A KÉZISAJTÓTÓL 
A KÉTTURÁS GÉPIG

50 ESZTENDŐ A NYOMTATÁS TECHNIKÁJÁBÓL
(ELMEFUTTATÁS)

IRTA
FUCHS ZSIGMOND

BUDAPEST 1917. VILÁGOSSÁG KÖNYVNYOMDA RT.

Hosszu, a szellemi alkotó erőt tulfeszitő ut az, amely nyomdai technikánk mai állapotához vezetett. Mig elődeink lehetetlenségnek tartották, hogy a kézisajtó tökéletességét valami más nyomtatási eszközzel tulszárnyalni lehessen, mi, utódok mosolygással tekintünk a multba és csodálkozva kérdezzük: miképen lehetett ily primitiv alkotás hosszu évszázadokon át szakmánknak egyetlen termelő eszköze.
Még ötven esztendővel ezelőtt is – dacára a már meglévő, igaz, kezdetleges szerkezetü gyorssajtónak – a kézisajtó a gyorssajtó mellett egyenrangu tényezőként szerepelt. Az irigykedés vagy a felsőbbség felé törekvés itt is felütötte tanyáját és hosszu éveken át nagy, de eldöntetlen kérdés maradt az, hogy melyik hasznosabb az üzemben: a kézisajtó-e vagy a gyorssajtó? Ki a művész a nyomdában: a nyomó-e, aki ugy a berakás, mint a forma befestékezése, valamint a nyomóráma és timpán kezelése körüli kézügyességével, továbbá a nyomásközben megedzett fizikuma folytán technikailag és fizikailag fölényben levőnek érezte magát a gépmesterrel szemben, aki – a nyomó nézete szerint – mindezen, a jó nyomdászt jellemző kellékek hiján volt, amennyiben azokat a manuális kvalitásokat, melyek a kézisajtó kezelésénél döntő szerepüek voltak a nyomó szakképzettségére, a gépmester munkakörében, az egyén számbavétele és közreműködése nélkül, a gép maga végzi.
Ma már objektive megmondhatjuk e kérdéssel kapcsolatba hozott vagy e kérdés révén az egyéni kvalitások körül kialakult nézetünket – noha manapság is, ha más formában és más technikai kérdések megitélésében is, sokban kialakult bizonyos szubjektiv felfogás – és nyugodt lelkiismerettel mondhatjuk, hogy mindkettőnek – a nyomónak és a gépmesternek is – igaza volt, mert az akkori munkák jellege, kvalitása és kvantitása, valamint az átmeneti korszak konzervativizmusa érthetővé teszi a kézisajtónak és a kezdetleges gyorssajtónak egyenranguságát az akkori üzemi életben.
A mai fogalmak szerint kezdetleges gyorssajtónak az üzembe való bekapcsolásakor a kézisajtó, mint termelőeszköz, még jó ideig megállhatta helyét s különösen kisebb kvalitásu jobb munkák előállitásához szinte nélkülözhetetlennek látszott. Csakhogy amit annak idején jobb és szebb alatt értettek, azt ma „szines zagyvaléknak” vagy „mesterszedési nyakatekertségnek” neveznék, amely összevisszaság azonban, az akkori nehéz, furt-faragott, görbitett és helytelenül felosztott soregyen (Register) formákat tekintetbe véve, a nyomóra nagy és nehéz feladatot rótt. Az akkor mindenki által megcsodált „műszedések” a nyomó tehetségét nagy próbára tették. Ha továbbá tekintetbe vesszük, hogy általában a festékek, de különösen a szines festékek birodalma akkoriban még nem volt oly nyitott, majdnem mindenki által áttekinthető terület, hanem a festékgyártás kezdetlegessége, a nyersanyag korlátoltsága s a kémia e téren való fejletlensége miatt inkább labirintushoz hasonlitott, amelyben még a gyakorlott nyomdász is nem egyszer alaposan eltévedt, de azért önerejéből, a saját ösztöne szerint alkotott és felhasznált – hét pecsét alatt tartott – háziszerekkel ismét az utvonal helyes irányába került, akkor mi, törpe, kényelmességhez szokott utódok, csak érteni és méltatni tudjuk azt a glóriát, amellyel minden valamire való nyomdász körülvétetett. Akkoriban a dörzsölőkőnek és a dörzskupnak még nem volt olyan alárendelt szerepe a nyomdában, mint azt manapság tapasztaljuk. E két segédeszköz annyira hozzátartozott a kézisajtóhoz, mint maga a nyomó, akinek lelkét e két, ma már leltárba került segédeszköz gondozása, ápolása, tisztántartása teljesen lekötötte, mert már a nyomdászok Mekkájában is azt tartották, hogy: „Rein gefarbt und gut gezogen gibt ein schönen Druck und Bogen”.
*
Ha a minőségileg jobb munkák előállitása tekintetében egészen a mult századbeli nyolcvanas évekig csak a kézisajtó jöhetett számitásba, az leginkább abban leli magyarázatát, hogy az akkori gyorssajtók még nélkülözték azt a tökéletes festék-dörzsrendszert, amellyel manapság, különösen az autotipia és az általánossá vált többszinü illusztrációk folytán majdnem minden valamire való gyorssajtónál találkozunk. Az akkori gyorssajtókon levő festék-dörzsszerkezetek hibái, fogyatékosságai nem is tüntek, nem is tünhettek olyannyira fel, avagy nem is mutatkoztak mindaddig, amig a meglévő rendes, megszokott, aránylag kis festékmennyiséget igénylő és aránylag hig festékkel, akadály nélkül nyomható formák mellett a nehezebb illusztráció, az autotipia, valamint a három- és négyszinnyomás is tért hóditott a nyomdászatban. Leginkább ez időszaktól kezdve érezhető a gyorssajtónak egészben való, de különösen a festék-dörzsszerkezetének fokról-fokra tökéletesebbé vált átalakulása.
Tekintsünk egy kissé vissza a multba és leplezzük le – ha egy pillanatra is – a ma már olyannyira megszokott és kevesebb bajlódással járó technikai viszonyokat; mily bajlódással járt néha egy valamivel teltebb felület egyenletes festékezése, mennyi bajlódást okozott még fekete formáknál is a bántóan ható sávképződés és mi mindent kellett elkövetnünk, hogy a festék-dörzsszerkezetnek ezt a hibáját a minimumra csökkentsük. A mai gépmestergeneráció e bajokat és az azokkal járó vesződséget még hirből sem ismeri és azt hiszi, hogy a gyorssajtó mindig olyan volt, mint amilyennek azt ma ismeri.
Izzadtak is a gépmesterek néha-napján – igaz, hogy ma is izzadnak –, de nemcsak az egyenlőtlen festékezés, hanem sok egyéb, a gyorssajtó tökéletlensége okozta bajok miatt és bár ugy látszott, mintha a nyomóknak igazuk lett volna, ha némi kárörömmel, de egyuttal tiszta meggyőződésből annak a nézetüknek adtak kifejezést, hogy a gyorssajtó dörzs- és festékezőszerkezetének eme hibáját eltüntetni nem lehet, mert valamely változatos jellegü betükből álló formának az egyenletes festékezése kizárólagosan csak a kézzel való befestékezéssel, illetve a kézihengernek, a formatest különbözeteihez arányitott vezetése mellett érhető el. És ma mit látunk, mit tapasztalunk? Azt, hogy valamely rossz, tökéletlen levonatot azzal jellemezünk, hogy csak kézihengerrel készült. Jó elődeinknek ez a szentencia bizonyára nagyon rosszul esne.
De nemcsak a festékezés tökéletlensége volt az, amiben a nyomók gárdájuk jövőjét biztositva látták, hanem még azt sem tudták elhinni, hogy valaha is jöhet idő, amikor a folyton mozgó gyorssajtónak csak egy rövid pillanatra megálló nyomóhengereivel pontos soregyent lehet elérni. S ebben, dacára az akkortájt még általánosan divó pontszuráson való berakásnak, némi igazuk is volt, amennyiben a felhasznált papiros, nem ugy mint manapság, eredeti állapotában került a gyorssajtóba, hanem előbb megáztatták azt, mely procedurát a mai generáció talán még hirből sem ismeri. Hosszura nyulna, ha a papiráztatást s annak egyes részleteit, mint technikai műveletet leirnánk, célja sem volna, mert esetleg ugy hatna, mint egy rég eltemetett világnak ujraélesztése, melynek mai technikánkban immár nincs helye. De mégsem mehetünk el mellette anélkül, hogy a multnak e fontos tényezőjét legalább a puszta megemlékezéssel ne méltatnánk.
Hogy mennyi bajt okoz a soregyennél a nedves papiros még a mai tökéletes gyorssajtóknál is, azt közülünk mindenki tapasztalatból tudja. Könnyen elképzelhető tehát, hogy elődeink aggályai nem szubjektiv szempontból eredtek, hanem a tények valóságos kialakulásából és igy indokoltnak tekinthető az a nézetük, hogy soregyen dolgában sem igen biztak a gyorssajtóban, mert szerintük az áztatott és általuk szakavatottsággal kezelt papirossal csak a kézisajtón lehetett pontos soregyent elérni. Sok igazság rejlett ebben a némileg elfogult felfogásban, mert leginkább ők ismerték az egyes papirosfajok tulajdonságait és tudták az áztatás, valamint az utána bekövetkező visszafejlődési processzus által keletkező elváltozásokat mindenféle módon olyképen ellensulyozni, hogy mindaddig, amig a papiros feldolgozás alatt állt, formai vagy térbeli elváltozások alá ne essék.
Az elmondottakból következtethető az, hogy nem a mai értelemben vett simitott, hanem leginkább csak az enyvezettség arányában keletkezett természeti simasággal biró papirosfajták voltak forgalomban. Jobb, esetleg illusztrációkkal (vonalas rajzok) ellátott munkáknál a papiros – mely az áztatás folytán még a természetes simaságát is elvesztette –, ha a nedvesség a feldolgozandó papirmennyiségen már egyenletesen elosztódott, a simaság helyreállitása céljából még nyomás előtt ugy is ivekben a simitógépbe (Kalander) került. Az amugy is puha konstrukcióju, áztatás által még puhábbá lett papiros a nyomás és igy a vaknyomás iránt is nagyon érzékeny volt. Ennek eltüntetésére szolgáltak azok a simitóprések, melyek még ma is feltalálhatók itt-ott, mint egy régen letünt technika maradványai. Ha még hozzátesszük, hogy az akkori gyengealkotásu, ellenállást alig biró gyorssajtókon kizárólagosan – még illusztrációs munkáknál is – csak egész puha boritással (mást nem is ismertünk) lehetett boldogulni, akkor az azidőtájt természetesnek tartott vaknyomás törvényességét is megértjük.
Valószinü, hogy mindezen technikai körülményességek, melyek ugy a papiros, mint a gyorssajtó megbizhatatlansága következtében a többszinü nyomásnál vagy általában a soregyen körül előidéztettek, érlelték meg a kétszinnyomásu gyorssajtó eszméjét, mely géptipus azonban ténylegesen csak a mult század hetvenes éveinek vége felé vonult be szakmánkba, mint speciális gyorssajtó. E gépen a soregyen – amennyiben a forma beigazitása pontos volt – a továbbnyomásnál már nem okozott gondot, mert mindkét szin egy munkamenetben, egymásután került nyomásra, anélkül, hogy az ivfogók az ivet nyomás közben eleresztették volna. Kezdetben mint üdvös, hasznos, uj rendszert meghonositó gépet üdvözölték a kétszinnyomó gyorssajtót, amellyel végérvényesen megoldottnak látszottak a többszinnyomás problémáinak nehézségei. E gép szerkezete jóidéig elbüvölte a nyomdászságot, de a gyakorlatban lassan-lassan ennek a tipusnak a fogyatékosságai is felszinre kerültek, mely megismerés kezdetét képezte egy későbbi egészségesebb fejlődésnek. De minden szerkezeti és nyomtatástechnikai szempontból vett fogyatékosságai mellett is, bizonyos sablonos munkák átalakulására befolyással volt a kétszinnyomásu gyorssajtó. Prospektusok, árjegyzékek, körrendeletek s egyéb reklámnyomtatványok, melyek eddig ugyahogy csak egyszinben nyomattak, most már a kétszinnyomásu gépből tetszetősebb, izlésesebb kivitelben kerültek nyilvánosságra. Szóval, egy lépéssel előbbre jutottunk technikánkban, ez izlést fejlesztett a nyomdászban és a nagyközönség körében egyaránt. De e minimális előnyei nem birtak elég vonzerőt gyakorolni a termelőre, azért a kétszinnyomásu gyorssajtó nem igen terjedt s tény, hogy már régebb idő óta nem igen gyártják; s ha manapság itt-ott egy-egy példánnyal mégis találkozunk, akkor az még abból az időből való, amikor a többszines nyomtatványoknál a soregyen-bajlódás még más jelleggel birt, még más okokra volt visszavezethető, mint napjainkban.
*
Művek, brosurák, hetilapok és egyéb kis példányszámu, nem nagyigényü kompressz nyomtatványok képezték akkortájt a munkák kilencven százalékát. Egy-egy mesterszedés jellegével biró árjegyzéken vagy más hasonértékü kereskedelmi nyomtatványon kivül alig akadt kvalitásosabb munka, mely a gépmester gondtalan életét megzavarta volna.
Még nem mosódott el teljesen emlékezetünkből az 1866-os osztrák-porosz hadjáratot követő „Kiegyezés” (1867) és az azt közvetlen követő korszak (1870–73, mely utóbbi évszám a monarchiának pénzügyi összeomlására emlékeztet), melyben az azelőtti politikai viszonyok miatt évtizedeken át megbénitott ipar és kereskedelem, az elmult állapothoz képest, alig elképzelhető arányokban fellendült. E korszakot hazánkban még ma is az „alapitó korszaknak” szokás nevezni és pedig joggal, mert ezt megelőzőleg nem létezett itt valamire való iparvállalat, amelyet fejlettséggel, modernséggel lehetett volna jellemezni. Csupa szegény, az élettel ugyahogy megelégedett, céhekben tömörült kisiparos tengődött, kinlódott itt, mert az ország ipari szükségletét, már akkor is – a mi rovásunkra – a fejlettebb iparral biró Ausztria és részben Németország fedezte. (A még ma is fennálló Ráth könyvkiadócég például kiadványait évtizedeken át a tescheni (Szilézia) Prohaszka-féle nyomdában állittatta elő.) Hogy az ilyen fejletlen viszonyok közt a mai értelemben vett szakképzett munkásosztály sem fejlődhetett, az a dolog természetében rejlik. Az ipar fejlődése arányában azonban a munkásosztályt érintő gazdasági kérdések is előtérbe léptek, melyek viszont a modern szervezkedés irányában tették fogékonnyá az addig a céhrendszer szellemében nevelkedett és patriarkális ideológiákban élő munkásosztályt.
Ebben az időszakban a Bach-korszak bilincsei alól a nyomdászat is felszabadult; az uj, egészséges áramlat a szigoru cenzurát is eltüntette, szabad lett a sajtó és mindaz, ami a sajtó révén felvilágositást, tudást, kulturát terjeszt. Uj politikai napilapok, havi és heti folyóiratok, illusztrált szépirodalmi és élclapok, a legkülönfélébb szaklapok jelentek meg s igy a magyar nyomdaipar is az egészséges fejlődés felé terelődött.
Emlitésre méltó, hogy az akkori Deutsch-féle nyomdai rt. (ma Grafikai Intézet és Számlakönyvek gyára rt.), amelyben e sorok irója tanulóéveit töltötte, a lapok alapitása terén első helyen állott. Amolyan irói központtá lett ez a későbbi időszakban is jó hirnévvel biró nyomda és még ma, ötven év után is nem egy nagy méltósághoz jutott irói névvel találkozunk, amelynek viselője a királyutcai nyomda kezdeményezései mellett tette meg az első szárnypróbálgatási kisérleteit, hogy azután hatalmas csapásokkal jusson el a Parnasszusra. Dóczi Lajos, Kiss József, Kecskeméti Aurél (Kákai Aranyos), Bródi Zsigmond (a későbbi nyomdatulajdonos), Csávolszky Lajos (az „Egyetértés” volt szerkesztője és kiadótulajdonosa), Ágai Adolf (Porzó), Rákosi Jenő, Horn Ede (aki számkivetésben élt és visszatérése után kevés idő mulva kereskedelemügyi államtitkár lett), Hertzka Tivadar (a „Freiland” eszméje révén hiressé lett közgazdász, a Hazai hirlapkiadó „Friss Ujság” rt. elnöke), Ballagi Mór (Protestáns Lapok) s még sokan, akik az alkotmánynélküli Magyarországban ismeretlenül bolyongtak és csak a szabaddá lett sajtó révén indulhattak hóditó utjukra. A „Magyarország és a Nagy Világ”, „Hirmondó”, „Képes Ujság”, „Gyermek Lapok”, a Bécsbe került s még ma is fennálló „Österr. Ung. Illustrierte Zeitung” (most megy a jubiláris évfolyama) és „Der Floh” (élclap), „Borsszem Jankó”, „Neuer Freier Lloyd” (napilap) és egyéb időszaki folyóiratok mind amellett bizonyitanak, hogy a Deutsch-féle nyomda mily áldozatkészséget tanusitott az irodalom oltárának kiépitésében, diszitésében. De nemcsak irókat, hanem illusztrátorokat is nevelt a nyomda. Jankó János, az idetelepitett cseh Klič, a heliogravure feltalálója éppugy, mint a pályája kezdetén álló Munkácsy Mihály a Deutsch által kezdeményezett vállalatok révén léptek be a grafika szolgálatába, hogy azután nagy, soha el nem halványuló hirnevet szerezzenek maguknak.
Ebben az átalakult helyzetben a technikánktól eddig visszaszoritott illusztrációs nyomás ismét jogaihoz jutott, a többszinü nyomás pedig értékpapirok előállitásában nyilvánult meg leginkább. A munka kvalitása állandóan emelkedett, a gyorssajtók számbeli szaporitása is napirenden volt, de alapelveiben, fogyatékosságaival – melyek mint már emlitve volt, a kezdetleges festékező- és festék-dörzsszerkezetben és gyenge, kevés nyomásellenállóképességben nyilvánultak meg – a régi maradt.
Némi módosulásokat mégis lehetett meghatározni az ujonnan beszerzett, de még mindig vékony állványozásu és nem eléggé szilárd alapozásu gyorssajtókon. A festék-dörzsszerkezet annyiban módosult, hogy a nagy dörzshengert, melyet eddig kötél vagy erősebb fajta hur tartott működésben, ezuttal fogaskerék hozza forgásba, mely viszont a nyomóalap fogasrudjától nyeri a meghajtást. A festék jobb széjjeldörzsölése és eloszlása céljából a vashenger felett már egy nagyobb átméretü ruganyos henger (Ulmer), jobb esetben pedig még annak két oldalán két kisebb méretü dörzshenger nyert elhelyezést. Ez sem volt valami ideális dörzsölőrendszer, de az előbbihez képest mégis némi haladást jelentett, annál is inkább, mert a klisékészités technikája akkoriban kezdőkorát élte és csak könnyebb, nem nagyigényü, kevés festéket és nyomáserősséget igénylő klisék – kémitipia, fototipia stb. vonalas vagy szemcsés rajzok – előállitását ismerték. A szines nyomás terén pedig könnyebb, dus festékezést nem igénylő formák vagy az emlitett jellegben készült egyszerübb rajzok domináltak.
Nem tagadható, hogy jóval e korszak beállta előtt is művelték az illusztrációs nyomást, de csak nagyon szüken szabott keretekben s ha valamely diszmű előállitása vétetett tervbe, akkor bizonyára – csak a napokban került kezünkbe egy 1845-ből származó diszmű – a réz- vagy kőnyomással, sok esetben az ábrák szinesitésével (Patronieren) is számoltak. S ha a mult század e korszakában, mely egybeesik a fametszet ujjászületésével, ismét fel is lendült az illusztrációs nyomás, az akkori, már némileg módosult könnyü gyorssajtó ennek megfelelt, mert a fametszet nyomtatása nem kötött oly nagy igényeket a gyorssajtóhoz, mint a mai közismert autotipia.
A korlátolt mennyiségben rendelkezésre állott, leginkább bizonyos földnemekből és ércekből nyert szines festékek szakmánk és technikánk fejlődését szintén megnehezitették. Még ma is emlékszünk, mily nehézséggel járt részvények és egyéb értékpapirok vagy más efajta munka nyomása, a festékanyag kiszámithatatlansága miatt. Volt rá eset, hogy a déli szünet alatt majdnem kővé merevedett a festékvályuban elhelyezett festék, anélkül hogy annak okát kipuhatolhattuk volna. De leginkább a festék tul lassu vagy hirtelen száradása, valamint inhomogénsége, nehéz fajsulya okozta lerakódás okozta bajok őszitették meg a szokásos munkákban máskülönben elég jártas gépmestereket, anélkül hogy valahogy is képesek lettek volna e bajokat ellensulyozni. Hogy a másolófestékkel való nyomásnál a festék – gondolhatják, hogy mily körülményességgel – csak egyenletesen tartott magas hőfok mellett volt feldolgozható, a gépmester pedig, ki e műveletet véghezvitte, már művészszámba ment, – azt csak ugy mellékesen emlitem. Mily másképen fejtette meg a modern festékkémia e nehéz problémát a mai gépmester számára!
Párhuzamosan vagy egyarányban az illusztrált munkák terjedésével, a gyorssajtó is fokról-fokra módosult e technikához. Néhány évig fenntartotta magát a régi állapot, mely már azért is türhető volt, mert a klisék minemüsége, könnyü, nem tömött, tisztán vonalakból álló nyomásfelületekkel, nem voltak tulnagy igényekkel a gyorssajtó filigrán szerkezete iránt. Mindamellett a munka kvalitásának emelkedésével a már nagyon is módosult formatest mégis többet kivánt a gyorssajtótól. A festékezés, a nyomáserősség hiányosságai most már jobban mutatkoztak s igy a gyorssajtónak még meglévő hibái sokkal inkább feltüntek, mint azelőtt. Ez a megismerés most már a gyorssajtó kisebb méretü átalakulására döntő befolyással volt. Elsősorban a gyorssajtó stabilitását kellett jobban biztositani. E célból a szijjal közvetitett – meghajtószerkezetnek alig nevezhető – hajtási módot és a nyomóalap kocsiszerkezetét kellett átalakitani, ami az ujabban beszerzett gyorssajtókon már tapasztalható volt. A közvetett meghajtást eszközlő nagyátméretü lendkerék helyét – mely elrendezést a kézzel való hajtás idejében fizikai törvény tett indokolttá – a közvetlenül egymásba kapcsolt fogaskerekek motoros erőre berendezett hajtószerkezete foglalta el, melynek lenditőkereke kisátmérőjü volt. A nyomóalap már hat szélesebb talpu kerékre támaszkodhatott, az alváz erősebb, a nyomóalap biztosabb aláépitése maga után vonta a nyomóhenger köpenyének és tengelyének erősebb, vastagabb alakitását is. A festékezőszerkezet pedig a több egymás felett vagy egymás mellett elhelyezett dörzshenger alkalmazásával mindjobban a helyzetnek megfelelően alakult ki. A felemlitettekből kiderül, hogy a gyorssajtó kisebb méretü módosulásának vagy részleges átalakulásának okai csakis a jobb munkák mindinkább való terjedésében találhatók fel.
*
De más, nem közvetlenül a nyomtatási technikát érintő irányban is történtek változások, melyek a gépkörüli egyes szükséges és megszokott teendőket más alapokra helyezték. A munka kvalitása, amely általában a munka emelkedésével az eddigi termelési módszer is nagy hézagokat mutatott fel, melyek leginkább a papiros eddigi kezelésében és a feldolgozás körül mutatkozó nehézségekben nyilvánultak meg. A papiros áztatása már nagy akadály volt termelési szempontból, gondoskodni kelletett ennek megszüntetéséről, amit csak a meglévő és áztatás nélkül célszerüen fel nem dolgozható papiros anyagának megváltoztatásával s uj nyersanyagok felhasználásával lehetett elérni. Igy kerültek a papirgyártás törzsanyaga a – későbben majdnem teljesen kiszorult – rongy mellé, a legkülönfélébb alkotásu és minőségü nyersanyagok, mint: fa, celulóze, föld s ki tudja mi mindenféle szurrogátanyagok, amelyek hozzátétele által a papiranyag általában, de leginkább simaságban és stabilitásban oly irányban változott meg, hogy azon a szükséges felszivóképesség még az uj strukturája mellett is éppugy meghatározható volt, mint azt az eddig használt, többé-kevésbé simitatlan papirosfajoknál tapasztaltuk. Hogy ez a felszivóképesség – valószinüen az ujabban használt nyersanyag és tulsimitottság helytelen megkedvelése folytán – ma már mily relativ fogalmat képez a papiros feldolgozása körül, azt mi, utódok tudjuk legjobban megitélni. Mindezen kisérletezések eredményeképen oly papirfajták kerültek forgalomba, melyek simitottságuk folytán az akkori illusztrációs és egyéb finomabb munkákhoz alkalmasabbak voltak és amellett még a körülményes áztatást feleslegessé, a munkamenetet gyorsabbá, biztosabbá tették, de változó felszivóképességük és a feldolgozásnál mutatkozó egyéb nehézségek viszont a gépmestert sokkal intenzivebb körültekintésre, figyelmességre, óvatosságra inditották.
A papiráztatás megszüntetésével a berakás technikája is megváltozott. Kezdetben ugyan a pontszurón való berakás – lehet, hogy konzervativizmusból, lehet, hogy a gyorssajtó, azaz az illesztékrendszer megbizhatatlansága folytán – az egész vonalon még jóideig fenntartotta jogát, de az önmüködő tolókészülék, valamint a nyomóhengeren elhelyezett illesztékek behozatalával lassacskán e munkamód annyira visszaszorittatott, hogy manapság már nem igen akadunk oly berakóra, aki pontszurón tudná elhelyezni a nyomandó ivet.
A tapasztalat mutatja, hogy minden a technikában felmerülő ujdonság, de még a legigénytelenebb javitás vagy szerkezeti módositás is, részben nevelő hatással bir, részben pedig még az embert is gondolkodásnélküli eszközzé változtatja át. Az önmüködő tolókészülék e tézis helyességét klasszikusan bizonyitotta. Tényként megállapitható, hogy addig, amig a berakó kezemunkájára, egyéni ügyességére volt bizva a papiros feldolgozása, annak kvalitása mindinkább fokozódott; a berakó megbizhatósága, lelkiismeretessége a munka körül minden kétségen felül állt, sőt bizonyos ambicióval arra törekedett, hogy munkájával – még a legnehezebb viszonyok között is – teljesen kielégitse a gépmestert. Az önmüködő tolókészülék behozatalával ez a viszony meglazult, a berakó már csak közvetitőnek tekintette magát s a berakás körül szükséges figyelmességet sutba dobva, csak annak tekintette magát, akinek feladata az, hogy az ivet ugy-ahogy a tolókészülék irányába terelje s mindazt, ami az iv pontos elhelyezéséhez tartozott, a készülékre bizta. Egyéni munkája, az idők folyamán elért ügyessége, figyelmessége, sőt ambiciója fokról fokra kikapcsolódott munkaköréből és a berakó nagyrészt már régen nem az, ami azelőtt volt: a gépmester hasznos munkatársa.
A különféle, egymástól eltérő, tetszetős szerkezetü tolókészülékek azonban – mint azt a gyakorlat mutatta s amelyekhez kezdetben annyi szép remény füződött – nem jelentett technikánkban valami ideális megoldást a berakásra vonatkozólag. Minden erőltetés mellett sem vált be annak, aminek azt előre hitték, sőt ellenkezőleg, mellettük még a legjobb személyzet is az érzéketlen eszköz szinvonalára sülyedt. A tolókészülék, amelyből azonban a huzókészülék alakult ki – mely leginkább az azóta már a gyakorlatban bevált gyorsjáratu s önberakóval ellátott gyorssajtókon van alkalmazva –, mindazt beváltotta, amit az előbbitől addig hiába vártunk.
Dacára a gyorssajtó feltünően észrevehető terjedésének, a kézisajtó és a gyorssajtó közti vetélkedés egészen a mult század nyolcvanas éveinek elejéig egészében fenntartotta magát. E vetélkedést szemlélve, önkéntelenül egy régi közmondás jut eszünkbe: két veszekedő fél között a nevető harmadik lesz győztes. Ebben az esetben is megjelent a nevető harmadik s szót kért a vitában. Csakhogy ezt a harmadikat még nem láttuk, csak a hirét hallottuk, amely már jóelőre megelőzte a jövetelét. Ugyanis az a hir érkezett Amerikából, hogy ott már jó pár évvel ezelőtt (Gordon) egy oly lábbal hajtható géptipust szerkesztett, mely kisebb formák nyomására alkalmasabb, mint a kézisajtó és amellett a gyorssajtó összes előnyeit: gyorsaságát, megbizhatóságát, a munka kivitelének gondosságát, tisztaságát egyaránt egyesiti magában. Akkor még nem sejthette senki, hogy mily használható és nélkülözhetetlen segédgéppé fog fejlődni és egyszersmind terjedni a nekünk akkor még ismeretlen gép s mily kihatással lesz az a kézisajtónak eddig elfoglalt poziciójára. De ma már tisztán áttekinthetjük az amerikai tégelynyomósajtó diadalutját, melynek nyomán a kézisajtó teljesen hátraszorult, olyannyira, hogy az manapság leginkább csak korrekturalevonatok előállitásához használható. A kézisajtó, mint nyomtatási eszköz, már régen elvesztette jogosultságát és csak mint segédeszköz jöhet számitásba s hogy évszázadokon át a kultura egyetlen terjesztője volt, azt már régen elfelejtettük.
Mint a villám, ugy csapott le 1875–1878 körül az a hir, hogy Pesten egy „amerikai nyomda” létesül, mely kizárólagosan a nekünk még teljesen ismeretlen tégelynyomógépekkel tartja fenn az üzemet. Ma már ilyen helyzet elképzelhetetlen, mert a szakközönség a szakirodalom révén valamely ujdonsággal már jóval annak megjelenése előtt – hacsak teóriában is – alaposan megismerkedik és véleményt alkothat magának annak gyakorlati értékéről. A szakirodalom, mint a felszinre kerülő ujdonságok leghatásosabb megismertetője, akkoriban még a külföldön is csak csirázó korát élte, hazánkban pedig még teljesen ismeretlen fogalom volt. Csak a mult század nyolcvanas évei közepetáján – a nyomtatástechnika fejlődésének kezdetével s a Gépmesterek Köre alapitása után – nyilvánultak meg a szakirodalom megteremtését célzó törekvések; kezdetben félénken, később pedig önérzetesebben, bátrabban nyultunk a tárgyhoz és addig dolgoztunk, mig a szó legnemesebb értelmében vett mai magyar szakirodalom megteremtődött. De még a külfölddel való kereskedelmi érintkezés is – nem ugy, mint manapság a képviseletek révén – a legszükségesebbre szoritkozott, mely érintkezésből magától érthetően a nagy szakközönség, már mint mi, szakmánk közvetlen művelői, teljesen ki voltunk zárva. Ezek után érthetővé válik, hogy miért nem ismertük mi az amerikai tégelynyomósajtót előbb, hanem csak annak valóságos behozatala után.
Az „amerikai nyomda” merész vállalkozója Dessauer Miksa, az ismert szaküzlettulajdonos volt, aki az akkoriban még fennállott „Bazilika-bazárban” – mely az épülőfélben levő lipótvárosi Bazilikát vette körül – ütötte fel sátorát. E konkurrencia nélkül álló vállalat jól prosperált, mivel az amerikai taposógép, termelőképessége folytán, a kisebbfajta munkák jó részét szinte felszivta. De idővel, amidőn az amerikai tégelynyomósajtónak előnyei már mindenki előtt tisztán állottak, a már meglevő nyomdák egyrésze is étvágyat kapott a termelőképes, tehát hasznothajtó géptipusra; alig egynéhány esztendő lefolyása alatt nemcsak a meglévő nyomdák üzemeiben foglalt helyet a taposógép, hanem e géptipussal berendezett kisebb nyomdák is keletkeztek, melyeket még ma is „amerikai nyomdáknak” szokás nevezni. A helybeli piac ezt a konkurrenciát nem birta s Dessauer egyoldaluan berendezett üzemével s a körülötte terjedt konkurrenciával – akár ma lett volna – nem vehette fel a versenyt az univerzális bázison működő nyomdákkal, minek folytán kénytelen volt a boltját becsukni s a kezdeményező már évtizedek óta csak távolból szemlélheti a tégelynyomósajtónak – általa bizonyára el sem hitt – fejlődését és terjedését.
*
Amint a gyorssajtó fejlődésére a munka kvalitásának fokozatos fejlődése volt befolyással, ugy az amerikai tégelynyomósajtó – mint a kézisajtó és gyorssajtó között álló termelőeszköz – terjedésére egyelőre annak termelőképessége és a kisebb munkák körzetébe tartozó nyomtatványok szaporodása volt befolyással. Az első amerikai tégelynyomótipus (Liberty) egyszerü kezelése, könnyü járata, olcsó ára miatt még ma is talál hivekre, de a szakma mai fejlett követelményeinek már alig felel meg. E tipus alapelvének némi változtatásával keletkezett a javitott „amerikai” (Gally) tipus, mely kvalitativ teljesitmény dolgában már messzire tulszárnyalja az előbbit. Amit azonban az amerikaiak oly eredménnyel kezdeményeztek, azt az idők folyamán a németek nagy alapossággal tökéletesitették s ma alig van nyomdász, aki előtt a „Phönix”, „Viktória” stb. tégelynyomógépek előnyei ismeretlenek volnának.
Nem állitható, hogy az amerikai tégelynyomósajtó Európába való átplántálása után rögtön, minden átmenet nélkül azzá lett, aminek ma ismerjük. Fokról-fokra alakult csak ki a ma ismert konstrukció, mert a német gyárosok e sajtó tipikus mozgását, mechanizmusának, valamint összszerkezetének zsenialitását kezdetben nem is bolygatták, hanem elsősorban az amerikai gyártási módszer pongyolaságát iparkodtak stabilabb épitkezéssel eltüntetni. Csak későbben, amikor a gép stabilitásán már javitani való nem volt, tértek át az egyes szerkezeti változtatásokra és más, nyomtatástechnikai szempontból előnyösebb elvi alapokra, ugy hogy benne az eredeti amerikai taposógépet már alig lehet felismerni.
Ha pedig közelebbről kutatjuk e haladás okát, akkor önkéntelenül is rá kell jönnünk, hogy az amerikai taposógép fokozatos fejlődése és terjedése – ugy ahogy azt a gyorssajtóknál tapasztaltuk – a nyomtatástechnika előrehaladásával párhuzamosan ment végbe. Megállapitható, hogy a reprodukciós technika fejlődésével vagy általában a divatossá vált nehézszines akcidensnyomás fejlődésével és előrehaladásával, avagy e munkanemek általánositásával a német gyártmányu tégelynyomósajtók hüen lépést tartottak, sőt egynéhány esetben a kort megelőzve, oly speciális technikákat hoztak létre, melyek a tipográfiától eddig jó távol állottak, például: a tipográfiai dombornyomást, a papirdoboz- és a kartongyártást.
A szinte már ellaposodott igazság alapján már több izben arra a következtetésre jutottunk – s valószinüen még többször rátérünk –, hogy ugy a gép-, mint a nyomtatástechnika fejlődésének egyes fázisai a reprodukciós technika fejlődésétől el nem választhatók. – A régebbi kor illusztrációs alanya, a fametszet és a reprodukciós technika ujabbkori vivmánya, az autotipia, két pillér, amelyen felépült az a hid, amely a mult nehézkes technikáját a jelen modern technikájával összeköti. Az autotipia nyomán számtalan alfajokban kialakult szines reprodukciós eljárások: a három- és négyszinnyomás, duplex-, triplex-, citokróm- stb. klisék, mint a reprodukciós technika remekei azonban nemcsak a gyorssajtó átalakulására és a nyomtatástechnika eddigi alapelveire voltak döntő befolyással, hanem egyuttal mindazokat a technikákat más irányba terelték, melyek a nyomtatástechnikával szorosan összefüggésben állanak.
*
A festékgyártásban oly átalakulások mentek végbe az autotipia révén, melyek az előbbi szokványokat teljesen halomra döntötték. A megszokott, illusztrációs nyomáshoz felhasznált fekete – inkább szürkés – lámpakoromfesték az eddigi összeállitásban megszünt s keletkezett az autotipiafesték, váltakozó mélységben, árnyalatban és graduált felszivó- és száradási képességgel. A korlátolt számu s nyersanyaguk révén felhasználhatóság tekintetében megbizhatatlan szines festékek is a célnak megfelelően most már a modern festékkémia, különösen az anilingyártás tökéletesitése segélyével átalakultak s igy keletkeztek az illusztrációs és általában a szines nyomáshoz alkalmasabb, megbizhatóbb szines festékek, mint például: a lakkfestékek egész sorozata, a citokróm-, fénytelen, duplex- stb. speciális festékek, minden elképzelhető árnyalati alfajokban.
Megszünt végérvényesen az az emlékezetünkben még élénken élő idő, amelyben a gépmester vagy a nyomó, a körüllévők nagy érdeklődése mellett, bizonyos pózzal a dörzskő mellé állott és valamely szükséges szines festéket (sok esetben különleges (?) fekete festéket is), nem kis erőfeszitéssel, nyersanyaga szerint hol vizzel, hol szárazon vagy spiritusszal addig törte, dörzsölte, mig lisztpor- vagy tésztaalakuvá vált és csak ennek megtörténte után keverte hozzá a sajátkészitményü kötőanyagot (kencét), miáltal azt a nyomáshoz alkalmassá tette. Ez persze nagy tudomány tárgyát képezte. Ma már csak hirből ismerjük a szines festékek e körülményes készitési módját, mert egyszerü bemondásra vagy valamely mintakönyv utáni megrendelésre készen, házhoz szállitva kapjuk a feldolgozandó papiros tulajdonságainak megfelelő festéket.
A papirgyártásnak eddigi alapelvei sem maradtak érintetlenül és itt is az autotipia volt a reformátor, mely sajátos jellegéhez való átalakulásra kényszeritette a papirost, mint olyant, ugy nyersanyaga összetételében, mint strukturában egyaránt. Igy keletkeztek a sok alfajokra osztható illusztrációs, félillusztrációs, kromo-, fénytelen stb. fajták, melyek nélkül ma már sikeres illusztrációs nyomást elképzelni nem lehet.
De még tovább mehetünk. Nemcsak a festék- és papirgyártásban, hanem a mi megszokott technikánkban is forradalmat élesztett az autotipia, amennyiben az eddigi puha boritáshoz alkalmazott egyengetést jellegének megfelelően módositotta. A szokásos, más anyaggal pótolhatatlannak tartott faalátétet a szilárdabban álló, ellenállóképesebb vasalátétek egész sorozata váltotta fel és bátran állithatjuk, hogy a mechanikai egyengetési eljárások körüli eredményes kisérletezések és azoknak a technikánkban való általános alkalmazása csakis az autotipia különleges alkotásának köszönhető. Hogy technikánknak valamennyi manuális műveleteit más elvi alapokra szoritotta, azt a magunk ügyének tekinthetjük, de jellegzetes mivolta még arra is kihatással volt, hogy más technikán alapuló és már jóval előtte művelt, művésziességük révén is ismeretes reprodukciós eljárásokat is (Photogravure, Heliogravure stb.) a tipográfia keretébe szoritott. (Offsetnyomás, mélynyomás.) Igaz, hogy ez utóbbi eljárások modern átalakulására a termelés fokozása s ezen eddig nagyon szük keretekben mozgó technikának általánositása is nagy befolyással volt.
*
A munka kvalitásának emelésével – ami egyet jelent a technika fejlődésével – az egész vonalon egy másik fejlődési folyamat is mutatkozott. Ugyanis: a nyomdatermékek összes ágazataiban a szükséglet is nagyban emelkedett, amely gazdasági előnyt azonban az akkoriban még minimális termelőképességgel biró gyorssajtókkal teljességében kihasználni nem lehetett. Ez a termelőeszközök által némileg megszoritott kedvező fordulat a magánmegrendelések körül nem okozhatott nagyobb gondot, hiszen akkoriban még türelmesebb s nem oly elkényeztetett volt a megrendelő, mint manapság és a „sürgős”, „azonnal” stb. jelzőt még nem igen ismertük, hanem a tulajdonképeni bajok a napilapok előállitása körül mutatkoztak leginkább, mert akármily hosszu időre tolták is ki, vagy jobban mondva akármily végnélküli munkaidőt állapitottak is meg a nyomás céljaira, a lap időhöz kötött expediálása mégis csak nagy körülményességgel – a formák többszöri ki- és beemelésével stb. – mehetett végbe. Megkönnyebbülésül akkoriban az ujságirás és a korai esti órákban lezárt hirszolgálat még a gyorssajtóhoz alkalmazkodott, nem ugy, mint ma, amikor a rotációsgép a munkatársak és a hirszolgálat szeszélyeihez rendezkedik be.
Ezt a napilapoknál leginkább érzett hiányt az akkortájt piacra került kettős gyorssajtó volt hivatva pótolni. Az 1870-es évek végén a számottevő napilapok nagy része már kettős gyorssajtókon állittatott elő, ami – a példányszám állandó emelkedését tekintetbe véve – nem igen jelentett tulideális állapotot, de ez ujabb munkamenet, az egyszerü gyorssajtó munkamenetéhez viszonyitva, mégis nagy előnyt mutatott, amennyiben a teljesitmény a gép szerkezete folytán – mely szerint két nyomóhenger egy formáról végez nyomást – mégis majdnem a duplájára emelkedett.
Gyöngyéletet nyujtott akkoriban az éjjeli gépmesterség! Nem egy, hanem négy napilapot, névszerint: „Egyetértés” 9000 példányban, 3–4 formával, „N. P. Volksblatt” 15.000–20.000 példányban, 2 formával, „Budapester Tagblatt” 6000–7000 példányban, 2–3 formával, „Budapester Journal” 5000 példányban, 2 formával, nyomtunk mi akkoriban három kettős és három egyszerü gyorssajtón egyesegyedül s a fennmaradó szabad (?) időt még a lapok körül szükséges tömöntéssel, lapkésés esetén az expedicióban csomagolással töltöttük vagy – nem emlékszünk már tisztán a helyzetre – kellett töltenünk. „Változatosabb”, „élénkebb” életet nyujtott akkoriban az éjjeli gépmesterség, nem oly egyhangut, mint ma, amikor az egy lap nyomása, egy gép, egy gépmester elve divik. Igazán unalmas egy élet!
De térjünk csak vissza a tárgyra. A kettős gép behozatalával a helyzet ugyan javult, de kielégitő még nem volt. Közben azonban egy termelőképesebb géptipus hire került hozzánk s egyes tehetősebb vállalatok annak beszerzésére – a külföldön már kimustrált példányokban – sulyt fektettek. Igy került – sok helyen irigységet keltve – a komplett vagy első és hátnyomást végző gép az ujságnyomás szolgálatába, mely géptipus, elvei alapján, tulajdonképen a későbbi körforgógép eszmei elődjének tekintendő.
Néhány esztendőn át bajlódtak e géppel – boldogult Hoffmann és Mussil szaktársaink (Neues Pester Journal, illetőleg Deutsch-féle nyomda) tudnának csak arról mesélni – az ujságnyomás körül, mig az a hir lepett meg bennünket, hogy most már olyan gép találtatott fel, mely egy nyolcoldalas ujságot mindkét oldalon nyomva óránként 8000–10.000 példányban állit elő. És csakugyan megjelent az első, majdnem egyemeletmagasságu, monstrumnak is beváló, megváltást jelentő körforgógép (Pester Lloyd), amely elvei alapján – de csak a későbbi alapos átszerkesztése után – a tömegtermelés céljaira gyártott géptipusok közt minden hozzáfüzött reménységet leginkább beváltott.
Az első német gyártmányu körforgógép – a gép amerikai találmány (Valter) – 1873-ban, a nagy gazdasági összeomlást (Krach) megelőző bécsi világkiállitáson működött. Ott csodáltuk meg ezt a kevéssel később a vaskohóba visszakerült alkotmányt. 1887-ben pedig a budapesti Wörner-gyár épitette az első körforgógépet. Az első modellek még terjedelmesek, nehézszerkezetüek voltak és évek multak, mig a körforgógép a mai mintára átalakult. Nehéz meghatározni, hogy ezen géptipus átalakulása és tökéletesitése a hirlapirodalom nagyarányu fellendülésére, vagy forditva: a hirlapirodalom vagy az ujságcsinálás modern technikája volt a körforgógép fejlődésére kihatással. Tény az, hogy a körforgógép az idők során teljesen alkalmazkodott a technikánkhoz, olyannyira, hogy ma már nemcsak a napilapok egyszerü munkáira alkalmasak, hanem szerkezeti változatosságukban már jobb, illusztrációs és többszinü munkák előállitására is. A körforgógép ma már méreteiben és a teljesitmény minőségének megfelelően tetszés szerinti, a munka jellegéhez viszonyitott elrendezésben és kivitelben készül, ugy hogy akármily jellegü állandó vagy váltakozó alaku (variable) tömegmunka benne kifogástalan, megbizható termelőeszközre talál.
Különösen az ujságnyomás terén most már a körforgógép vette át az uralmat s ma már alig képzelhető el oly – ha még oly kis példányszámu, a fővárosban megjelenő – napilap, mely nem készülne körforgógépen. Mint ijesztő terjedelmü kiállitási darabbal ismerkedtünk meg a körforgógéppel, mint szerény, nyolcoldalas nyomógép vonult be a nyomdába, de idővel annyira fejlődött és nélkülözhetetlenné vált, hogy ma már nélküle egy ujságot el sem tudunk képzelni.
*
A nyolcvanas évek vége felé nemcsak szakmánkban, hanem minden hozzánk közel, vagy velünk kapcsolatban álló technikákban bizonyos nyugtalanságot lehetett észrevenni, mely tárgyi erupció a már meglazult s alig fenntartható régi elvek ledöntését most már gyorsabb tempóban siettette. Alig mult el hét, hogy hol az egyik, hol a másik technikában valamely mohón bevett ujdonsággal, javitással ne találkoztunk volna. Ezzel a tökéletesitési törekvéssel ugyan még ma is elég sürüen találkozunk az egész vonalon, de ma már nem egykönnyen hódolunk be mindennek, amit elénk tárnak és a technika fejlődésével kapcsolatban érettebben itélhetjük meg a bennünket technikailag érdeklő ujdonságokat, mert tapasztalatlanságunkat, hiszékenységünket felváltotta a technikai életben szerzett tapasztalat.
Sok mindennel próbálkoztunk, sok mindenben hittünk és csalódtunk, sok mindent az örökkévalóság alkotásának véltünk, amik az idők során leszürt tapasztalatok után csak játékszereknek bizonyultak. Az olyannyira divott s szintén speciális technikának nevezett irisnyomás, a Milton-féle eljárás, az enyvtipia, a fröccsenő eljárás, a fotomechanikai, a klisébe elhelyezett (Albert), valamint sok más – kisérletezés szempontjából szépnek mondható – egyengetési eljárások (Dettleff, Schümichen stb.), bizonyos tekintetben a fénytelen papir és festék, a tolókészülékek, a kidobó ivfogók s a gyorssajtón eszközölt javitások egész sorozata, mind oly ujdonságok, javitások, melyek a nyomtatástechnika fejlődésének a régibb és az ujabb időkben bármennyire szolgálni akartak, a gyakorlat érző szervében nem maradhattak meg.
Multak az évek és csupa jóhiszemü, szakmánk előbbrevitelét – hol egyik, hol másik irányban – csak platonikusan szolgáló kisérletezések jelzik a megtett utat, anélkül, hogy a nyomtatástechnikában valami különös, elvét megbolygató átalakulást lehetett volna észrevenni. Igy jutottunk, technikánkban már némi tapasztalatokkal felszerelve, a mult század nyolcvanas évei közepe felé, amikor a kezdetben kétkedéssel fogadott, az autotipiát jelző hir hozzánk is elkerült. Ma már bátran állithatjuk, hogy az utolsó ötven esztendőben az autotipia volt az egyetlen találmány, mely a fennálló nyomtatási elveket és a velük összefüggésben lévő technikákat – ahogy azt már más helyen is ismertettük – az egész vonalon ledöntötte s más, nekünk addig ismeretlen alapokra fektette. Az autotipia segitségével szakmánkban a régi technika annyira visszaszorittatott, hogy arra ma már csak mint epizódra emlékszünk vissza.
Mielőtt tárgyunk fonalát tovább szőnénk, igazságot akarunk szolgálni Haberkorn Károlynak, aki valamikor hajdanában, ugy 45–50 esztendő előtt még gépmester volt, de szakmáját otthagyva, igaz odaadással, de kevés szerencsével a grafika más ágazataiban munkálkodott. Öreg barátunk, mint sok tehetséges ember, nyugtalan természetü volt, mely veleszületett tulajdonsága ötletszerüen, vagy talán dacos kiszámitottsággal hajtotta őt egyik munkakörből a másikba. Tanult gépmester volt. Későbben ő honositotta meg Pesten a tömöntést, mint különálló iparágat. E mesterséget megunván – Magyarországon szintén mint első –, a fabetük faragásával foglalkozott, még későbben már saját találmányu érces kompozicióból készült plakátbetük gyártásával próbálkozott meg. Végre a kémigrafiát választotta élethivatásául és ő volt az első, aki a régi „Pest”-nek, de különösen a „Neues Politisches Volksblatt”-nak háziszükségletét – legnagyobb része a magánmegrendeléseknek külföldre ment – e téren kielégitette.
E munkakörben kerültünk össze (1879) a még ma is jó egészségben élő Haberkornnal, aki akkoriban Pesten a reprodukciós technikának – mondhatnánk – egyetlen művelője volt. Jóval előbb, mint az autotipia hire hozzánk került – ugy 1882 körül – Haberkorn már hosszabb ideig azzal próbálkozott, hogy valamely fényképet miképen lehetne féltónusokra felbontani és azt igy előkészitve – a rendes maratási folyamat utján – mint nyomtatási alanyt érvényesiteni. Agyműködését ez az eszme teljesen lefoglalta; próbálkozásai, kisérletezései annyiban eredményesek voltak, hogy egy szép napon a magunk fényképe féltónusokra felbontva – de nem a ma ismert pontozatokban – ott terült el egy horganylemezre másolva. Haberkorn e másolási (asphalteljárásu) találmányát Angerernek – a ma is ismert s azóta világhirüvé vált intézetnek – ajánlotta fel megvételre, de Angerer akképen bujt ki az érdemleges válasz alól, hogy „ő is kisérletez már hosszabb ideje e kérdés megoldásán s most már annyira megoldotta e problémát, hogy rövid időn belül kész dologgal mehet a nyilvánosság elé”. Amig az autotipia Fox Talbottól (1850) egészen Meisenbachig (1882), a tényleges feltalálóhoz, valamint a szövethálózattól az egyenes, későbben a keresztes hálózatig jutott, egy kevésbé szerencsés ember a legprimitivebb eszközökkel már 1880-ban megoldotta e kérdés technikáját, anélkül hogy azt érdeme szerint kihasználhatta volna.
*
Kezdetben félénken, bizonytalan léptekkel közeledett felénk az autotipia; az előállitásához nélkülözhetetlen hálózatnak akkori tökéletlensége a kép plasztikáját befolyásolta, mely hátrányt azonban ma már ugy a kép jellegéhez mérten, mint a felhasználandó papiros alkotásának megfelelően, az e célra rendelkezésre álló rendszeres különféle sürüségü hálózat alkalmazásával el lehet tüntetni. Kezdő korában az autoklisé ugy mutatkozott, mintha annak minden egyes, az összealkotást képző különös formázatu pontjai ötletszerüen kerültek volna a helyükre, miáltal az átmenetek szaggatottak, a világos részletek egyhanguak, a sötétebb részletek pedig laposak, minden artisztikum nélkül kialakultak voltak. De mindezek a csak idővel észrevett vagy feltünt szépséghibák nem lehettek befolyással az uj, különleges jellegzetü nyomtatási alany terjedésére. Minél jobban foglalkoztunk annak nyomtatástechnikai részével, minél inkább hatoltunk be a nehéz kérdés megoldásába, minél inkább figyelemmel kisértük a nyomtatásnál felmerülő jelenségeket, annál inkább kialakult az a nézet, hogy uj feladat előtt állunk, melyet a meglévő gyorssajtókkal sikeresen megoldani alig lehet.
A hálózatkérdés megoldásával (a keresztes hálózati pontok száma ma már centiméterenként 80–180 pontig sürüsödik) még nehezebb lett a helyzet, mert most már az autotipia, későbben pedig a hasonló fotomechanikai, de más fizikai elveken alapuló három- és négyszinnyomás a tökéletesség csucspontját érte el, miáltal rövid pár év leforgása alatt e két kliséfaj – különösen az előbbi – az illusztrációs teret teljesen meghóditotta s lefoglalta. Ez a fokról-fokra végbement térhóditás idézte elő technikánkban azokat az alakulásokat, amelyekről valamely tárgyi vagy korszakbeli összefüggésben már többhelyütt megemlékeztünk.
Az autotipia reformátori hatása azonban – eltekintve a többi, velünk kapcsolatban levő technikákban szintén párhuzamosan végbement átalakulásoktól – jó hosszu ideig: csak egy irányban volt leginkább érezhető és pedig a gyorssajtó kvalitativ átalakulásában, anélkül hogy annak termelési módján valami is változott volna. Midőn azonban az illusztrációs nyomásnak minden neme általánossá vált s az ily jellegü munkák mennyiségileg is mindinkább a megszokott kereteken tulnőttek, a meglévő, az autotipia képére szerkezetileg már teljesen átalakult gyorssajtótól termelőképesség tekintetében többet követeltek, mint amennyit az tökéletessége mellett ezirányban nyujtani tudott. E szerénytelen, technikailag indokolatlan követelés okát egy ujabban keletkezett géptipusban (kétturás gép) találjuk, mely a most már megbizható egyszerü gyorssajtóval szemben, kvantitativ szempontból is, mint le nem becsülhető versenytárs lépett a porondra. E géptipus feltünésével – az emlitett okokat szem előtt tartva – bizonyos tekintetben a visszaesés mutatkozott volna a máskülönben kifogástalan egyszerü gyorssajtónál, mely körülmény egy ujabb, a termelés fokozása irányában való átalakulásra vitte a most már nyomtatástechnikai szempontból tökéletesnek vélt egyszerü gyorssajtót. Ha tehát az üzemekben leginkább elterjedt egyszerü, megálló hengerrel müködő gyorssajtó fejlődését és szerkezeti átalakulását előidéző okokat keressük, rájövünk, hogy ezen reorganizációra egyrészt az autotipia, másrészt a kétturás gép feltalálása volt nagy és döntő befolyással.
Furcsán hangzik, hogy e két egymástól oly távol eső, de technikánk keretében mégis egybekapcsolható találmány az egyszerü gyorssajtó primitivségének megszüntetésére és igy szerkezeti átalakitására olyannyira befolyással volt, hogy a mai tökéletes gyorssajtó az ötven év előtti gyorssajtónak csak éppen alapelveit tartotta be. E tételek megvilágitására csak az szükséges, hogy azokat viszonylatba hozzuk a tényekkel s majd kiviláglik, hogy az egyik és a másik mely irányban volt okozója annak, hogy az egyszerü gyorssajtó annyira fejlődött ugy kvalitativ, mint kvantitativ, azaz termelőképesség szempontjából.
Már többhelyütt emlitettük a régi gyorssajtónak azokat a fogyatékosságait, amelyek folytán alkalmatlanná vált a kvalitative vett modern termelésre, amely tulajdonképen az autotipia feltalálásával vette kezdetét. Az autotipia nyomásához erősebb szerkezetü gépek kellettek, mert az autolemez nyomtatástechnikája teljesen eltér a hosszu éveken át domináló fametszetnél szükséges eljárástól. Mig az utóbbi vonalakból alakul ki és csak kisebb részben képez tömör felületet, ami a gyorssajtó ellenállóképességét nem olyannyira követeli, azaz a nyomáserősség maximumát szükségtelenné teszi, addig az autotipia, mely horganyba, vörös- vagy sárgarézbe, tehát keményebb anyagba maratott apró, hálószerü, szabad szemmel most már alig észrevehető pontocskákból alakul ki s igy egészében tömör, a nyomáserősség maximumát igénylő felületet képez. E változott nyomtatástechnikai viszonyoknál kezdődött a gyorssajtó átalakulása. A törekvés olyan gép alkotására irányult, melynek ellenállóképessége annyira fokozott, hogy a legerősebb nyomást igénylő formáknál is helyt álljon. Ha egy régibb rendszerü gyorssajtót egy ujabb szerkezetüvel összehasonlitunk, akkor értjük csak meg az átalakulás horderejét nyomtatási szempontból.
Mindezen kivülről jött befolyások érthetővé teszik, hogy a munka kvalitása szempontjából miért és mennyire átalakult, helyesebben kellett átalakulnia a gyorssajtó azon fontos részeinek, melyek a tulajdonképeni nyomtatási processzusnál a főszerepet viszik. Ennek az átalakulási folyamatnak kiindulási pontja tagadhatatlanul az autotipia bölcsőjéhez vezet bennünket vissza, anélkül hogy ez átalakulásnak eddig a pontig a gyorssajtó kvantitative vett termelőképességére befolyása lett volna.
Közben azonban a termelőképesség fokozása érdekében az egyszerü gyorssajtóktól sok tekintetben eltérő gépeket is gyártottak, amelyeknek szolgálmánya mennyiség – de nem mindig minőség – tekintetében az egyszerü gyorssajtóét meghaladta. Ezeknek egyik tipusa – a kettős gyorssajtótól és a már emlitett komplett géptől eltekintve – a szintén be nem vált lendülő nyomóhengerü gyorssajtó és az ujabb keletü, az eddigi elvektől teljesen eltérő kétturás gép. Itt elérkeztünk ahhoz a ponthoz, amelynél állitásunk második tételét, az egyszerü gyorssajtó átalakulását produktivitás szempontjából a kétturás gép kapcsán kivánnánk bebizonyitani.
Azidőben, amikor a rendes, tehát megszokott gyorssajtó a már ismertetett átalakuláson ment át és a kevésbé avatottak előtt ez uj köntösében szinte ujdonságként szerepelt, azon tanakodtak a bölcsek, hogy ennek vagy annak az üzemnek melyik alkalmatosabb, az autotipia- vagy a kromotipia-gépnek elnevezett gyorssajtó-e? Pedig a töprengés teljesen felesleges volt, amint azt az átalakult gyorssajtó általános elterjedése is bizonyitja, mert tulajdonképen egy meglévő, ha egyes részleteiben formailag átalakult vagy szerkezeti elrendezésében eltérő is, de végeredményben a gép kvalitására döntő átalakuláson keresztülment, ismert univerzális géppel állunk szemben. A kétturás gépláz korszakában azonban – már csak annak bemondott termelőképességétől is – mindenki olyannyira elkábult, hogy nem is gondolt arra, hogy ezt a speciális gépet, dacára a viszonylagos termelőképességének, nem lehet minden üzemben racionálisan kihasználni.
A kétturás gép hazájában – Amerikában – nem ugy, mint a kontinensen, ahol ez a tipus csak a diszpéldány szerepét játssza, hanem általánosan elterjedt, egészen mások az ipari és kereskedelmi viszonyok, mint nálunk, sőt mint Németországban. Ott a centralizált termelés, tehát a gazdasági megosztás elve honol, mely leginkább a gépgyártás terén érvényesül. Csak ily elvek mellett fejlődhetett az amerikai ipar oly, nekünk szédületesnek tetsző arányokban. Vannak gyárak – hogy csak a mi szakmánkat tartsuk szem előtt –, melyek például kizárólagosan a lenditőhengerü és a kétturás gép elveiből konstruált kisebb alaku gépeket („Autopresse”) és azokat is csak egy nagyságban gyártják. Vannak gyárak, melyek kizárólagosan Falke-, a Liberty- és Gally-tipusu tégelynyomó alapelvein nyugvó tégelynyomógépeket – de már különféle nagyságban – gyártanak és ott van a Miehle-vállalat, amely kizárólagosan csak kétturás gépeket állit elő. Hogy ez az üzleti vagy gyártási elv helyes, az egyszer bizonyos, de más kérdés az, hogy a mi kicsinyes viszonyaink mellett például a Wörner-gyár képes volna-e azt – anélkül hogy kárát látná – keresztülvinni. Németországban is próbálkoztak az ipart ily alapokra fektetni, de még ott is az üzletalapitás mikéntje és igy a kisipar relativ nagyobb fejlődése miatt csak kis mértékben sikerült és nincs is kilátás arra, hogy ez ott oly tért hóditson, mint Amerikában.
Ezek az üzleti elvek a nyomdaiparra alkalmazva, érthetővé teszik, hogy miért terjedhet a kétturás gép inkább Amerikában, mint a kontinensen: mert az amugy is ismeretes amerikai nagystilüség már a nyomdatermékek specializálásában is feltalálható. Ilyen miljőbe beállitva a kétturás gép, annak összes előnyei kihasználhatók. Más kérdés azonban, hogy a mi szükebb viszonyaink közt változó univerzális és nem speciális állandó munkák mellett gazdaságilag eléggé kihasználható-e? Erre a felelet az, hogy nem.
A kétturás gépeknél bizonyos viszonyok közt felmutatható kedvező eredmény késztette a kontinensen ugy a hazai Wörner gépgyárost, de különösen a német gépgyárosokat, hogy a kétturás gép épitésével ők is megpróbálkozzanak, de részben agyonkonstruálás végett, másrészt pedig a viszonyok különfélesége miatt, no meg a nem alábecsülendő német sovinizmus behatása folytán, e gépek gyártását nem igen gyorsitották. Éveken át inkább arra törekedtek – s ami teljességében is sikerült –, hogy a meglévő rendes, egyszerü, megálló nyomóhengerrel működő gyorssajtót ujabbi átalakitással termelőképesség tekintetében az előbbivel majdnem egyenértéküvé tegyék és igy került a mi régi univerzális gyorssajtónk, amint azt tételként felállitottuk, a speciális kétturás gép befolyása folytán a teljesen bevált és ma már általánosan elterjedt gyorsjáratu tipussal a második reneszánsz korszakához. Hogy mivé fejlődik majd továbbra s milyen ujabb nyomtatástechnikai problémák vetődnek még felszinre, ez a jövő titka.
A kitüzött téma végére értünk. Nem hagyományos feljegyzésekből, sem pedig egy, a szobatudósok következtetésein felépült elmefuttatást nyujtottunk az elmondottakban, hanem egy átélt korszaknak képét raktuk össze mozaikszerüen, amelynek visszaverődő sugarai megvilágitják az utolsó ötven esztendőben a szakmánkban végbement egyik fejlődési folyamatot.