesitik... Mit szólna ön, ha délben a maradékot tennék eléje!

A jó férj: Én?... Ha jól meggondolom, nem igen tetszenék a dolog...

Apolcer ur: No lássa... Pedig (tréfásan megfenyegeti a jó férjet) a nagyságának nagyon is sok van már a rovásán...

A jó férj: Ne aggódjék... a jövőben külön beefsteakot fogunk süttetni önnek... Mit szeret jobban: a kompótot vagy a savanyu ugorkát...

Apolcer ur: Azt hiszem, hogy egyik sem árt...

A jó férj: Tehát kompótot is fog kapni, meg ugorkát is... De aztán... most már remélem, hogy jól fog bánni a Mariskával...

Apolcer ur: Ugy fogok vele bánni, mint a himes tojással...

A jó férj: Ebben maradunk... Vasárnap látjuk egymást... Pont egykor ebédelünk... (Kezét nyujtja Apolcer urnak.) A viszontlátásig... vasárnap...

Apolcer ur: Ne féljen semmit... ott leszek...

A jó férj (távozóban, félre): Azt hiszem, hogy hatottam némileg a kedélyvilágára...

III. FELVONÁS.

Szin: Ó-német ebédlő, mint az első felvonásban.

(Hétfőn délben. A jó férj hazatér a hivatalból.)

Ő nagysága (eléje fut): Szervusz cicus... Éhes vagy?

A jó férj: Bizony megenném már a szép asszony főztjét...

Ő nagysága (titokzatosan): Mari foglyot készitett... meg egy ujfajta omelettet, amit a váradi püspök szakácsától tanult... És micsoda leves!... Meg sem érdemled azt a levest, amiből ma enni fogsz...

A jó férj: Eszerint Apolcer ur megtartotta a szavát.

Ő nagysága: Apolcer ur egy római karakter... Marival egeret lehetne fogatni egész nap...

A jó férj (szórakozottan): Minek akarsz vele egeret fogatni?

Ő nagysága (derülten): Csacsi... (Megnyomja a csöngetyüt. A szobaleányhoz.) Tálalhat...

A szobaleány. (Behozza a levest és el.)

A jó férj: Végre tehát egy jó ebéd... Mily boldog vagyok... Lássunk gyorsan hozzá, mert megint elalélok az éhségtől... (Enni akar, de e pillanatban megjelenik a szobaleány.) Nos, mi az, mi az?

A szobaleány: Apolcer ur elküldött a szivarokért...

A jó férj: Most, mikor alig várom, hogy ebédelhessek... Apolcer ur várhat egy negyedórát...

Ő nagysága (ijedten): Tamás... mi jut az eszedbe... váratni Apolcer urat... Rögtön el fogod küldeni a szivarokat...

A jó férj (szomoruan): Igazad van... (Leteszi a kanalat.) Lemegyek a trafikba, hogy a vergóniákat kiválasszam... (Rezignáltan.) Addig tétesd cicám a tüzhelyre a levesemet...

(Függöny.)

Az ezrelék-ember.

Gondolom februárban segitettem ki utoljára Somogyi Ákost, aki valaha iskolatársam volt egy dunántúli főgimnáziumban. Szokása szerint a hajnali órákban vert föl s tiz forintot, meg egy névjegyet kért, mint annyiszor, mióta az iskolától megváltunk. Ha a tiz forintok mind együtt volnának, Ákos ma már csinos telket vásárolhatna magának a tisztviselők telepén. A névjegyek különböző személyiségekhez szóltak, akiknek az lett volna a magasztos hivatásuk, hogy Ákost valami jövedelmező és kényelmes szinekurába segitsék. Fájdalom, a névjegyeim nem sokat lenditettek az Ákos akut nyomoruságain, mert tizenötéves barátságunk körülbelül háromszáz litografált lapot emésztett föl a különböző protekciók révén. Ákos ugyanis olyan állásról álmodozott, melynek birtokában nyugodtan lehetne foglalkoznia élete egyetlen szenvedélyével: a feltalálással. Tizenkét év előtt történt, hogy Ákos valami korszakos reformot alkotott meg a himnemü ruhakapcsok terén, s ez idő óta állandóan az motoszkált a fejében, hogy ő világhirü találmányokkal fogja gazdagitani az emberiséget és önnönmagát.

A mostoha anyagi viszonyok mindazonáltal arra kényszeritették boldogtalan barátomat, hogy egyelőre megálljon a himkapocsnál s mikor februárban, legutólján, nálam járt, keservesen kikelt a gyalázatos világ ellen, mely részvétlenül végignézi, hogy egy Somogyi Ákos kis pörkölteken tengesse nyomorult életét.

Február óta nem találkoztam Ákossal s már éppen a legszomorubb sejtelmeknek akartam a lelkemet átengedni, mikor elveszett barátom váratlanul fölzavart ismét nyugodalmas hajnali álmomból. Őszintén szólva, Ákos sohasem kényeztetett el túlságosan kabátok dolgában, de jelenlegi redingotja a legfoltosabb nyakorján-körökben is keltett volna bizonyos feltünést. Sovány arcáról láthatólag lerítt a koplalás, s mikor az álmot kivertem a szememből, meghatottan könyököltem a vánkosomra.

- Hol jártál hat hónap óta?

- Ne kérdezz; jobb ha nem részletezem a történteket. Minek szomoritsalak meg téged, aki szerencsés viszonyok közé kerültél? Piszkos, kóbor kutya vagyok pajtás, aki valahol az utszélen fog elhullani...

- Nono, - szóltam gyöngéden, - nono, csak nem kell mindjárt meghuzni a lélekharangot... Hátha lehetne rajtad még segiteni!... Ha gondolod, hogy beajánlhatlak valahova, szivesen rendelkezésedre bocsátom a névjegyes kazettámat...

Ákos búsan horgasztotta le a fejét.

- Minek az, - mondta, - nekem már ugy sem használ semmi... A filozófiám megtanitott arra, hogy haszontalan dolog küzdeni a végzet ellen...

- Csak ruházkodj föl megint tisztességesen, majd másképp beszélsz...

Ákos leült az ágyamra.

- Pajtás, - szólt, - rajtam már nem segithet senki... Minek áltatnám magam tovább? Végem, öreg, végem, mert, fájdalom, percentnek születtem.

- Minek születtél?

- Percentnek. Látom, hogy nem érted, hát meg fogom magyarázni bővebben.

*

Kétféle ember jár a földtekén, szólt a boldogtalan Ákos. A normális ember és a percent-ember. A normális ember nem rontja el a gyomrát annyira, hogy elpusztuljon bele, nem hül meg annyira, hogy a tüdőgyulladás a sirba vigye, s ha véletlenül ágyba dönti a tifózus láz, vigan röpköd az utcán a betegség negyedik hetében. A normális ember nem lop, nem gyujtogat, nem gyilkol, sőt nem is sikkaszt, a normális embert nem üti le a hajókötél, a normális ember feje fölött nem dőlnek össze az épülő bérpalota állványai. A normális ember boldogan álmodja végig az életet, nyáron nyári, télen téli ruhában jár, jól eszik, jól iszik, jól alszik. Milyen más a percent-ember sorsa; a percent-ember már a születésekor magával hozza későbbi tragédiájának protoplazmáit.

Nem olvastad soha a statisztikai hivatal jelentéseit? Nagyságos Kőrösi József, a percent-emberek tudós patronusa, pontos számokban kimutatja neked: hány percent hal meg a kolerában, hány percentet pusztit el a tifusz, a tüdőgyuladás, a himlő, hány percentet ütnek agyon a leszakadó épületállványok, hány percent hunyja be örökre a szemét a vasuti, tengeri katasztrófákban? A percent-ember éppen abban a kupéban ül, melyet a szembejövő vasuti vonat összezuz, a percent-ember hajója elmerül az éjszakai zivatarban, a percent-ember oly szerencsétlenül bukik le a lóvasut lépcsőjéről, hogy menten kitöri a lábát. Minthogy a kolerabetegek negyvenhat százalékának okvetetlen be kell adni a derekát, a negyvenhat kolerás percent-ember minden további nélkül elszenderedik az Urban, mig a többi ötvennégy normális szerencsésen kievickél a veszedelemből. A kegyetlen végzet azt kivánja, hogy az emberiség harmincöt százaléka tüdőbajos legyen; harmincöt boldogtalan percent-ember kinosan köhög éjszakánkint, mert ő van kiszemelve, hogy a statisztikában szerepeljen. A percent-ember hiába küzd a sors ellen; a köteles százalékot irgalmatlanul behajtják az emberiségen a láthatatlan poroszlók. Mivel ezer ember közül egynek ölni, tizenhatnak gyujtogatni, kilencvennek lopni és kétszázhuszonháromnak sikkasztani kell; a percent-ember (illetve a per mille-ember) hiába viaskodik az ellen, hogy ne öljön, ne gyujtogasson, ne lopjon vagy ne sikkasszon. A percent-ember már a születésekor egy égő bélyeget visel a homlokán: a % vagy az ‰ jelét. A percent-embert leüti az Isten haragja, megharapja a veszett kutya, a percent-ember belefulad a fürdőkádba, meglövi magát a vadászaton, a bengáli tüzzel kisütteti a két szemét, a percent-embert negyven lépésről, avance nélkül eltalálja a legrövidebblátó regálebérlő - a percent-embernek sem a pénz, sem az egészség, sőt megbocsáss, még a te névjegyed sem ér egy lyukas kopeket.

*

- És eszerint? - szóltam kérdőleg, mikor Ákos befejezte a mondókáját.

- Eszerint nincs más hátra, mint hogy szépen fejbe puffantsam magam. Ezer halandó közül kettő okvetetlen öngyilkossá lesz... a két ezrelék-ember töprenkedése tehát egészen kárbaveszett fáradság. Mit pusztitsam tovább a névjegyeidet? Meglövöm magam egy esztendővel előbb; hiszen az életemmel amugy is a statisztikai hivatalnak tartozom...

- És egészen bizonyos, hogy te ezrelék-embernek születtél?

- Egészen bizonyos...

Megkináltam egy cigarettával és az ezrelék-ember szomoruan rágyujtott.

- Minden tizezredik cigarettában puskapor van, - dörmögte rezignáltan, - lehet, hogy ez a cigaretta fogja kisütni a szememet...

- Hallgass meg egy okos szót; ugy hiszem, ezt is beillesztheted a filozófiád keretébe. Tegyük föl, hogy csakugyan ezrelék-embernek születtél; ki tudja, nem ér-e ezáltal valami váratlan szerencse? Az orvosi tudomány bebizonyitja neked, hogy a fizikus betegek egy percentjének szépen bemeszesedik a tüdeje s ez az egy percent akkor is felgyógyul, ha a baja már a legelőrehaladottabb stádiumban van. A statisztika továbbá a legpontosabban kimutatja, hogy minden százezredik ember megüti a sorsjegyek főnyereményét; honnan tudod, hogy nem te fogsz lenni az a szerencsés százezrelék? A percent-ember jó csillagzatban is születhetik, - hátha éppen te reád van kimérve valami szenzációs boldogság?

Ákos gondolkodva simitotta végig a homlokát.

- A percent-emberek igen csekély percentjét éri ilyen váratlan szerencse...

- És hátha mégis te vagy az a percent?

Az ezrelék-ember egy pillanatig önmagába mélyedt.

- Mondasz valamit, - dörmögte habozva.

Cognacot hozattam és egy darabig csöndesen koccintgattunk. Később igy szólt az ezrelék-ember:

- Adj egy névjegyet, talán sikerülne bejutnom a kiállitási igazgatóság irodájába...

Megirtam a névjegyet és az ezrelék-ember nemsokára távozott. Most kiváncsian várom felőle az ujabb hireket: agyonzuzza-e valami ostoba épületállvány vagy megüti-e az osztálysorsjáték főnyereményét?

Dobóné.

I.

Vas doktor még elég fiatal ember volt, de egyet már megtanult az egyetem vén professzoraitól: egy osztályfőnök szigoruságával kezelte valamennyi betegét. Akár vagyonos, akár szegény beteg került az ő szakértő keze alá, mindegyiknek nyersen megmondta a kiméletlen igazságot. E tulajdonságának köszönhette, hogy a Lipótváros, fiatal kora dacára, szinte bizonyos tisztelettel ragaszkodott hozzá s hogy a sulyosabb esetekben még akkor is meghivták, ha idegen háziorvos kezelte a veszélyes beteget. A kereskedőházakban, az ügyvédi irodákban, a kerület jókedvü nábobjai körében körülbelül ilyen hangon beszéltek róla:

- Goromba, mint a pokróc, de többet tud, mint az egész orvosi tanács.

Mikor Dobó Lajos, a Dobó, Kary és Társai egyik főnöke a minap sulyosan megbetegedett, egy délelőtt, amig Dobóné az előszobában a cselédekkel konferált, a beteg egyszerre e szavakkal fordult a távozni készülő Vas doktorhoz:

- Orvos ur... egy bizalmas kérdés... Ha a jó Istent ismeri, meg fogja mondani az igazat... Értse meg: tudnom kell az igazat, mert fontos dolgokról van szó... Mit gondol, lesz-e még belőlem valamikor egész ember?

Vas doktor begombolta a felöltőjét és egy itélőbiró szigoruságával igy felelt:

- Nincs kizárva, hogy meggyógyul, mert az orvosi tudomány ismer eseteket, amikor a beteg tüdő pusztulását az elmeszesedés processzusa megakasztja... De az ilyen eset oly ritka, mint a fehér holló... Ha tehát ugy gondolja, hogy sürgős végeznivalója van, zárja le mielőbb a számadásait...

Dobó sápadtan fogózott meg a paplanába, de aztán halkan igy szólott:

- Köszönöm a szivességét orvos ur... És ha kérnem szabad, küldje be hozzám a feleségemet, ha távozni tetszik...

Vas doktor kezet fogott a betegével, az előszobából pedig beküldte a szép asszonyt, aki az ura citromos becsináltját rendelte meg odakünn a szakácsnőnél. Dobóné gyöngéden simitotta meg az ura verejtékes homlokát.

- Parancsolsz édes? - kérdezte szeliden.

Dobó megfogta a felesége kezét, aztán suttogva, mintha könyörögne, igy szólott:

- A doktor azt mondta, hogy meghalok... Akár igy lesz, akár nem, egy bizalmas vallomással tartozom neked... Ülj le ide az ágyam mellé és hallgasd meg, amit egy haldokló mondani fog...

II.

Dobó hat év óta volt házas; az 1892-ik év juniusában vezette oltár elé a feleségét. A házasság, legalább anyagi szempontból, némileg aránytalan volt; Dobó egy négyemeletes sarokházat örökölt a boldogult édesatyjától, Idának pedig semmije sem volt a tanári oklevelén kivül. De a bájos, ifjuságtól sugárzó teremtés mégis szép hozományt vitt az ura házába: egy komoly, becsületes női szivet s egy harmonikus asszonyi lélek verőfényét. Mily távol állt ez a tisztességes asszony a modern drámák hisztérikus hősnőitől! Ida csak az urának és gyermekének élt; s mert komolyabb és gondosabb volt, mint ez a két kiskoru gyámoltalan, egy fiatal anya szeretetével övezte körül mind a két pártfogoltját. Ő segitette fel az ura felöltőjét és ő fürösztötte a sikongó kicsikét; és ő tárgyalt a Dobó szabóival, ha nyaranta fürdőbe készülődtek. Bájos volt, mint egy fiatal leány és komoly, mint egy élemedett nagyanyó. És Dobó, ha néha hűtelen asszonyokról hallott, boldogan igy szólott magában:

- Milyen érthetetlen és különös, hogy rossz asszonyok is vannak a világon!

Mikor Ida most az ágy mellett helyet foglalt, Dobó egy pillanatig elhallgatott. A beteg ember sápadtan függesztette szemét a plafond barokkstilü cifraságaira, de aztán egyszerre összeszedte az energiáját.

- Ida, - szólott kérő hangon, - nem tudnék nyugodtan meghalni, ha életem legnagyobb titkát reád nem bíznám... Te jó és hűséges voltál hozzám, de én nagyot, igen nagyot vétettem ellened... Még a sirban sem pihenhetnék, ha el nem mondanám... Ida... nekem gyermekem van a tudtodon kivül...

Dobóné értelmetlen szemmel bámult dadogó urára.

- Gyermeked van... a házasságon kivül? - rebegte tompán, iszonyodva.

- Ugy van, Ida... egy hároméves gyermek... Szép, jó, engedelmes gyermek, aki egészen egyedül marad, ha én a világnak bucsut mondok...

- A házasságunk előtt született? - kérdezte Ida, mintha álmodnék.

- Nem... a házasságunk alatt... Három évvel ezelőtt született, pár hónappal később, mint a mi Bandink... Esküszöm neked, hogy csak kétszer csaltalak meg minden évben... csak olyankor, amikor nyaranta fürdőzni mentél... Ida, egy haldokló nem hazudik... de a legjobb férjek között is kilencven százalék találkozik, amelyik nyáron megcsalja a feleségét... Ez nem is igazi hűtelenség... ezt az okos asszony akár meg is bocsáthatja az urának... Én csak szerencsétlenebb voltam, mint a többi... gazságomat egy eleven emberi lény örökiti meg... Mi lesz a gyermekkel, ha meghalok? Az édesanyja Oroszországban kuplékat énekel... senkije a kerek földön, ha én a kezemet leveszem róla... Ida... te mindig jó voltál hozzám... szerettél... megbocsátottál... és talán most is szeretsz... Fogsz-e gondoskodni erről az ártatlan porontyról?... Ne az én bünömet lásd, hanem az ő tiszta és makulátlan lelkecskéjét. Nyugodtan halok meg, ha megigéred, hogy nem hagyod el a gyermeket... hogy anyai szivedben neki is adsz egy parányi helyet... Én kérlek... a halálos ágyamon kérlek, hogy könyörülj meg a gyermeken...

Ida halkan szólott, hideg kezét lassan vonva ki az ura tüzelő kezéből:

- Légy nyugodt, a gyermek nem marad támasz nélkül...

- Megigéred?

- Meg is fogom tartani az igéretemet...

Dobó lázasan vonta ajkához a felesége kezét, de az asszony most hidegen folytatta:

- Tiz óra... Ideje, hogy az orvosságot bevedd... A gyermekről mitsem kell szólanod többé... tudod, hogy mindig megtartottam, amit valamikor az életemben megigértem...

III.

Dobóné huszonhét napon át virrasztott a beteg ura mellett, a huszonnyolcadikon Vas doktor fejcsóválva engedte meg, hogy Dobó ágyon kivül tölthet egy félórát... A csoda, a századik percent csodája megtörtént; a Dobó tüdejében megállott a pusztulás processzusa. A beteg mindjobban magához tért, ereje növekedett, a hatodik héten pedig két kilóval hizott. Vas doktor, aki a Dobóék háziorvosát eleintén minden áron arra akarta rávenni, hogy a betegnek koporsót preskribáljon, a hatodik héten vidáman kezét nyujtotta a szomoruan mosolygó Dobónénak.

- Nagyságos asszonyom, - mondta kedélyesen, - a dolog ugy áll, hogy a tudomány kompromittált bennünket. Az ura oly egészséges lesz, mint a makk... ha ugy tetszik, akár a biciklit is megrendelheti, amelyiken majd a lábizmait erősiteni fogja. Hanem annyit mondhatok, hogy átkozott szervezete van... egy mammuth rég belepusztult volna ebbe a folytonos és emésztő lázba... Most már ne chinint adjon neki, hanem ramsteacket...

És végig nézvén a fiatal asszony halavány arcán, megfogyott termetén, a doktor nyersen folytatta:

- Hanem a nagyságos asszonynak is jó lesz, ha most már abbahagyja az éjszakázást... Huszonnyolc napig egy kemény karosszékben aludni... teringettét, az egy dragonyost is megviselne... Az ápolásból most már elég legyen... én mondom...

Egy májusi délután Dobó a felesége oldalán kocsizott ki a Városligetbe s mikor visszafelé jöttek, a beteget szentimentális rohamok fogták el. Könyezve csókolta meg a felesége kezét, a szive pedig túláradt az érzéstől.

- Ida, - szólott sirva, - sohasem fogom elfelejteni, amit e sulyos napokban tettél velem... Hat éve egy födél alatt élek veled, de csak most ismertelek meg igazán.. Azt hittem, nincsenek is ilyen asszonyok... hogy ilyen szent lelket csak a legendák ismernek... És ha eszembe jut, mily fájdalmat okoztam neked a vallomásommal...

Dobóné csöndesen szakitotta félbe a siró és megalázkodó beteget.

- Ne beszélj erről, Lajos... nem akarom... Annak is megjön az ideje, hogy efelől beszélhetünk...

Junius vége felé, egy szelid és gyönyörü nyári napon, Dobó először ment el az üzletbe, ahol nyolc hónap óta nem látták. A személyzet üdvriadallal fogadta, a társai pedig viharosan megéljenezték. Dobó csak délfelé ment haza; kezében óriási gyöngyvirág-bokrétával, amelyet a felesége számára vásárolt. Az előszobában böröndök és ládák állottak; Bandi pedig, aki bámészan nézte az általános fölfordulást, az utcai köpenyébe öltözve dőlt a dadája vállára. Mikor Dobó az ebédlőbe lépett, meglepő dolgot látott; Ida, a hosszu porköpenyébe burkolva, egy koffer bezárásával vesződött.

Oly érthetetlen volt mindez, hogy Dobó ámulva kérdezte:

- Ki utazik?

Ida szeliden, harag nélkül válaszolt:

- Én, Lajos.

- Hova?

- Messzire, nagyon messzire, Lajos.

- És miért? - kérdezte Dobó fuldokolva.

Ida bátran, szomoruan mosolyogva nézett az ura szemébe.

- Azért, mert nem szeretlek többé. És miért is élnénk tovább egy födél alatt? A szivem kihült... és sohasem érzem többé azt, amit valaha éreztem. Felgyógyultál, egészséges vagy, mi célja volna annak, hogy tovább is áltassuk egymást?... Dobó... minden szó fölösleges... Te tudod, hogy a vas is csak hitvány érc az én szilárd akaratomhoz képest... Én nem tudnék többé ugy a szemedbe nézni, mint eddig... és sohasem volt kedvem ahhoz, hogy a Sorssal ötven százalékra kiegyezzem... Vagy mindent... vagy semmit... hiszen te jól ismersz... Most pedig csókolj meg, mert örökre elválunk...

Dobó ijedten sikoltotta:

- Elhagynál?

- El, Dobó... hiába lenne minden beszéd...

És mig a cselédek a ládákat lehordták, az asszony szeliden nyujtotta tiszta homlokát sápadt, levegőért kapkodó urának. Dobó megtörve nézett utána... és megborzadva érezte, hogy a lábai egyszerre vassá váltak... Hangtalanul, szétnyitott ajakkal meredt a levegőbe, mig az asszony némán, lassu léptekkel tünt el a homályos lépcsőházban...

Az ötödik osztály kirándulása.

Lefekvés után a minap egy ujonnan megjelent irodalomtörténetben lapozgattam, amely a legutóbbi idők eseményeire is lojálisan kiterjeszti a figyelmét. A fiatal egyetemi tanár - az Irodalomtörténet szerzője - aki a múzsát a Halottas-Beszéd szerzőjétől egész Hazafi-Veray Jánosig udvariasan végiggardirozza az irodalom berkeiben, egy lapon ezt a véleményét irja le:

„Farkas Károly, a korán elhunyt, nagytehetségü lirai költő a Balaton kék hullámaiból szivta magába először a magyar költészet szeretetét. De anyján kivül, aki fölöttébb poétikus kedély volt, főképp egykori tanára, az öreg Sedenich Lázár csöpögtette a serdülő ifjuba a költészet iránt való érdeklődést és hajlamot...”

A szegény Farkas Károllyal, aki körülbelül négy évvel ezelőtt halt meg huszonnyolc esztendős korában, együtt jártam végig a gimnázium nyolc osztályát s igy az öreg Sedenich Lázárral való viszonyáról senki sem szólhat illetékesebben, mint én. Mikor tehát az uj irodalomtörténetben azt olvastam, hogy a vén piarista tanár csöpögtette szegény Károlyunkba a költészet iránt való érdeklődést és hajlamot, hangosan elnevettem magamat. Egyszerre eszembe jutott az a szombat délelőtt, mikor a Zuggóhoz az egész ötödik osztály kirándult, és mivel a mi jó Károlyunk emléke most már mindazok szivében otthon van, akik a magyar költészet iránt érdeklődnek, önöknek is elmondom a kis epizódot, melyet mindeddig csak az iskolatársak ismertek...

*

Károly, rendes szokásához hiven, e napon is fél nyolckor ébredt. Szegény anyja hasztalanul próbált meg vele mindent: Károly már föl sem vette a hideg vizet, melyet hét órakor a nyakába öntöttek, s paplan nélkül is az ártatlan lelkek nyugalmával szunnyadt tovább szétzüllött vánkosai között. Az erkölcsi tanácsok és parábolák legszebb példányai hatástalanul siklottak le a Károly lusta lelkéről, s a szegény özvegyasszony, aki az egész világon csak őt mondhatta a magáénak, nem egyszer sóhajtott föl szomoruan:

- Mi lesz belőled, ha nem fogsz leszokni a lustaságról?... Börtönben fogod végezni az életedet... és én meghalok szégyenletemben...

Károly kimutatta a világtörténelemből, hogy a későnkelés nem minden esetben végződik bitófával és börtönnel, ellenben annál többször szégyenteljes kiállással a katedra mellé és nyilvános igazgatói megrovásokkal a tanári gyülések után. A szegény Károly már nagyon is jól ismerte a csöndes folyosókat, melyeken belül már javában prelegáltak a tanárok, az ajtók mögül kihallatszó éneklésszerü feleléseket, az iskolatársai gúnyos pillantását, mikor félkilenc táján lihegve a tanterembe lépett. Károlyt ilyenkor szégyenszemre a tábla mellé állitották s mig a többiek verejtékes ábrázattal rajzolták a geometriai ábrákat, ő kipirulva gondolt egy szőke leányra, aki ugyancsak nagyot kacagna, ha őt ebben a furcsa helyzetben meglátná...

A szőke kisasszony azonban nem kacagta ki Károlyt, mert ő jó és szorgalmas kis leány létére, ilyenkor bekötött fejjel törölgette a vizitszoba fauteuiljeit s csak néha vetett egy pillantást az utcára, mikor a poros törlőrongyait kirázta... Károly előtt, aki csak egy impozáns hosszu kék ruhában, a tánciskola függönyös termében látta őt a vacsora előtti órákban, teljesen ismeretlen volt a törölgető, bekötött fejü kisasszony, aki csak lopva, tollseprővel a kezében, olvasta az ő lángoló verseit... Mert azon kellett volna kezdenem, ahova, ime, szerencsésen elértem: Károly talán el sem tudott volna aludni azon az estén, mikor az ő kék kisasszonyához meg nem irta a mindennapi költeményét...

Mi történt Károllyal e nevezetes szombat délelőttjén, a rabszolga keserüsége lopózott-e a szivébe, aki egyszerre lerázza a láncait: elég, hogy Károly elgondolkodva állt meg a városház erkélye alatt... A várban nyolcat harangoztak s a nagy, mázsás harangok szava búgva járta végig a házak dupla tetőit s elhalva suhant végig a kofássátorok gyümölcsei, a falusi asszonyok tejfölös bögréi, a piac ánisai, ugorkái és zöldségei fölött... Károly végig nézett a reggeli zajtól nyüzsgő piacon és elkeseredve dörmögte:

- Megint ki fognak állitani, mert mire a gimnáziumot elérem, bizonyosan meg lesz a félkilenc... Az emir (a történelem tanárát nevezték igy) ismét kivonatot készittet velem az ókorból és oda lesz a gyönyörü délutánom is... Nem fogok elmenni az iskolába... hanem szépen kisétálok a Zuggóhoz...

Károly a hóna alá csapta a könyveit és gyors léptekkel lekanyarodott a Kulka-utcába, mely lejtősen huzódott le a malmok felé. Édes májusi reggel volt és Károly oly könnyünek érezte magát, mint egy gummilabda... A fák már virágoztak a városi tanácsosok kertjeiben, nyiló orgonák hajoltak ki a keritéseken, a virágágyakon pedig káprázatos vizcsöppek csillogtak... Károly ugy érezte, hogy hősiesen cselekedett és jókedvüen hessegette a kakasokat, amelyek az udvarok földjében kapirgáltak... Eszébe jutott az emir, aki most a peloponnézusi háborukat adja elő a gummi-szagu osztályban és a szegény kollégái, akik sóhajtva nézegetnek kifelé a vár magas bástyaablakán... És Károly elégedetten szólott önmagához:

- Milyen szamárság lett volna összeszidatni magamat, mikor a májusi verőfényben járhatok! A malomnál vajas kenyeret veszek négy krajcárért és olyan költeményt irok, hogy a vén Petrarka is megirigyli...

Szerencsésen kiért a malomig, mely a Zuggó mellett őrölte a friss buzát és egy darabig jókedvüen nézegette a hosszu parasztszekereket, a csöndesen filozofáló csacsikat, a lisztes, huncutkodó molnárinasokat, akik a zsákok körül settenkedtek... Később vajaskenyeret vett négy krajcárért és a rozzant fahidon át, kibaktatott a molnárkertbe, ahol egész csirkekoloniák sétáltak a zellerek és a saláták között. Károly megette a vajaskenyeret, majd ábrándosan hanyattfeküdt a fübe... A szalmakalapja alá incselkedő napsugarak surrantak be és az égen még egy bárányfelhő sem uszott... A kertre, a malomra mondhatatlan csönd borult, csak a kerék zúgott messziről a patak mellett és a tyukok kotkodácsoltak a zöld veteményes ágyakban... Oly bájos délelőtt volt, hogy Károly akár örökké hanyattfeküdt volna igy a hegyoldalban és folyton csak arról gondolkodott volna, amit most a lelki szemével látott... Károly egy elsőemeleti szalonban látta magát (a függönyökön át egy kékruhás fiatal asszony leselkedett be) előtte pedig az öreg Sedenich Lázár állt, meggörnyedve, reszkető inakkal, vén hangjával ekkép szólva hozzá: „Ünnepelt költő, én voltam az a szerencsés, aki önt a poétikába beavattam... Most egy nemzet néz önre, akkor csak a kegyesrendiek gimnáziuma nevezhette büszkén a magáénak.

És Károly diadalmasan nézett a kékruhás asszonyka felé, aki megindulva ontotta könyeit...

Ilyenek kóvályogtak egy darabig a Károly fejében, mig a szekerek lármája föl nem verte az álmodozásából... Károly elővette a ceruzáját és irni kezdett... Nem lehet tagadni, hogy a múzsa mindig jó szemmel nézte őt, de Károly talán sohasem irt oly verset, mint most... A versnek ez volt a cime: Álom... A rimeket a patak sugta a fülébe, a gondolatokat az orgonák illata hozta... A sorok könnyedén, dallamosan peregtek ki túláradt szivéből és Károly sirni szeretett volna, oly édes érzékenység fogta el... A százszorszépek kiváncsian néztek a költőre és a tyukok elkotródtak a szomszéd kertbe... Egy vén kakas olyan formán nézett rá, mintha ekkép szólt volna:

- Csitt, mindenki hallgasson, mert a fiatal Farkas ur ebben a percben alkotja meg legbájosabb költeményét...

*

Igen t. olvasók, önöket ép ugy ki kell zökkentenem a hangulatból, ahogy a szegény Károlyt kizökkentette az a nagy vörös tenyér, mely most hirtelen a füléhez nyult... Károly ijedten ejtette le kezéből a ceruzát és mikor sápadtan fölnézett a papirról, elsőbben is a vén Sedenich Lázár kegyetlen arcára esett megrémült tekintete...

Károly előtt forogni kezdett a világ, a malomkertben az öreg piárista nézett vele gúnyosan farkasszemet... És Sedenich körül harminc vihogó deák gyönyörködött a szerencsétlen költő zavarában, mert a kaján és rettentő véletlen (mely mindig ellensége volt a költőknek) éppen az ő csöndes zugolya elé hozta a kiránduló ötödik osztályt...

Ebben az időben történt ugyanis, hogy az öreg Sedenich minden másodnap botanizálni vitte az őrizetére bizott diákokat... Néha a Sashegyre, a Gulyás-dombra, néha az Apácavölgybe vagy a Zuggó-malom százszorszépei közé... Sedenich tanár ur ilyenkor szivarra gyujtott, a gyerekek pedig a környék összes aludttejét kiitták. Sedenich tanár ur (hallatlan dolog ez!) néha vicceket is mondott utközben, néha azt is megengedte, hogy a gyerekek népdalokat énekeljenek.

A szegény Károlynak bezzeg nem jutott most az eszébe, hogy népdalokat énekeljen, sőt talán arra is képtelen lett volna, hogy egy rövid szót kimondjon. Csak egy széles, zöld, kopott reverendát látott maga előtt, s egy gúnyos, borotválatlan arcot, mely szurósan meredt a fübe lehulló papirosra...

- Hát itt van a drágalátos deák, - mondta Sedenich tanár ur, - mig mi az iskola szent falai között szerzünk kincseket az élet számára... Hé, Koller, vegye csak föl azt a papirt, ami ott hever a drágalátos lábánál...

Koller fölvette a papirt, Sedenich tanár ur pedig a deákok mennyei gyönyörüsége közepette olvasta föl a szegény Károly költeményét... Oh, tisztelt olvasók, milyen kegyetlen tortura volt az a szerencsétlen költőre, aki szivesen elsülyedt volna szégyenében... A múzsa ijedten rebbent el a ribizkebokrok közt, Sedenich tanár ur pedig diadalmasan lóbálta meg a sürüen teleirt papirost...

- Hát ezzel töltjük a drága időt, amig a többiek a sikmértant, a gömbmértant és gömbháromszögtant tanulják?... Ki fogom csapatni, mint az intézet szégyenfoltját... A semmittévő verseket farag, mikor annyi hasznos tudomány van a világon... Verseket... léha alanyi verseket... sőt uram bocsáss, szerelmes verseket...

Iszonyodva kulcsolta össze nagy vörös kezét, majd haragosan dobbantott a lábával:

- Holnapra kétszázszor fogja leirni ezt a mondást: „A versirással csak haszontalan nebulók töltik az idejüket.” És egy héten át mindennap ott marad ebéden az iskolában. Papirgombócot és tintalevest fog enni... és a szinházba meg a tánciskolába egész éven át nem kap többé engedélyt...

Károly szemét elöntötték a könyek, Sedenich tanár ur mérgesen rivallt rá:

- Kotródjék!...

És Károly összetörve, megalázva, a diákok gúnyos nevetése közt surrant végig a veteményes ágyak közt, a fahidon, a malomudvaron... és arra gondolva, hogy a tánciskolát is mindörökre bezárták előle, egy pillanatig töprenkedve állt meg a Zuggó fehér habjai fölött. De aztán eszébe jutott az édesanyja... és Károly elfordult a Zuggótól...

*

Igy csöpögtette Sedenich tanár ur a serdülő ifjuba a költészet iránt való érdeklődést és hajlamot...

A topoly-füredi juniális.

Molnár érzett valamit a fejedelmek cinizmusából: tudta, hogy a legtöbb leány a felesége lenne, hacsak a kis ujját kinyujtaná. Hatezerholdas, adósságmentes szabolcsi dominiuma a nábobok nimbusát fonta rövidre nyirt feje köré, s mivel a vagyona nélkül is korrekt megjelenésü uri ember volt, nem igen kellett volna a népmesei hőstettekhez folyamodnia, hogy csinos feleséget kapjon. De Molnár, aki két éven át a fővárosban töltötte a téli hónapok javarészét - kártyázott, ivott, udvarolt és bálozott - egy napon gyógyithatatlanul a fejébe vette, hogy csupán a pénzéért szeretik. Ettől fogva a legédesebb mosolyok, a legbiztatóbb pillantások is teljesen kárba vesztek a számára, mert Molnár a legkékebb és a legfeketébb szemekből egyaránt ezt a vágyat olvasta ki:

- Jó volna lépre csalni ezt az ártatlan falusi nábobot... Egy ilyen férj mellett egészen csinosan lehetne berendezni az életet...

Molnár még egy darabig feljárt a kaszinóba, a megyéje gazdasági egyesületében még nehányszor lelkes beszédeket mondott a gőzekék és kukoricamorzsolók mellett; a nyolcvanötödiki kiállitáson meg külön pavillonban mutatta be dominiuma termékeit; de később, mint V. Károly császár, ő is teljesen szakitott a világ ostoba hiuságaival. Két év óta nem járt föl többé Budapestre, a megyei gyüléseken nem vett részt, a szomszédainál csak a legzordonabb téli napokon vizitelt, s búsan, bagoly módjára huzódott meg a falusi kastélya toronyszobájában. Mikor ebédre lecsöngették a tornyából, huga, özvegy Palásthy Gyuriné, aki fiatalos életkedvvel kormányozta a kastélyt és a majorságot, szemrehányólag nézte végig a bátyja tüskés ábrázatát.

- Szépen vagyunk, - mondta neki, - ha igy folytatod, két év mulva senki sem tud megkülönböztetni Rosenberg urtól, a pálinkafőződtől...

Molnár közömbösen vállat vont és szó nélkül, de pompás étvággyal ült le ahhoz a jó ebédhez, amelyet a huga az asztalra tétetett. Mikor Palásthyné ilyenkor a képzeletbeli sógorasszonyát emlegetni szokta, Molnár nevetve rázta meg a fejét.

- Szegény Mariskám, - mondta neki, - arról bátran letehetsz, hogy a sógorasszonyodat valaha megismered... Nem termett még olyan fehérszemély, aki ide asszonykép fog beköltözni...

- Hát a tornyodban akarsz megöregedni? - kérdezte Palásthyné szomoruan.

- Inkább a tornyomban öregszem meg, semhogy egy önző kis macskával kössem össze a hátralévő napjaimat...

Palásthyné ilyenkor szomoruan vizitelte végig a falusi barátnőit, szomoruan tenniszezett, szomoruan táncolt reggelig a majálisokon és szomoruan állitotta össze a divatlapokból a tavaszi toilettejeit... És lefekvés előtt, ha a másnapi rendeletekkel végzett, buzgón fohászkodott a jó Istenhez:

- Küldj valamit jó Istenkém, ami a szegény Ferit mielőbb meggyógyitsa.

A jó Isten, aki többféle gyógyitó-módot ismer, mint a legkitünőbb orvosi fakultások, csakugyan küldött valamit a blazirt Ferinek: egy csinosan kifejlődött idegzsábát. Molnár sokat szenvedett a téli hónapokban, s mikor március végén a megyei főorvos megvizsgálta, kiderült, hogy okvetetlen szüksége van a topoly-füredi gyógyvizekre.

Molnár tehát becsomagolta a koffereit s a huga nagy sürgetésére még arra is elhatározta magát, hogy megborotválkozik. Mikor Palásthyné, egy juniusi hajnalon, a kocsiba szálló bátyjától bucsut vett, kedvteléssel nézte végig a csinos, szemrevaló fiatal embert, akit egy kissé frissebbé tett a hajnali szellő s a készülődések százféle izgalma. Palásthyné egy könyet törölt ki a fekete szeméből.

- Isten veled, - mondta, - érzem, hogy egy idegen asszonynak kell átadnom a télire a kormánypálcát...

Molnár reggel érkezett meg Topoly-Füredre, s bár a fürdő zsufolásig tele volt vendégekkel, szerencsésen kapott egy szobát a Fenyveslak első emeletén. Unottan járt egész nap a tóparton, s az ebédnél bizonyos örömmel konstatálta, hogy egyetlen ismerőse sincs a fürdőben. Délután jól kialudta magát s mivel idegen helyen nem igen tudott volna lefeküdni éjfél előtt, céltalanul kóborolni kezdett estefelé a népes topoly-füredi villatelepen...

Majdnem a faluig jutott a sétája közben, de az Emma-villánál befordult a kis fenyveserdőbe, mely a fürdőhelyet a falutól elválasztja. Az erdőből cigánymuzsika hallatszott feléje s mikor Molnár kiváncsian a zene felé indult, csakhamar egész sor égő lampiont pillantott meg a fiatal fenyőfák között.

A fürdőintézet diszbeöltözött hajduja, akit a tisztás szélén megszólitott, csodálkozva nézett a szemébe.

- Hát nem tudja a nagyságos ur, hogy ma a Sámuel-intézeti árvák javára velencei éjszakát rendeznek? Oszkár főherceg is itt van a mulatságon a kisérő tisztjeivel együtt...

- Velencei éjszakát az erdőben? - kérdezte Molnár megütődve.

- Hát persze... Emberemlékezet óta itten tartották meg az összes velencei éjszakákat...

Molnár végignézett a szürke ruháján, fehér mellényén, a sárga cipőjén, de aztán elszántan odalépett ahhoz a kis asztalhoz, ahol a belépő-jegyeket árulták. Pár pillanat mulva maga is benn volt a homokos, fehér köröndben, melyen jókedvü tömegek hullámzottak a tarka lampionok alatt. A cigányok már készülődtek a csárdásra és egész sereg fehérbe, rózsaszinbe öltözött fiatal leány szivta magába izgatottan az erdő éjszakai illatát. A fürdőigazgató, aki a királyi tanácsosi méltóságot viselte, alázatosan hajlongott Oszkár főherceg előtt, a táncrendezők pedig széles gesztusok kiséretében konferáltak az emelvényen álló primással. Mikor a cigány végre belevágott a hegedüjébe, hangos kurjantások közt ragadták el a leányokat, aggódó édes anyjuk oldala mellől...

Molnár valaha szenvedélyes csárdástáncos volt, de két év óta, hogy falusi remeteségét megkezdte, egyetlen lépést sem táncolt. Az utazás bolygatta meg az idegeit, vagy a szokatlan környezet hozta-e ki a rendes kerékvágásából: a cinikus, lomha Molnár most különös hajlandóságot érzett magában arra, hogy egy leányt a kedve szerint megforgasson. Habozva tekintett szét a csipkés, nyáriasan könnyü leányok között és mivel két év óta alig látott egy igazi uri lányt, most egészen kipirult izgalmában e szép, kivánatos fiatal teremtések láttára.

- Nyugodtan táncolhatok, - mondta magában, mert itt ugyancsak senki sem tudja, hogy honnan pottyantam ide a topoly-füredi fenyveserdőbe... Ha véletlenül megszoritanák a kezemet, bizonyos lehetek, hogy nem a hatezer holdamra gondolnak... Utóvégre érdemes megtudni, vajjon mit érnék, ha csak egyetlen jóravaló nyári kabátot mondhatnék a magaménak az egész föld kerekén...

Gondosan alább huzta a mellényét, a nyakkendőjét megigazgatta s a régi udvarias Molnár mosolyával hajolt meg egy himzettruhás leány előtt.

- Molnár, - mondta röviden.

Karjára füzte a kis himzettruhást (egy édes, piszeorru, szőke baba volt) s meg sem állt vele a pódiumig, ahol a cigányok muzsikáltak. Hogyan történt, hogyan nem, Molnár nyomát sem érezte magában az idegzsábának, s kalap nélkül, az elfeledett fiatal kora könnyelmüségével forgatta meg kipirult táncosnőjét. Két év óta most érezte először: milyen boldogság élni és milyen boldogság hajadonfővel csárdást táncolni egy illatos, szellős juniusi éjszakán... Az ujrá-k már javában folytak és uj táncoló generációk váltották föl a régieket, mikor Molnár még mindig fáradhatatlan szenvedéllyel lobogtatta a zsebkendőjét a cigányok felé...

- Minden évben itt töltik a nyarat? - kérdezte tánc közben a kis piszétől.

- Nem, az idén jöttünk először ide... Tavaly is, harmadéve is a goiserni malomban nyaraltunk.

- És állandóan hol laknak?

- Nagyszerü, hát még ezt sem tudja? Apa a Guttenberg-Társulat direktora, hiszen őt minden gyerek ismeri...

- Eszerint maga budapesti leány!

- Persze...

Molnár kissé kedvetlen arcot vághatott, mert a kis himzettruhás nevetve szögezte rá a csillogó fekete szemét.

- Talán csak nem hiba a maga szemében, hogy budapesti lány vagyok?...

- Nem, de azért jobb szeretném, ha nem lenne budapesti...

A szép leány már nagyon kifáradt a táncolásban, a keble lihegett a csipkeruhája alatt és bágyadtan, nagy lélegzeteket véve, állt meg a lampionok alatt, kendőjét a nedves ajkához szoritva, Molnár előtt oly bájosnak, oly frissnek tünt föl a táncoló baba, hogy egy percre le nem vette a szemét róla.

- Van már táncosa a négyesre? - kérdezte tőle.

- Igen, - felelte a leány szomoruan, - igen; Béla épp az imént mondta, hogy velem szeretne táncolni...

- És ki az a Béla?

- Az unokabátyám, Vass Béla főhadnagy...

És a pillantását szemérmetesen lesütve, halkan tette hozzá:

- Ha Béla lemondana, szivesen magával táncolnám a négyest...

Molnár búsan intett.

- Béla nem fog lemondani; csak nem bolond, hogy magáról lemondjon... Béla bizonyosan szerelmes, aminthogy nem lenne józan esze, ha magába nem lenne szerelmes...

A kis himzettruhás hangosan elnevette magát.

- Béla szerelmes, - mondta kacagva, - abban igaza van, de elhiheti, nem belém szerelmes... Velem csak udvariasságból táncolja a négyest... és ő volna a legboldogabb ember, ha szépen ott hagyhatna a faképnél...

- Hát ugyan kibe szerelmes, ha nem magába?

- Látja azt a magas, fekete leányt, aki azzal a szalmakalapos urral beszélget?... Az Szabó Klári, a Szabó ezredes leánya... És látja azt a főhadnagyot, aki a cukrászda mellől olyan haragosan pillant arrafelé... Az meg Béla, a szegény Béla, akinek velem kell táncolnia az első négyest...

- Hát akkor miért nem táncol a szegény Béla Szabó Klárikával?

- Mert Klári meg Sörös doktorral foglalkozott, aki három hét óta rohamlépésekben hóditotta meg Szabó ezredest és a Klári kegyetlen anyuskáját...

A cigányok abba hagyták a muzsikálást, Molnár pedig visszavezette a táncosnőjét az édes anyjához. Mig a körülállók sürü tömegén keresztül vergődtek, Ella kisasszony (mint utólag ki fog derülni, igy hivták a kis himzettruhást) ezt sugta a fölhevült Molnár fülébe:

- Ha szeretné velem táncolni az első négyest, hivassa el valamikép Sörös doktort a mulatságból... Akkor Béla örömest átenged magának... és még a kezemet is megcsókolja érte...

Molnár megivott két pohár pezsgőt, majd gondolkodva ballagott ki az erdőbe, ahonnan a fürdő összes szobaleányai nézték vihogva a juniálist...

Még látta az Ella kisasszony fehér ruháját, még érezte az illatot, mely a lány szőke hajától feléje csapott... Oly tele volt a szive, hogy az egész világot a keblére tudta volna ölelni... Ki tudja mire gondolt, hogy egyszerre csak igy sóhajtott föl:

- Milyen más lenne, mint odafenn a toronyban... Végre hát megtaláltam volna azt, aki nem a hatezer holdammal kacérkodik... Azt sem tudja, honnan csöppentem ide; akár ötven forintért másolhatnék az adóhivatalban...

És letépve egy vékony füzfaágat, hevesen hadonázni kezdett a homályos erdő fái között.

- El fogom hivatni az ostoba doktort... és a szegény Béla az ő szép Klárijával fogja táncolni az első négyest...

Visszasietett a tánckörönd felé és a lacikonyhánál megcsipte a fürdőintézet hajduját, aki a sikoltozó lányoknak udvarolt.

- Ismeri kend Sörös doktort?

- Hogyne ismerném, instálom...

- Rögtön fölkeresi és megmondja, hogy az államtitkár, aki az este érkezett a fürdőbe, hirtelen rosszul lett... A doktor urat türelmetlenül várják; tehát azonnal sietnie kell a Karolina-villába... Ez pedig a magáé a fáradságáért...

Molnár jól látta a buvóhelyéről, amint a hajdu átadja az üzenetet, s amint Sörös doktor ijedten nyul a széles szalmakalapja után... Mikor tiz perc mulva visszatért a táncosokhoz, a cigányok épp akkor harangoztak be a négyesre... Ella titokzatosan intett neki:

- Jőjjön gyorsan... Bélával már elintéztem a négyes dolgát... Látja, milyen boldogon cseveg Klárival... Meg lehet elégedve... egy embert az egész életére boldoggá tett...

- Nem egyet, kettőt tettem boldoggá, - szólott a cinikus Molnár érzékenyen.

- És ki a másik?

- A másik én vagyok... önmagam...

A kis himzettruhás a homlokáig elpirult.

- Molnár, - mondta neki remegve, mintha egyszerre valami forró láz borzongatná...

A négyes tovább tartott egy félóránál, Molnár pedig másnap reggel egy kosár harmatos rózsát küldött a Lujza-nyaralóba... A cigányok négy estén át a Lujza-nyaraló csukott spalettái alatt játszották a magyar nótákat és az olasz szerenádokat, ötödnapra pedig a következő távirat keltette föl a szunnyadó Palásthynét:

„Jőjj azonnal, ha még nőtlenül akarsz találni.”

*

Ischlben, egy vasárnap délben a Hotel Bauer table d’hoteljánál, egy sereg angol és francia vendég közé ékelve, ezt sugta egy fiatal magyar ur az ötnapos felesége fülébe:

- Tudja-e, hogy miért kértem meg a kezét?

- Nagyszerü... hát mert szerelmes volt belém...

- Oh, ez magában nem lett volna elég... Sohasem kértem volna meg egy leányt puszta szerelemből, mert mindig az a gondolat kinozott, hogy a vagyonomért szeretnek... Maga volt az első, édes, aki önmagamért szeretett...

- Honnan tudja? - kérdezte a fiatal asszony kacérul.

- Mert azt sem tudta, ki vagyok, honnan jövök és mégis velem akarta táncolni az első négyest... Emlékszik a topoly-füredi juniálisra?... Még akkor, azon az éjszakán megfogadtam, hogy feleségül veszem...

A fiatal asszony letépett egy szőlőfürtöt és kedveskedve dugta az ura ajka közé az édes, kövér szemeket, aztán közelebb hajolt az ura füléhez és ekként szólott hozzá komolyan:

- Hogy igazán szeretem, most fogom bebizonyitani, mert a topoly-füredi juniális - legalább a maga nemében - mitsem bizonyithat... Téved, hogy nem tudtam volna, kivel táncolok, mert már az első látásra megismertem... Patrichék a nénikém mellett laknak Budapesten és én mindennap láttam magát Patrichéknál, mikor kis lánykoromban odafenn voltam az anyuskámmal... Tudom, hogy jobban esnék, ha ezt sohasem mondanám meg, de megmondom, mert semmit sem szabad titkolnom maga előtt... Ha nem szeretném, könnyen megcsalhatnám, de mert szeretem, hát megmondom az igazat...

- Tudta... hát tudta, hogy ki vagyok?... És már akkor a négyes előtt is tudta?...

- A legelső percben, amikor megláttam...

Molnár hallgatott pár pillanatig, aztán megszoritotta a felesége puha kezét.

- Áldjon meg az Isten, amiért ezt a juniálison meg nem mondtad, mert ha megmondod, bizony Isten még most is ott kuksolok a tornyomban...

Megcsókolta a felesége kezét és nevetve tette hozzá:

- Megcsaltak, szamár voltam, de az is huncut, aki bánja...

A diadalkapu.

Sólyom, amig a vasuti kocsija vigan döcögött tova a vajk-szent-mihály-petrováci szárnyvonalon, még egyszer elolvasta azt a hosszu levelet, amit a főkortesétől kapott. Kapuvári Béni ur, aki már körülbelül nyolc generációt vitt be SzentMihályfalváról a parlamentbe, többek közt az alábbi sorokat intézte a kerület reménybeli képviselőjéhez:

„Pákozdon magam várok Nagyságodra, hogy Mihályfalváig még megbeszélhessünk egyet-mást a körut programmjára vonatkozólag. A mihályfalvi vasuti állomáson, melyet ez alkalomra virágfüzérekkel diszittettem föl, egy csapat fehérruhás leányka várja Nagyságodat, akiknek egyike szép beszéd kiséretében nyujt át egy gyönyörü bokrétát. A mihályfalvi főutca szélén hatalmas diadalkapu áll, fenyőkből, nemzeti szinü lobogóból és száz meg száz viruló napraforgóból... Itt az apátur ő nagysága fog beszélni és a helybeli kereskedő ifjak dalosköre elénekelendi a himnuszt és a szózatot. Majd megindul a menet a fellobogózott utcán át, elől a parasztbandérium, három cigányzenekar, majd a nép, a környékbeli választók és a tüzoltó banda. Programmbeszédét Nagyságod a Vásártér egy erkélyes házáról dörgi el, óriási hatással és frenetikus tetszészaj közepette. Este bankett, fáklyásmenet és a kereskedelmi daloskör szerenádja...”

Sólyom kéjesen dőlt hátra a kupé piros plüss vánkosán és behunyt szemmel vonultatta el lelke előtt a tarka ünnepi programmot! Diadalkapu, fehérruhás leányok, szónokló apátur, fáklyásmenet, bankett és szerenád! Most már nem bánta az ezer forintját, amit Béni ur előleges költségekre követelt és a szemét gyönyörködve legeltette végig a szántóföldeken, réteken, erdőkön, melyek a kupé ablakából elmaradoztak. Mindez az ő kerülete volt és Sólyom halkan mondogatta magában: „A kerületem.” Ugy érezte magát, mint a fejedelem, aki az udvari kocsija ablakából nézi a tovaszáguldó birodalmát. Eddig sohasem volt része a nyilvános ünneplésben, szerényen, majdnem fukarul administrálta az ügyvédi irodáját és eleintén még csak hallani sem akart arról, hogy képviselőnek fellépjen. De mikor az atyja papirjait, készpénzét, házait és szőlőit átvette, egy percig mégis tudatára ébredt annak, hogy a gazdag ember a hazának is tartozik valamivel s nem utasitotta el kereken a mihályfalvi deputációt, mely a kerület mandátumát felajánlotta neki. Mikor az eddigi képviselő püspökké lett, a polgárok ő rá gondoltak, mint a város egyik szülöttére és Sólyom mindinkább megbarátkozott a gondolattal, hogy a parlamentben a helye. Az ezer forintot még sajgó szivvel tette a postára, de most, hogy a vonat mindinkább közelebb vitte a választókerület székhelyéhez, ellágyulva olvasta át ujra - és ujra a vén kortes levelét. Sólyom már szinte maga előtt látta a szónokló apátot és a szeme belekáprázott a fáklyák lobogó lángjába. Önkénytelenül próbálgatni kezdte a beszédet, amit az erkélyről az éljenző néphez intézni fog:

„...örömmel jöttem, tisztelt barátaim, örömmel, mert a szivem azt dobogja, hogy itthon vagyok... E vén házak hangosan beszélnek hozzám, mert ez a hely volt gyermekreményeim, örömeim és bánataim szinhelye... És mikor most az Önök szives felszólitásának eleget tettem, az imádott haza sorsa lebegett a lelkem előtt, a haza, melyért mindnyájunknak halni kell...”

Sólyom mámorosan gesztikulált, mert a szive csakugyan tele volt azzal, amit az ajka hangosan elmondott. A szereplő férfiak lázas izgalma fogta el, a politikus lelkesedése és ihletettsége, aki érzi, hogy magasabb a többi embernél. Nem volt ostoba vagy elfogult - és most ugy érezte, hogy az ünneplés, a fehérruhás leánysereg épp oly joggal megilleti őt, mint a diadalkapu és a fáklyásmenet. Még egy hét előtt nevetségesnek találta volna mindezt, de most csöndesen bólogatott.

- A munkát, a szerénységet, a zajtalan küzdelmet jutalmazták... Elvégre hát mindenki megéri az időt, amikor az érdemeit elismerik...

Boldog lett volna, ha valakinek megmutathatja a Béni ur levelét, de a kupéban egy teremtett lélek sem ült. Mikor Szeghalmon a kalauz egy pillanatra benézett a kupéba, Sólyom mondhatatlan vágyat érzett, hogy legalább ezzel a becsületes munkással szóba álljon:

- Mikor volt utoljára Mihályfalván?

- Tegnapelőtt, nagyságos ur, a vegyessel... De a személyvonatot még aznap este Petrovácra vittem...

Sólyom szerényen mosolygott:

- Azt hittem, látta a földiszitett pályaudvart... Engem várnak... diadalkapuval és fehérruhás leányokkal...

A pákozdi megállónál egy őszszakállu uri ember kapaszkodott föl a vonatra: Kapuváry Béni, akiről a környék legendái azt beszélik, hogy a saját költségére állandó ruhatárt tart fehér mollruhákból, nemzeti szinü pántlikákból, zászlókból, tollakból s egy kereskedő komolyságával és ügyességével szolgálja ki a hozzáforduló jelölteket. Sólyom, mikor az öreg kortes kofferjei kiséretében a kupéjába lépett, meghatva borult a nyakába:

- Isten hozta, édes bátyám... Isten hozta, - mondta hálásan.

Áradozva köszönte meg a hozzája intézett levelet, de a vén Kapuváry egy sündisznó óvatosságával hallgatta az utitársa rapszódiáját.

- Minden meg lesz, - szólott később rezerváltan, - a diadalkapu, a bandérium és a fáklyászene... És a mandátum is meglesz, ha az uramöcsém teljesen reám bizza magát... Husz éve választom a követeket és még senkit sem csaltam meg... De Julius Caesar bölcsen megmondta több ezer év előtt, hogy a hadviseléshez három kellék szükséges: pénz, pénz és pénz...

- Hiszen küldtem tegnapelőtt ezer forintot! - mondta Sólyom kissé megütődve.

- Igenis, megkaptam, el is költöttem. Micsoda ezer forint az alkotmányos küzdelemben?... Ezer forintból még a tollakra sem jut elegendő és a zászlónyelek, fájdalom nem teremnek vadon a mihályfalvi erdőben.. Az uramöcsém most további háromezer forintot fog a kezemre adni, hogy a legszükségesebb kiadásaink fedezve legyenek...

- Háromezer forintot! - kiáltott föl a fukar Sólyom ijedten.

- Egyelőre háromezer forintot, a többit majd akkor, ha a körutat bevégezzük...

Sólyom, aki mindeddig mámorosan gondolt a fogadó ünnep csillogó részleteire, most elgyöngülten dőlt hátra a kupéban.

- Minek most erről beszélni, - szólt kitérőleg, - mikor egyelőre még a kezdet legkezdetén vagyunk... Ma el fogom mondani programmbeszédemet, a többit akkor lássuk meg, ha Budapestre visszatértem...

A vén kortes erélyesen rázta meg hosszu őszülő szakállát.

- Nem ugy van ám az, - dörögte keményen, - nem ugy, ahogy azt uramöcsém gondolja... Előbb a háromezer forint, aztán a többi. A kerület szóba sem áll Nagyságoddal, ha a pénz nincs előre a kezünk között.

- Most kell annak meglenni ebben a pillanatban?

- Most, mielőtt Mihályfalván kiszállunk.

- És ha mégsem adom oda?

- Akkor? - kacagott föl a vén Kapuváry derülten. - Akkor, engem ugyse, nem fog átmenni Nagyságod a diadalkapun.

Sólyom, mintha valami villamos ütés érte volna, ijedten összerezzent.

- Hogyan mondta? - szólott remegve.

- Azt mondtam, hogy nem fog átmenni a diadalkapun és nem is fog átmenni, arról kezeskedem... A fehérruhás leányokat már nem küldhetem vissza, az apát is el fogja mondani a beszédét, de a diadalkapumon át nem bocsátom, azt elhiheti... Elmehet mellette jobbról is, balról is, de hogy a közepén nem megy el, azt én mondom... Ki parancsol nekem a diadalkapuból?... A fenyőket én hozattam az erdőből, és a nemzeti szinü szövet árával is egyelőre még én tartozom a boltosnak... A diadalkapukat nem a szegény ördögöknek találták ki... Elvégre a trottoiron is lehet járni, ha az embernek diadalkapura nem telik...

- De hiszen ez a tisztelet és a hódolat jele; - szólott a naiv Sólyom bágyadtan.

- Ugy van, a tisztelet és a hódolat jele, de a tiszteletet épp oly kevéssé adják ingyen, mint a zsemlét vagy a császárkörtét...

A vonat hangosan füttyentett és Béni ur fölcihelődött üléséből.

- Nos? - kérdezte szigoruan.

Sólyom egy mártir szelidségével tépett ki egy lapot a noteszéből s reszkető kézzel irta meg az utalványt a budapesti bankjához. A vonatot egetverő éljenzés fogadta és amikor a Rákóczi-induló nagynehezen véget ért, egy szőke, fehérruhás apró leány csinos bokrétát nyujtott át a meghatott Sólyomnak. A banderisták gyönyörü lovascsoportja után harminckilenc diszes fogat kisérte a jelöltet a városba, melynek határánál az apát ő nagysága egy klasszikus citátumokban gazdag beszéddel üdvözölte nagynevü földijét. A diadalkapu, melynek szalagjai vigan lobogtak az aranyos napsugárban, ezt a fölirást viselte: „Isten hozott!” A mozsárágyuk dörögtek, a padlásablakokból pedig kalapokat, kendőket lengettek a jelölt sötétkék landauere felé. És mégis csodálatos, a fenyőfák büszke ivezete alatt nem a délelőtti mámoros Sólyom haladt el többé, hanem egy meggörnyedt, szomoru pesszimista, aki tudja, hogy a lelkesedésnek ép ugy megvan az árfolyama, mint a repcének vagy a lucernának.

Elvek.

- Kétféle eset lehet, - szólott Papp Sándor, mikor feleségével a Nemzeti Szinházból kifelé jöttek. - Vagy szeret az asszony... és ez esetben nincs ok a féltékenykedésre, vagy nem szeret... és ez esetben minden töprengés nevetséges.. Csak a gyönge, habozó jellemek bibelődhetnek ilyen haszontalan érzékkel...

- És Othello? - kérdezte a felesége, aki fehér selyembelépőjében, csipkés fejkendőjével gondolkodva lépegetett az oldala mellett.

Papp Sándor gúnyosan elnevette magát.

- Othello, szép példákra hivatkozol. Az öreg Shakespeare érzései még a kiklopsok idejéből valók és ma ép oly kevéssé lehet Othellokat találni a dunaparti korzón, mint Hamleteket vagy Lear királyokat...

A Bernardo Montilla előadását hallgatták végig a szinházban és most vacsorázni mentek egy fogadó éttermébe. Papp Sándornak nem is igen volt oka arra, hogy féltékeny legyen. Hathónapos férj volt, nyulánk, barna, kissé vad, mint egy pogány fejedelem. Furcsa lett volna annak az asszonynak az izlése, aki ezt a szép darab férfit egy divatosan öltözött udvarló kedveért valaha meg tudta volna csalni.

Az enervált férfiak és az ideges asszonyok korában valódi ritkaságszámba ment ez a két erőteljes, viruló élettől duzzadó teremtés. Ha Papp Sándor és a felesége valamely nyilvános helyen megjelentek, tetszőleg néztek utánuk az utcai járó-kelők:

- Ezek aztán megtalálták egymást!...

Mikor a Kossuth Lajos-utcában a Dunapart felé befordultak, az asszony türelmetlenül hallgattatta el a folyton filozofáló Papp Sándort:

- Törődöm is én a féltékeny férjekkel... Vigyen vacsorázni, mert mindjárt meghalok az éhségtől...

Az étterem fehér asztalai fölött villamos ivlámpák ragyogtak és a sötétzöld pálmagruppok homályában selyemruhás, kipirult asszonyok csevegtek étkezés közben az udvarlókkal. Pappék szerencsésen elfoglalták azt a gazdátlan asztalt, mely a portlandi herceg számára volt fentartva, s a pincér, aki hónapok óta kiszolgálta őket, csakhamar diadalmas pillantással helyezte eléjük a villamfényben csillogó alpakka tálakat...

Pappné, aki hathónapos asszonykora dacára, még mindig leányos félénkséggel jelent meg minden nyilvános helyen, rózsás arccal nézett körül a zsufolásig megtelt étteremben... Mikor később zavartan dugta fehér keztyüjét a férje szivarzsebjébe, Papp bámulva nézett a szeme közé:

- Kit láttál megint?

Annyira ismerte a feleségét, hogy rögtön észrevette rajta, ha valami belső felindulás megzavarta. Ehhez nem kellett sok pszikhológiai tudomány, mert Pappné akkor is elpirult, ha egy kolostorbeli barátnőjét pillantotta meg a Népszinház nézőterén.

- Kit láttál? - ismételte a férj kiváncsian.

A szép asszony mosolyogva nézett az ura szemébe.

- Egy leánykori kérőm vacsorázik az átellenes asztalnál...

Papp izgatottan nézett körül.

- Melyik az?

- Ne nézz oda... még megtudja, hogy róla beszélünk...

És suttogva folytatta:

- Oláhnak hivják... a tulsó oldalon ül, éppen a villamos lámpa alatt...

- Oláhnak! - mondta Papp Sándor meglepetve. - Csak nem Oláh Feri kérte meg a kezedet?...

- Hát ismered?

- Hogyne... Hiszen két éven át mi ketten rendeztük az összes budapesti bálokat.

- Az Istenért, akkor el ne áruld, hogy tudsz valamit...

- Hát hogyan történt, hogy a te kezedre pályázott?

- Rohitsban voltunk együtt, ahol anyus gyomorbaját gyógyitották... Négy héten át velünk járta a stájer fenyveseket és egy koncerten együtt játszottunk négykezest a Szent Nepomuk árvái javára... Mikor ősszel Budapestre jöttünk, Oláh kérőkép állitott be egy októberi napon az apa ügyvédi irodájába...

- És kosarat kapott?

- Apa kosarat adott neki, mert nem találta elegendőnek a jövedelmét...

Papp gúnyosan nevetett.

- Eszerint hát apán mult az egész partie!... Ha tőled függ, már talán Oláh Ferinének hivnának...

Az asszony kacérul bólogatott.

- Nem mondom, hogy nem tetszett, mert csinos és mulatságos ember volt... De arra sohasem gondoltam, hogy a felesége legyek.

- És ha apa azt tanácsolta volna, hogy menj hozzá?

- Akkor meglehet, hogy hozzá mentem volna...

Papp elkeseredve dobta le kezéből a félig lehámozott őszi barackot.

- Legalább van benned annyi őszinteség, hogy bevallod...

- Csacsi, hiszen téged nem ismertelek akkoriban.

- És eszerint a legelső jött-mentnek felesége lettél volna, aki a kezedet megkéri?...

- Bocsánatot kérek, Oláh nem jött-ment... Az egyetemen több mint négyezer forintot keres meg évenként...

Mikor Papp Sándor a sajtot megrendelte, egy szélesvállu gavallér hajolt meg tisztelettel az asztaluk előtt. Oláh Feri volt, a Pappné leánykori kérője, aki már előbb fixirozgatta őket az átellenes pálmacsoport homályában. Egy régi barát bizalmasságával köszöntötte a fiatal házaspárt, majd derülten nyult az egyik gazdátlan szék után.

- Öt perce nézlek, hogy te vagy-e, de most végre megismertem a fekete körszakálladat... A nagyságos asszony még talán emlékszik reám a rohitsi hangversenyeink idejéből?...

Pappné sötétvörös arccal mondott pár értelmetlen szót, Papp pedig helyet mutatott a vendégnek. A pincér, aki a vörös bort felbontotta, Oláh Ferinek is hozott a szomszédasztaltól egy üres borospoharat.

Banális léhaságokról beszélgettek és Oláh később egy vastag havanna szivarral kinálta meg az egykori ideálja férjét. Papp azonban, aki egész életében nehéz szivarokat szítt, szenvedő arccal mutatott a gégéjére.

- Nem birom, - mondta, - a sötét szivar elpusztitja a torkomat... Majd a pincértől fogok kérni valami könnyüfajta trabuccót.

Koccintgattak, csevegtek, Oláh a rohitsi napok emlékeiből kezdett feleleveniteni egyetmást. Mikor a cigányok magyar nótába fogtak, Oláh mosolyogva fordult a szép asszony felé.

- Elhiszi-e, hogy még a kedves nótájára is emlékszem?

- Hát mondja meg...

- Várjon, elhuzatom a cigánnyal.

Magához intette a primást, aki két perc mulva Pappné felé kacsintgatva, cifrázta a dorozsmai szélmalmot. A szép asszony ábrándosan hallgatta, Papp pedig, akinek torkát ette a szokatlan szivar, konok közönnyel szemlélgette az asztalra állitott mustáros üveget.

Oláh nem volt valami kitünő pszichologus, mert együgyüen a maga javára magyarázta a Pappné észrevehető felindulását. E véleményével nem állott egyedül, mert Papp is őt okozta magában a felesége feltünő zavaráért...

Oláh utóbb tapintatlanul pezsgőt hozatott, de Papp valami különös történet kapcsán fejtette ki, hogy némelykor nem ihatik champagneit. Oláh az asszony poharába is öntött az italból egy gyüszünyit...

- Emlékszem, hogy szerette leánykorában...

- Oh igen, mostan is szeretem...

Felhajtotta a poharát, s kacérul, kissé borzongva huzta össze a fitos orrocskáját. Oláht elöntötte a lelkesedés mámora:

- Tudja-e, mikor a Schluchthoz rándultunk és egy öszvéres kocsi husz üveg pezsgőt cipelt utánunk a zuhataghoz?... Fejedelmi ozsonna volt, de a hust a kezünkkel kellett szétdarabolni...

Pappné jóizüen kacagott.

- Az evőeszközökről megfeledkeztünk, de maga minden áron kést és villát akart nekem faragni a zsebkésével... De a műve inkább hasonlitott egy táncoló ballerinához, mint valami becsületes villához...

Oláh, aki struc módjára azt hitte, hogy ha ő nem akarja, senki sem emlékszik a két év előtt megszerzett kosarára, fesztelenül előhozta emlékezetéből a rohitsi napok minden homályba borult részletét... És Pappné, aki érdekesnek találta, hogy asszonyfővel kacérkodjék egy leánykori udvarlójával, felületes kacagással fogadta az Oláh legszegényesebb ötleteit.

Mikor a garҫon a második üveg pezsgőt állitotta bele az ezüstös hütőbe, Papp türelmetlenül intette magához a körülöttük lézengő fizetőpincért. A felesége, aki sokszor két óráig is ott ült vele a fogadó éttermében, aggódva hagyta abba az Oláhval folytatott beszélgetést.

- Mi a bajod?

- Pokoli fejfájásom van...

- Akkor csakugyan jobb lesz, ha elmegyünk...

Elbucsuztak a sajnálkozó Oláhtól, aki illetlenül kezet csókolt Pappnénak.

- Gyakran ide szoktak járni?

- Majdnem minden este...

Oláh visszatelepedett a pezsgős palackja mellé, Pappék pedig szótlanul mentek végig a Dunapart gázlámpái között. Mikor a városház táján befordultak a Váci-utca felé, Pappné megkérdezte a férjétől:

- Fáj még a feje?

- Nem tudom, hogy miért érdekel ez oly nagyon...

- Hogy a fejfájásod miért érdekel?

- Elégedj meg, ha Oláh urnak nincs baja...

Pappné megállott az utca közepén.

- Jesszusom... csak nem vagy féltékeny Oláhra?

- Oh nem, a kedved szerint kacérkodhatol vele...

- Én Oláhval kacérkodtam?

Papp keserüen felkacagott.

- Talán azt hiszed, hogy vak voltam ott a fogadóban.

Az asszony a férje vállára tette a kezét.

- Sándor, jőjjön meg a józan eszed. Hiszen, ha akartam volna, most a felesége lehetnék...

- Mondd ugy: ha az édes apád akarta volna...

- Hát komolyan hitted azt a tréfát? Apa sohasem adott volna máshoz, mint akit saját magam választok...

És látva, hogy a férje nem felel, tréfásan meglökte a könyökével.

- Nevess már, legyen jó dolgod... Ne vágj olyan arcot, mintha komolyan féltékenykednél rám...

- Hagyj békém, - szólott kurtán Papp Sándor.

Komoran, összehuzódva lépdelt a felesége oldalán, mint egy májbeteg sündisznó... Az okos, szép és hűséges asszony pedig kicsinyléssel emelte rá tiszta, kékszinü szemeit.

- Egy nagy filozófus azt mondta, hogy csak a gyönge jellemek bibelődhetnek olyan haszontalan érzésekkel, mint a szerelmi féltés. Nem valami nagyon régen mondta... csak harmadfél órával ezelőtt... Harmadfél óra alatt, ugy látszik, megváltozik olykor a filozófusok véleménye...

- Tévedsz, ha azt hiszed, hogy féltékeny vagyok.

Pappné csöndes meggyőződéssel válaszolt:

- Mily igaz, fiacskám, hogy minden elmélet szürke. Othellónak bizonyosan nem jutott volna az eszébe, hogy a Desdemona kikosarazott kérőjére féltékeny legyen.

Az audiencia.

Mi tagadás: Ney ur kissé izgatott hangulatban törtetett kifelé a fenyvesből kivezető hegyi uton. Még reggel, öltözködés közben, igy szólt magához hősködve:

- Ugyan mi okom volna, hogy féljek? A hercegeknek is csak két fülük van és ők sem járnak a fejük tetején.

De most, hogy a sötétzöld lombok közül már idecsillogott a Stella-nyaraló gót-tornya, Ney ur szorongva kezdte érezni, hogy a hercegek mégis csak más emberek, mint a palatető-gyárosok.

Ney ur palatető-gyáros volt, de e prózai foglalkozás nem ölte ki lelkéből az ambiciót és a nemesebb hajlamokat.

Ney urat a tavasz elején az a szerencse érte, hogy Kahl őrnagy, Oszkár főherceg udvarmestere, nála rendelte meg a palatetőt uj, ligetfüredi nyaralójára. Ney ur az őrnagy teljes megelégedésére végezte a rábizott feladatot, s mikor május végén, az uj villa szalonjában, a számláit prezentálta, az őrnagy barátságosan veregette meg a vállát:

- Meg vagyok elégedve, Ney barátom, s ha valamikor szüksége lesz rám...

Ney ur nyomban közbevágott:

- Már is szükségem lenne a méltóságos urra. Ha megenged egy alázatos kérést...

- Ki vele! - szólt a jókedvü őrnagy.

- Az üzletembernél ép oly fontos a cim, mint a katonánál vagy a hivatalnoknál. Amig egyszerüen csak Ney urnak hivnak, a fővárosi konkurrenseim fitymálva tekintenek rám, de ha valamikor ezt a cimet irhatnám a cégtáblámra: „Ő cs. és kir. fensége Oszkár főherceg udvari szállitója” - valamennyien megpukkadnának az irigységtől.

- És ez örömet szerezne önnek?

- Őszintén szólva, igen.

Kahl őrnagy bezárta a Wertheim-szekrényt, s mielőtt Ney urat kegyelmesen elbocsátotta volna, jóakaratulag megsimogatta a szakállát.

- Majd meglátjuk, Ney barátom, talán lehet valamit cselekednem az érdekében. Ha a fenséges ur egyszer jó kedvében lesz, elő fogom terjeszteni a kivánságát...

Ney boldogan távozott - és boldogsága a tetőpontra hágott, mikor Kahl őrnagy, aki reggelenként szigoru ivókurát végzett, egy nap odaintette a kut mellé:

- Holnap délben fekete ruhát vesz magára és pont tizenkét órakor jelentkezni fog a Stella-nyaralóban. A fenséges ur személyesen fogadja, de nem szabad nagyon sokat beszélnie, ha azt akarja, hogy kivánsága teljesüljön. Ney barátom csak a kérdésekre fog válaszolni, a fenséges ur semmit sem gyülöl annyira, mint a fölösleges beszédet...

Ney ur egész délután ruhapróbákat végzett, a felesége pedig szent áhitattal sugta a járókelők fülébe:

- Pszt, csendesen, az uram most próbálja a kabátot, melyben a főherceg előtt megjelenik...

Ney ur tehát izgatott lelkiállapotban baktatott az erdei uton a Stella-villa felé és mig a madarak barátságosan füttyentgettek a feje fölött a haragoszöld fenyőfák tetején, tizszer is elmondogatta magában a beszédet, melyet Oszkár főherceghez intézni fog. A rigók csodálkozva hallgattak el, mikor Ney ur hangosan szavalni kezdte:

„A palatető-ipar mindeddig mostoha gyermeke volt hazánknak és fenségedet illeti meg a dicsőség, hogy a mostoha gyermeket atyai szeretetébe fogadta. A palatető-ipar évkönyvei századokon át meg fogják őrizni a fenséged nevét, mert a palatető-gyárosokat mindenha a hála és alázatosság jellemezte...”

Ney ur már ott látta magát a Stella-nyaraló szalonjában, ahol Oszkár főherceg kardjára dőlve, kissé meghatva a rokonszenves beszédtől, figyelmesen hallgatja őt, amikor a fenyves szélén, kétszáz lépésnyire a villától, egy nagy, sárgás szőrü, selymes kutya bukkant ki a sürüségből. Ney ur eleintén nem vette észre a gyanusan mormogó állatot, de ijedtsége annál nagyobb lett, mikor a kutya hirtelen feléje kapott. Ney ur, megfeledkezvén a palatető-ipar évkönyveiről, rémülten futni kezdett, a kutya pedig vérszemet kapva, üldözni kezdte retiráló ellenfelét. Ney ur gyáva volt, mint egy házinyul, de most vele is megtörtént, ami előtte annyi félénk emberrel: a veszedelem csodálatos bátorságot öntött belé. Mikor látta, hogy nem menekülhet: szembefordult a lihegő fenevaddal és sápadtan emelte föl botját. A kutya haragosan nekiugrott, Ney ur pedig hatalmas csapást mért rá. Nem volt rossz ütés, mert a kutya visitva oldott kereket, s panaszos vakkantásai még negyedórányi messzeségből is idehallatszottak. Ney ur csak most ébredt annak a tudatára, hogy milyen hőstettet vitt véghez, s kissé halványan, de az önérzet méltó hangján dörmögte:

- Ostoba bestia... velem akarna kikezdeni... Most aztán viheti, amit kapott...

Jókedvüen és most már háboritatlanul folytatta utját és csakhamar elérte a Stella-nyaralót. A portás, aki már értesitve volt jövetele felől, foghegyről utbaigazitotta a főherceg különös vendégét.

- Csak menjen föl az emeletre, majd a komornyikok megmondják, hogy hol várakozzék...

Ney urat bevezették Kahl őrnagyhoz, aki ép néhány átutazó vezérkari tiszttel feketézett, de azért széles ebédutáni jókedvében hangos örömmel fogadta az instanciázó palatető-gyárost.

- Lépjen be, Ney ur, lépjen be, a fenséges ur már értesitve van, hogy jönni fog... Ime, urak, bemutatom Ney urat, aki a monarkiában a legjobb palatetőt késziti...

Ney urat, akit feketekávéval is megkináltak, édes izgatottság fogta el, mikor a tisztek barátságosan szóba álltak vele. Később annyira becsipett a Stella-nyaraló levegőjétől, hogy a társaság felkérésére, előzékenyen elszavalta nekik a főherceghez intézendő beszédet:

- A palatető-ipar mindeddig mostoha gyermeke volt hazánknak és fenségedet illeti meg a dicsőség...

A tisztek tapsoltak, Kahl őrnagy pedig becsületszavára kijelentette, hogy ezidőszerint senkisem beszél ilyen ékesen a két testvérállam parlamentjében... Ney ur talán ekszplodál a dicsőségtől, ha egy komornyik hirtelen be nem szól:

- A főherceg ur ő fensége a zöld szobában várja Ney urat...

A tisztek szerencsét kivántak neki, a főudvarmester pedig bátoritólag a vállára ütött:

- Csak igy mondja el, mint itt, ilyen bátran és fenhangon...

- Azt hiszem, hogy tisztességesen ki fogom vágni, - mondta Ney ur impozáns önérzettel.

A komornyik kiséretében végigment a folyosón, ahol szarvas-cimerek, őzfejek, hatalmas medvebőrök szegélyezték az aranyos kárpitokat, majd belépett a főherceg lakosztályába... Ünnepies csönd fogadta, a nyári délutánok zúgó csöndje, a falakról különös nippek néztek le rá, az egyik teremben egy vérvörös madár hangos rikácsolással fogadta... Ney ur azonban nem ijedt meg a furcsa madártól, hanem bátran igy szólott magában:

- Mégis el fogom dörögni a kis beszédemet, ugy el fogom dörögni, hogy a falak is megremegnek bele...

A zöld szoba szárnyas ajtajánál a komornyik hátramaradt, Ney ur pedig belépett a szobába. A főherceg - egy fiatal, sasorru katona - barátságosan feléje fordult:

- Ön Ney ur... az őrnagy pártfogoltja...

- Igen, fenség, - mondta Ney ur katonás keménységgel.

- Mondja el a kérését, Ney ur... az őrnagy sok szépet beszélt önről...

Ney ur kissé megráspolta a torkát, a ballábával ügyesen előrelépett, majd öntudatos tisztelettel meghajolt. És ekkor, bátran, hangosan, kellőkép hangsulyozva minden egyes szót, egyszerre rákezdett a beszédére:

„Császári és királyi fenség! A palatető-ipar mindeddig mostoha gyermeke volt hazánknak és fenségedet illeti meg a dicsőség...”

A főherceg jóakarattal a szemébe nézett, Ney ur érezte, hogy gyönyörüen beszél, - de most rémülten megakadt a mondat közepén... a lélekzete elakadt, a vér eltünt az arcából - a főherceg lábánál ugyanaz a sárga, selymes szőrü kutya hevert, akivel az erdőben összetüzött... A kutya fölriadt a Ney ur szónoklatára és egyszerre dühösen szembe ugrott vele... Rémületes pillanat volt és Ney ur érezte, hogy veszve van...

- A bestia el fogja árulni, hogy megütöttem, - gondolta magában ostobán, - és akkor fuccs a kitüntetésnek...

A főherceg lecsititotta a kutyát, de a hatalmas állat mérgesen vicsoritotta rá a fogát... Ney ur alázatosan, majdnem könyörögve nézett rá, mintha csak ekként szólt volna:

- Az Istenre kérem, ne áruljon el kutyaságod... vegye tekintetbe, hogy csak egy nyomorult palatető-gyáros áll előtte... Kutyaságod oly magasan áll fölöttem... és a nagyokat mindig a jóság és elnézés jellemezte...

A főherceg bólintott a fejével:

- Folytassa kedves Ney, folytassa...

Ney ur ismét pózba vágta magát és elszántan rákezdett a beszédére:

- A palatető-ipar mindeddig mostoha gyermeke volt hazánknak és fenséged...

- Vau, vau, vau, - szólott közbe dühösen a kutya.

Ney ur homlokán hideg verejték ütött ki, mert valami ostoba képzelődés azt szuggerálta neki, hogy a bestia el fogja árulni... Egy haldokló szelidségével nézett a haragos állatra:

- Ne tessék elárulni... alázatosan bocsánatot kérek azért, amit tettem... Szegény ember vagyok, tessék meggondolni, hogy nem részesültem magasabb nevelésben...

Az energiája utolsó maradékával ujra folytatni kezdte a beszédét:

- Fenségedet illeti meg a dicsőség, hogy a mostoha gyermeket atyai szeretetébe fogadta... A palatető-ipar évkönyvei...

- Krsz, krsz, vau, vau, vau, - ugatott vérszomjasan a főherceg kutyája...

Ney ur sápadtan ismételte:

- A palatető-ipar évkönyvei...

Nem folytathatta tovább, majdnem elalélt a félelemtől. A főherceg még egy darabig jóakarattal nézett rá, de utóbb intett az ujjával.

- Jó, kedves Ney, majd az őrnagy bővebben informál...

Ney ur megsemmisülve látta, hogy el van bocsátva, hogy csinos kis beszédje kárba veszett, hogy a bestia, az elhatározó pillanatban, győzött... Nem tudta, mikép hajol meg és mikép hátrál megtörve az ajtóig... A szoba forgott körülötte, de az ajtóból még egyszer visszafordult és sápadtan szólt a csodálkozó főherceghez:

- Fenséges ur, esküszöm, hogy semminek sem vagyok az oka... Bizony Isten ő kezdett el... neki méltóztatott elkezdeni...

A lecke.

Bandi mester egy napon levelet kapott a gyámleányától. Szomoru, panaszos levél volt - és körülbelül ilyenformán hangzott:

„Édes, jó gyámapám! Keserü szivvel adom a tudtodra, hogy most már minden körülmények között válni fogok az uramtól. Tudod, hogy a sors mostohasága nem épen nagy ujság előttem, de ami sok, az végre is sok. Rosszul adtál férjhez, öreg, megmondtam neked másfél év előtt, hogy félek ettől a könnyüvérü embertől. Rembrandt mindig elhanyagolt, sohasem törődött velem nagyon sokat és a házasságunk ötödik hetében oly fesztelenül fogadta a műtermében a szeretőit, hogy szinte engem is meghatott. De akkor még csak megőrizte a külső szint és legalább volt benne annyi tisztesség, hogy a modelekkel hozakodott elő, de most már előttem olvasgatja azokat a rózsaszinü cédulákat, melyeken még hat lépésnyi távolságból is megérzik a zenéskávéházak parfümje. Te ugyan azt állitod, hogy valóságos leánykamasz vagyok, de azért van bennem még annyi nőiesség, hogy nem tudom tovább folytatni ezt az életet. Gondolj ki öreg Embergyülölő valami segitséget és ments ki mihamarabb ebből a posványból, mert bizonyisten ugy megfosztom magamtól a szent Művészetet, hogy magam is megbánom. Ha te elhagysz - akkor aztán igazán alászolgáját mondok a földi gyönyörüségeknek és ugy kiverem magamból a kis lelkemet, hogy magam is megbánom. Pá öreg gyámapám, ölel, csókol mindörökké a te borzas

Bogáncskóród.

Bandi mester dühösen dobta le a levelet, mert igazán fájdalmat szerzett neki, amit a borzas gyámleánya irt. Bandi mestert nagyon különös viszony csatolta a borzas, cinikus gyámleányához. Ő tizenöt év óta festett mocsarakat és csendéleteket, s nyolc év előtt ismerkedett meg a festő-iskolában egy csitri, vad leánnyal, akit valami vidéki polgármester protegált föl Budapestre. Apátlan, anyátlan árva volt, de a kis vidéki város rajzmestere komolyan azt állitotta róla, hogy van tehetsége a művészethez. Idekerült a festő-iskolába hatvan könnyelmü bohém közé és félév mulva csak olyan bohém lett belőle is, mint a többiből, akik bársony kabátot és Rembrandt-kalapot viseltek. Jó pajtása lett az egész festő-koloniának, de emellett oly tisztességes maradt, mint az apáca. Festett, vázlatokat gyüjtött és hónap végén ép ugy kölcsönkért két forintot, mint azok, akik férfiui jogon vannak jó viszonyban a Múzsával. Szürke, nyakigérő ruhája alatt egy diák vidám szive dobogott és Bandi mester, aki flegmájával még a legöregebb tekintélyeknek is imponált, csakhamar védelmébe fogadta a karcsu, szürke szemü kisasszonyt. Együtt sétáltak, nyiltan elmondták egymásnak a titkaikat, s közösen panaszkodtak, ha nem volt pénzük. Bandi mester egy napon igy szólott festegető pajtásához:

- Ha volna bennem egy csöpp kvalifikáció arra, hogy valaha férj legyen belőlem, bizony Isten feleségül vennélek. De hamarabb lesz a sündisznóból négyes rendező, mint belőlem tisztességes férj. Az urad sohasem lehetek, de leszek a gyámapád, ha ugy akarod. Férjhez foglak adni és ügyelek a további szerencsédre. Mondd meg hát bizalmasan, hogy kihez szeretnél feleségül menni?

- Hozzád! - felelte a lány őszintén.

- Én hors concours vagyok, rólam tehát nem lehet szó. Becsületemre megbánnád, ha valaha oly ostoba lennék, hogy feleségül vegyelek, de a te szépségeddel és jó sziveddel nem lesz nagyon nehéz dolog, hogy egy jobb férjet keritsek a számodra. Akarod, hogy Rembrandthoz adjalak?

A leány elpirult kissé, - először történt életében, hogy valami ily láthatólag felizgatta. Rembrandtot másként Kapuvárynak hivták, izmos, szép fekete fiu volt, aki nem közönséges feltünést keltett a műcsarnokban Királyválasztás cimü szenzációs képével. Ez a Rembrandt vagyonos házból került föl a budapesti művésztelepre, de ha véletlenül a Wanderbiltek függönyös ágyában pillantja meg első izben a napvilágot, ép ugy nem vacsorázott volna huszonnyolcadikán, mint igy, hogy négyszáz forintnyi apanázst hozott neki havonkint a levélhordó. De Bandi mester nem vette valami sokba ezt a könnyelmüséget s mikor a gyámleánya őszintén elmondta neki, hogy tudná szeretni Kapuváryt, könnyedén vállat vont:

- A könnyelmüség... baj is az!... a filiszterek nem könnyelmüek, de a jó sziv többet ér, mint a nyárspolgárok fukarsága... És végre is rajtad áll, hogy a kedved szerint megfékezd...

Kapuváry csakugyan feleségül vette a kollégáját, ő alkalmasint nem igen tartotta nagy árnak a házasságot azért az eredményért, hogy a szép és megközelithetetlen leány az övé legyen. Egynéhány év alatt annyira megszokta mindenki, hogy Terka - igy hivták polgári nevén a Bogáncskórót - az intelligenciában is egyenrangu a pajtásaival - hogy a szerelmi órák reménye egy uj és ismeretlen izgalom sejtelmét kelthette föl a legblazirtabb férfiuban is. A fiatal pár falura utazott, de mikor nehány hét mulva visszatértek Budapestre, széltében az a hir terjedt el róluk, hogy mindent inkább ismernek, mint a boldog családi tüzhelyet.

*

Bandi mester, elolvasván a gyámleánya levelét, igy kiáltott föl haragosan:

- Szegény, jó borzas kis Bogáncskóróm!... Hát az lett a sorsod, mint a többi boldogtalan asszonynak?... Nem, ezt nem szabad tovább türni, mert a gyámapáknak is vannak kötelességeik... Meg fogom leckéztetni azt a gazembert, mielőtt mindennek vége lenne!...

Bandi mester a falusi háza terraszán olvasta a Terka panaszos sorait, mert ő is, miként az egész festőkolónia, a legelső nyári hajnalon ott hagyta a porban fürdő Budapestet. A kis balatonmenti faluban harminc jókedvü festő gyüjtötte a viz millió hangulatát, lubickolt a tó hullámaiban és szamarakon rándult ki a szomszéd helységekbe, hogy a parasztleányokat és az öreg parasztokat lefesse. Olaszosan tarka, ekzotikus élet fejlődött ki a nádfödeles viskók között, melyekben már egy-egy szürke cilinderes műkereskedő is fel-feltünt a szeptemberi délelőttökön...

- Szegény boldogtalan kis Bogáncskóróm, - ismételte Bandi mester elkeseredve.

Fejére kapta a szalmakalapját és dühösen megindult a tó felé. Délután öt óra volt, a hevenyészett uszókabinokból fütyülő fiatal emberek ugráltak bele a Balatonba, a vizben egy-egy hanyattuszó fürdővendég fujta a cigarettje füstjét a levegőbe. Itt-ott néhány vörös asszonyi uszóruha tünedezett föl a világoskék habokban és messze, Almádi felől, mintegy karcsu csónak közeledett a nagy Balatonjáró gőzhajó. Bandi mester lesétált a partig - s mintha a sors egyenesen boszantani akarta volna mostani haragos kedvében, Kapuváry volt a legelső ember, akivel a rögtönzött csónakhidon összetalálkozott.

- A feleséged levelet irt nekem ma délután, - mondta neki Bandi mester szárazon - és a levélben arról értesit, hogy válni akar tőled. Ez az ő dolga és nekem csöpp kedvem sincs ahhoz, hogy a szándékáról lebeszéljem... De van valami, amihez nekem is közöm van, én voltam ugyanis az a tökfilkó, aki házasságtokat összehoztam... Nem tudom már, hogy miket fecsegtél akkor, de egy mondásodra emlékszem: azt mondtad, hogy szereted azt a szegény teremtést, aki a karodon akarta végigjárni az életet...

Kapuváry mereven a szemébe nézett.

- Miket beszélsz? - kérdezte elhalványodva.

- Semmit, csak még egyszer meg akartam mondani, hogy durvának és szivtelennek tartalak... Szégyenlem, hogy tőlem kell meghallanod az igazságot, mert bennem több a szégyenérzés, mint benned... Ez az, amiről beszélni akartam veled és most áldjon meg a jó Isten...

*

Kapuváry ostobául utána nézett egy darabig a csónakhidról, de később közömbösen vállat vont. A tenyerét a szájához tartva, hangosan kiáltani kezdett a viz felé:

- Halló, sárga ördög!

- Halló! - felelte vissza egy uszó alak, aki ugy fujta ki magából a vizet, mint egy haragvó cápa.

- Jőjj ki azonnal, sürgős beszélni valóm van veled!

A sárga ördög egy sáfránhaju fiatalember volt, aki az üres óráiban tréfás zsánerképekkel gazdagitotta a művészetet. A kiáltásra a sárga ördög gyorsan kiuszott a partra s azon nedvesen hanyatt dőlt a puha füben, a pipitérek és a harangvirágok között.

- Mi történt?

- Nem történt valami nagy dolog, de le fogok vágni egy darabot a Bandi mester füléből.

- Jesszusom, és miért?

- Fogd be a szádat, mert ahhoz semmi közöd. Te magaddal hoztad a vivókardjaidat, ma este pedig fel fogod keresni azt a siket kirurgust, aki a verekedő parasztokat gyógyitani szokta. Azonfelül provokálni fogod Bandi mestert és sürgősen intézkedel, hogy a korcsma félszeriből reggelre kihuzzák a lajtos-kocsikat.

- Mirevaló lesz a korcsma félszere?

- Ott fogunk megverekedni, mert itt nem igen találunk vivótermet vagy lovaskaszárnyát. Belépőjegyeket nem kell osztogatni, de azért vigyázhatsz, hogy ne legyen több néző két vagy háromszáz embernél...

A sárga ördög kijelentette, hogy ez lesz a világ legnagyobb ostobasága, de azért hiven eljárt mindabban, amivel Kapuváry megbizta. A siket kirurgus, mikor végül megértette, hogy miről van szó, jóakaratulag bólogatott a fejével:

- Értem és reggelre viszek magammal néhány varrótűt meg egy-két jó minőségü Söllingen-kést... De nem tudom, fekete vagy fehér cérnával varrjam-e meg a tiszteletet s becsületet?

- Fehérrel, - mondta a sárga ördög, - mert a piktorok hiu emberek és nem szeretik a fekete szint.

Ön, tisztelt olvasó, maga is vivott párbajt, sőt valószinüleg meg is sebesitette az ellenfelét, de még önhöz hasonló szakemberek is csak kevés olyan duellumot láttak, mint a Bandi mester és a Kapuváry párbaja... A korcsma ablakaiból kiváncsi női fejek néztek a félszer felé, az udvaron pedig a kisbiró tartotta fenn a szükséges rendet. Mikor a Bandi mester kardja először megsuhant a levegőben, a szélsőbalon viharosan éljenezni kezdtek...

A boszuálló nemezis rendszerint győzhetetlen fegyverekkel dolgozik, de a Nemezis ezuttal rossz kondicióban lehetett... Mikor Bandi mester egy erős csapással az ellenfele koponyája felé célzott, Kapuváry ügyesen végighuzta a kardja hegyét a halántékától az orráig. És a szegény Nemezis utóbb a szélsőbal hangos zúgása közt került a süket kirurgus keze közé...

Bandi mester gyalog baktatott a lakására, de otthon érezni kezdte, hogy láza van...

Kapuváryhoz pedig, mikor diadalmas csatája után a rozzant félszert elhagyta, igy szólott a sápadtan várakozó Bogáncskóró:

- Lám, lám, rossz ember, hát kellett ez - magának?

*

Bandi mestert a láz gyötörte és a sebe kegyetlenül fájt. De érezvén, hogy gyámapai kötelességét teljesitette, mégis igy suttogott elégülten:

- A kis gyámleányom legalább tudja, hogy van valakije, akire ezután is támaszkodhatik... Fel fogom vinni Budapestre és beszállásolom egy tisztességes családhoz...

Kinézett az ablakon, odakünn már szürke fátyol borult a Balaton csillogó szikráira... Édes este volt és a malom felől egy fiatal pár közeledett a keskeny gyalogösvényen... Bandi mesternek káprázni kezdett a szeme, mert ugy rémlett neki, hogy a borzas kis Bogáncskóró sétált a Kapuváry karjába kapaszkodva... Utóbb közelebb jöttek és tisztára látta, hogy ők azok, kéz a kézben, szerelmes pillantással, mint két bolyongó gyermek. A Bogáncskóró megigazgatta az ura széles nyakkendő-csokrát, Kapuváry pedig bolondos grimászokat vágott... Ugy látszott, hogy boldogok és jókedvüek és a naiv Bandi mester fájdalmasan fordult el az ablaktól...

- Oh én szamár - dörmögte szégyenkezve, - hát komolyan vettem egy szerelmes asszony panaszát?... A Bogáncskóró is csak szerelmes asszony, mint a többi, aki egy jó szóért elfelejti, hogy bántották. És én még megvágattam magam érte - én ostoba...

A fal felé fordult és igy fejezte be kis elmélkedését:

- Meg is fogja verni, - oly bizonyos, mint a kétszer kettő... Oh, örök, változatlan asszony!... Mégis csak volt eszem, hogy agglegénynek maradtam!...

Válófélben.

I. Éjszaka.

A háboru, mely ifjabb Sásdy Károly és neje, született Szabó Klára asszony között egy novemberi éjszakán kitört, körülbelül olyan volt, mint a megdagadt folyam, mely egy kicsiny erdei forrásból indul meg hatalmas világutjára. Sásdy Károly, egyik keddi kimenőjéből hazatérve, cigarettázás közben bejelentette a feleségének, hogy hétfőre magához hivta teára a rendes esti társaságát.

- Hétfőre? - szólt Sásdyné, aki mindig csak olyan egyszerü falusi asszony volt, aminek az édesanyja fölnevelte. - Hétfőre szó sem lehet a vendéglátásról, még holnap vissza kell vonnod a meghivást...

- És ugyan miért ne lehetne? - kérdezte Sásdy boszusan.

- Tudod, hogy hétfőn kárpitozzák ujra a kis szalont... A kárpitos kora reggel itt lesz és a butorokat ki kell rakni a szobákból...

- A kárpitos? Nagyszerü! Irni fogsz a kárpitosnak, hogy csak kedden jőjjön és hétfőn szépen a helyükön hagyod a kis szalon butorait...

- Nem fogok irni és azzal vége...

- Helyes, akkor magam irok neki. És hogy ki ne menjen a fejemből, rögtön irok egy levelezőlapot...

Sásdy fölnyitotta az iróasztalát, hogy egy levelezőlapot keressen, de az asszony sápadtan emelkedett föl most az ágy csipkés vánkosai közül.

- Nem tanácsolom, hogy irj neki, - szólt ijesztő suttogással.

- Nem?... Nagyszerü... Köszönöm a szives tanácsaidat, de majd csak azt fogom tenni, amit jónak látok...

- Károly, ne vigy a végletekig...

- Haha, még én viszem őt a végletekig... Itt fognak teázni és punktum.

Az asszony szótlanul nézte végig, mig Sásdy a levelezőlapot megirta.

- El fogod küldeni? - kérdezte aztán remegve.

- Természetes...

- Károly, esküszöm, hogy sohasem felejted el azt a teát...

- Egek, mit fogok hallani?

- Biztositlak, hogy nem tréfálsz többet, mert ha elküldöd, még holnap reggel haza utazom a mamához.

- És meddig maradsz otthon a mamánál?

- Örökre!

Sásdy összecsapta a kezét.

- Örökre, öt csésze tea miatt? Klári, Klári, ezt még Ibsen sem merné megtenni a hősnőivel...

Az asszony előrehajolt a vánkosai közül, ajka szinte elkékült és szemei villámokat és szikrákat szórtak.

- Esküszöm - mondta izgatottan - hogy nem tréfálok... Hazautazom és a szavamat sem hallod többé... Ha öt könnyelmü korhely miatt ennyire tudod keseriteni az életemet, bizony Isten, mindennek vége köztünk...

Sásdy, aki mindaddig csak tréfára fogta az egész beszédet, most maga is komoly arccal állt meg a felesége ágya előtt.

- Hallgass ide, - szólt szárazon. - Eddig nem hittem, hogy komolyan beszélsz, mert mindig az a babonás meggyőződés élt bennem, hogy a feleségem okos perszóna... Most látom, hogy csalódtam, mert nemcsak éretlen és makacs vagy, de egyenesen rosszhiszemü is... És ha ezért a szamárságért csakugyan itt tudnál hagyni, menj Isten hirével...

Sásdyné görcsösen zokogni kezdett, Sásdy pedig sötét világgyülölettel szivta el az összes cigarettáit...

És mikor a permetező őszi eső reggel felé heves viharrá változott és Sásdy végre rekedt orditással csapta le a vizes poharat az éjjeli szekrény márványlapjára, a szakácsné és a szobaleány mennyei gyönyörüséggel ültek föl odakünn az ágyukban... És Mari csillogó szemmel szólt Terézhez, a szakácsnőhöz.

- Tyuhaj, azt hiszem, hogy megverik a nagyságát...

II. Reggel.

Sásdy tiz órakor ébredt. A hálószobára ijesztő csönd borult és a szalonból nem hallatszott be a kefélés harmonikus lármája. Oly aggasztó nyugalom volt, hogy Sásdy szinte lélekzet nélkül hegyezte füleit a levegőbe. Egy darabig ijedten hallgatózott, aztán becsöngette a szobaleányt.

- Hol a nagysága? - kérdezte Maritól közömbösen.

Mari ártatlan arcot vágott.

- Odakünn az ebédlőben pakkolja az utazó kosarat és a kézitáskát...

Sásdy az ágyban itta meg a reggelijét, tizenegy felé pedig, mikor toalettejével elkészült, fütyölve ment el az ebédlő előtt, anélkül, hogy a feleségétől elbucsuznék. Mi jutott az eszébe, mi nem: a lépcső aljáról megint visszatért a második emeletre és némi habozás után megnyomta az előszoba csengetyüjét. Csak a jó Isten tudná megmondani, hogy mit keresett, de annyi tény, hogy körülbelül öt percig lázasan nyitogatta föl az ebédlő összes fiókjait. Klári asszony, aki selyemruháit pakkolta, abszolute nem vett tudomást arról, hogy rajta kivül még egy élő lény van jelen és egy mártir csöndes szenvedésével csavarta selyempapirba a fodoritó ollóit...

Sásdy utóbb abbahagyta a keresést és derüs bonhomiával nézte a kosár fölött szorgoskodó feleségét.

- Okosan tennéd, - mondta később jóakaratulag, - ha jól kibélelnéd ujságpapirral a puffos ujjaidat...

Sásdyné mitsem válaszolt a megjegyzésre, szó nélkül, könnyes szemmel csomagolt, csak délfelé csöngette be ujra a szobaleányt, mikor a nagy kosárral tökéletesen végzett.

- Félkettőre hozzon egy fiakkert, - mondta Marinak, - mert két óra tiz perckor utazom.

Bezárta az utazókosár lakatját, aztán komoran ült le a toilette-tükör elé, hogy a kibomlott frufruit megigazitsa, Sásdy még egy darabig alamuszi arccal járt föl s alá a szobában, de egyszerre csak ünnepiesen megállt a haragos asszony előtt.

- Klári - szólt nemes egyszerüséggel - hát csakugyan el vagy tökélve arra, hogy mindörökre magamra hagysz?

- Ugy hiszem, hogy elég érthetően beszéltem...

- És nincs rá mód, hogy a szándékodat megváltoztasd?

- Soha!

Sásdy udvariasan meghajolt.

- Szivtelen zsarnok lennék, ha kényszeriteni akarnálak, hogy itt maradj... Ha a saját szived nem marasztal, minek lenne a fölösleges szóbeszéd?... Menj, Klári, menj és légy boldogabb, mint velem voltál... De egyet nem tilthatsz meg, közös emlékeink följogositanak, hogy legalább ez egy tekintetben szolgálatodra lehessek...

- Nem reflektálok a szolgálataira...

- Még a király sem tilthatja meg, Klári, hogy legalább utoljára el ne kisérjelek... Most még a feleségem vagy, nem engedhetem, hogy éjfélutánig egyedül utazz... Elkisérlek a mamához és a küszöbön megszoritom a kezed... Utoljára szoritom meg, mielőtt végképpen elválnánk egymástól...

Sásdyné hideg közönnyel nézte végig a szentimentális urát.

- Nagyon kegyes - mondta gúnyosan - de miattam csöppet se fárassza magát... Menjen teázni a barátaival, én majd egyedül is hazatalálok...

- Nem, Klári, nem, ezt még a jó Isten sem tilthatja meg...

És melankólikusan tette hozzá:

- A teaestély amugy is csak hétfőn lesz, addig még kényelmesen visszatérhetek...

Klári asszony villámló szemeket vetett az ura felé, aztán szó nélkül megitta a vaniliáját. Mikor a fiakker két óra előtt a kapuhoz állt, Sásdy egy martir szelidségével foglalt helyet a kocsiban, a felesége mellett...

III. A vasuton.

A személyvonat lassan, unalmasan bandukolt tova a permetező őszi esőben. Sásdyné bóbiskolva dőlt hátra, Sásdy csöndesen olvasta a tegnapi ujságot. Szolnokon, ahol a vonat huszonkét percig állt, Sásdy ozsonnát hozott a kupéba, de az asszony megvető pillantással forditotta el a fejét a nagyszerüen fölszerelt tálcáról.

Sásdy lesujtott kedéllyel falatozott egy kis ideig a hideg sültekből, aztán szivarra gyujtott és félénken huzódott közelébb a duzzogó asszonyhoz.

- Klári, - szólt a rezignáció tompa hangján, - érzem, hogy nem igen van többé jogom ahhoz, hogy önnek tanácsokat adjak. Ön immár csak egy szép idegen asszony, akihez valamikor édes emlékek csatoltak... Elhagy, elröpül, üresen hagyja a puha fészkét és talán nem is gondol többé arra a boldog lázra, amely valaha mindkettőnket hevitett... Udvarolni fognak önnek, férjhez megy és talán egy bálban irigy pillantásokat vetek a dekolletált vállára, melyet valamikor a csókjaimmal puhitottam... Arra fogok gondolni, hogy immár más árasztja el csókjaival és a vállához nekem sincs több jogom, mint annak a frakkos rendezőnek, akivel szupé után egy rövid ujrá-t eltáncol... Hazatérek, búsan iszom meg egy csésze forró teát és a sötétben még mindig hófehér vállát látom... És igy fogok szólni, a sötét plafondra tekintve: „Valaha az enyém volt, valaha szeretett!” A szivemen édes órák emléke cikáz át és sirva szólok az éjszaka sötétjében: „Most mást ölel és más csókolja a szőke haját.” A jó Isten mentsen meg attól Klári, hogy ilyenkor meg ne őrüljek fájdalmamban!

Sásdyné kissé meghatva sütötte le a szemét és a keze nyugtalanul játszott a kupé kávészinü ablakfüggönyével.

- Délben, a Váci-utcán, - folytatta Sásdy érzelmesen, - néha majd szembe találkozom magával az aszfalton, mikor kipirulva sétálgat az ura karján. Kacagni fognak, az ura barátai virágot vesznek magának és rövid téli bundácskájához szerelmesen simulnak az árva januári ibolyák... A prémiéreken talán szembe ül velem a páholyában, világos selyembluza ön felé forditja a szinház összes messzelátóit és maga hidegen forditja el rólam a gukkerét, ha véletlenül meglát... A Hungáriá-ban talán a szomszéd asztalnál vacsorál, az ura a legkedvesebb nótáit huzatja és én keserü könnyeket hullatok a félangolos ramsteakra... És azt fogom gondolni: Valaha én huzattam a cigánnyal az ő kedves lassuit és csárdásait... Elmennek és én árnyékként követem, mig egy oszlopos kapu mögött el nem tünnek... És a selymes ablakfüggönyök mögött ki fog gyulni a hófehér világosság és a hátamon hidegség fut át, mikor arra gondolok, hogy odafenn egy idegen férfival egyedül van. Talán megöleli, talán megcsókolja, talán nem is tudja többé, hogy még én is itt bolyongok a földtekén...

Klári asszony szeméhez emelte a zsebkendőjét.

- Maga az oka, - susogta fojtott hangon, - maga keseritette meg ennyire az életemet...

Sásdy most megfogta a felesége kezét és kacagva nézett a szeme közé.

- Kis csacsi, - mondta jókedvüen, - hát te elhiszed, hogy velem igy lehetne bánnod!... Én nézném alulról, mig te odafönn egy idegen férfival egyedül vagy?... Az a férfi még nem született meg, aki elhódithatna tőlem, mert ugy kioltanám a kis életedet, mint egy faggyugyertyát...

- Megölne? - kérdezte Klári asszony könnyezve.

- Meg én, cicám, a legelső órában.

- Bizony Isten? Meg merne esküdni, hogy megölne?

- Bizony Isten, megölnélek...

Sásdyné hálás pillantást vetett az urára, de egyszerre megint csak a szeméhez szoritotta nedves csipkésszélü kendőcskéjét.

- Nem, Károly... nem... jobb lesz, ha mindennek vége szakad...

Sásdy most a vállára fektette a felesége bájos fejecskéjét, azután - ki tudja, micsoda emlékeket idézett fel bennük a pattogó nóta? - halkan dudolgatni kezdte a következő sajátságos versszöveget:

Cica, cica, cica, cica, cica lába

Elküldjük a Klári nénit iskolába.

Esztendőre, vagy kettőre

Egész korrekt menyecske lesz majd belőle...

Klári asszony odasimitotta a fejét az ura vállához és halkan siró gyermek módjára dünnyögte:

- Rossz vagy... rossz vagy... de mikor annyira szeretlek...

IV. A mamánál.

Az öregebb Klári asszony éppen az ablakpléheket suroltatta, mikor Sásdy ur és Sásdy asszony váratlanul megjelentek a verandán. A mama leejtette keziből a kulcsokat és ijedt meglepetéssel szólalt meg:

- Hát titeket miféle szél hozott ide?

Klári asszony nyakába borult az édes mamának és mig Sásdy ur szerényen huzódott meg a háttérben, mámorosan sugta a fülébe.

- Azért jöttem, mama, hogy megmondjam... milyen nagyon... milyen végtelenül boldog vagyok...

És pár pillanat mulva szégyenkezve tette hozzá:

- Meg aztán az édes mamának oly jó teája van... és Budapesten tengeri füvet adnak tea helyett a boltokban.

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

TARTALOM

Ella kisasszony ötlete.

A vajastorta románca.

Brown tábornok kiáltványa.

Gemma ismerőse.

A kérődző nyulakról.

Müllerné elégtétele.

XII. Károly hőstette.

Apolcer ur kedélyvilága. Szinmű 3 felvonásban.

I. FELVONÁS.

II. FELVONÁS.

III. FELVONÁS.

Az ezrelék-ember.

Dobóné.

I.

II.

III.

Az ötödik osztály kirándulása.

A topoly-füredi juniális.

A diadalkapu.

Elvek.

Az audiencia.

A lecke.

Válófélben.

I. Éjszaka.

II. Reggel.

III. A vasuton.

IV. A mamánál.