EGYETEMES REGÉNYTÁR

Asszonyokról

Asszonyoknak

Elbeszélések

Irta

Gyarmathy Zsigáné

Budapest 1895

Singer és Wolfner kiadása

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5433-85-6 (online)

MEK-13339

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13300/13339/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

Előszó.

A DAJKA.

I. A Kata levele az édes anyjához és a többiekhez.

II. Két hó mulva ugyanaz ugyanazokhoz.

III. Ugyanaz ugyanazokhoz.

AZ ELSŐ ÉS UTOLSÓ UTAZÁS.

I.

II.

III.

KITÉPETT LEVELEK.

Első lap. Boldizsár Árpádné naplójából.

I.

II.

III.

Második lap. Gerzson Istvánné naplójából.

I.

II.

III.

Harmadik lap. Bálint Ernőné naplójából.

I.

II.

III.

A HELÉN NEVELTJE.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

A GYANU.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Írónőtársainak szeretettel ajánlja

a

szerző.

Előszó.

Előszót iratni nagyon divatos dolog; előszót irni, nagyon ósdi dolog; de még ennél is ósdibb a müvet valakinek ajánlani. Igy hát én nyomban két ósdiságot fogok elkövetni. Előszót kell irnom, hogy abban elmondjam - pedig nem hiszem, hogy kiváncsi lenne rá valaki - miért ajánlom e kötetet nektek: pályatársaimnak? S még valami mást is meg kell mondanom; szóval, szükségét érzem a szónak. És ti asszonyok ezt megértitek.

Tehát nektek ajánlom e kötetet, mert ti is - kevés kivétellel - mindnyájan megemlékeztetek valami módon rólam: kezdve a ragyogó tollu, igazán tehetséges irónőn, a kiről méltán mondta a költő, hogy: „Ez a sokfényü lélek nem irt több prózát egy kötetnél; de annál az egy kötetnél értékesebbel kevés iró ajándékozta meg irodalmunkat” végig, egészen az irónő fiatal leányáig - a kinek dalait szintén a Kisfaludy-vér teszi olyan melegekké - mind jó szivvel voltatok hozzám. Mindnyájatoknak volt egy üzenete, egy meleg sora, mely nagyon jól esett: a szivemhez szólt, buzditott és feledni nem fogom soha. Ezért a kitüntető figyelemért: a sok kedves levélért, érdekes kötetekért, fogadjátok szivesen - mint csekély viszonzást - az én „Asszony”-aimat ti „Asszonyok”.

És e régies előljáró beszéd nélkül azt sem menthetném ki, hogy miért van éppen a nektek ajánlott kötetben egy olyan beszély, mely nem az eddigi csapáson halad s mely... hogy is mondjam csak? tőlem talán egy kissé igen is modern.

De hát higyjétek el, eszem ágában sem volt, hogy valaha kitudódjék az a dolog, nyilvánosságra jőjjön a neve annak a „Kitépett levelek” irójának. Hej, de a szerkesztőnek más volt az eszében és irt nekem olyan, de olyan leveleket... nos, olyakat, melyekért nem szoktak az irók megneheztelni - még ha asszonyok is! És ha már ott, abban a nagyon szellemes lapban nyilvánossá lett, azt gondoltam, hogy ugyan miért is titkolóznám tovább? Hiszen azzal meg nem történtté már ugy sem tehetném. De egyet megtehetek s ezt igérem is nektek: hogy ezentul az olyan elbukásra rögtön kész ideges asszonykákat egészen odaengedem a fiatal iróknak; aztán ők lássák, mint boldogulnak velök. Hiszen ugyis az ő érdemük, hogy az ilyen asszonyok már nem mennek ritkaságszámba...

Mi pedig, ti és én, dolgozzunk csak ezentul is a sziv természetes melegével és nem a szenvedélyek felkorbácsolt, perzselő lázával; hagyjuk ezt is azoknak, a kiknek a szép, ideges asszonykákat, a - modern fiatal iróknak. Hozzánk inkább illő pirulni, mintsem piritani.

Bánffy-Hunyad, 1895.

Gyarmathy Zsigáné.

A DAJKA.

I.

A Kata levele az édes anyjához és a többiekhez.

Kedves, édes anyámasszony, édes nagyanyám, aztán drága, gyönyörü kis leányom - Erzsike!

Addig már tudják, hogy künn nagyon hideg volt, a kut gárdja sem látszott a jégtől és mi ott ültünk a tüz előtt: k’ed, édes anyámasszony font, font k’ed is, nagyanyám, én pedig szoptattam a drága, kedves Erzsikémet és simogattam a parányi talpacskáját s a mire gondoltam, annak nem örvendettem. Egyszerre csak száncsörgést hallunk, megijedtünk mind a hárman; de én még azonfölül is, mintha csak a szivembe szurtak volna! Tudtuk, hogy eljőnek utánam, öt hét óta várjuk is naponta a - kocsit és mégis, a mint rémülten összenéztünk, mind a hárman egyszerre kérdeztük - már?

A kicsinek egy csepp té ott maradt a piros ajakán és ugy nézett a szemembe; a szivem majd megszakadt. De k’etek ezt már tudják és tudják azt is, hogy milyen vala az elválás.

Jó istenem után most hálát adok k’ednek édes anyám, hogy szegény özvegy létére iskolába járatott, mert igy le tudom irni, mi a kebelem belsejében van - ott ugyan csak az én kedves Erzsikém van s azt még se tudnám mind ide irni - de el tudom beszélni, a mik velem történtek.

Nagyon hideg volt, olyan hideg, hogy a könycseppek mind az arczomra fagytak és szurtak, mint az anglus-tű. Már egészen sötét volt, mikor a városba értünk. Oh, bár itt maradhatnék, gondoltam, mert itt mégis közel lennék k’etekhez! De el kelle indulnunk: reggel négy órakor már a vasutnál voltunk a nagyságos asszonynyal együtt és vártuk, hogy jőjjön a vonat. Én nem vártam, mert féltem attól a borzasztó nagy vörösszemü masinától. Sohasem ültem benne; de mindég irtóztam tőle. Egész igazában nem törhetett elő a félelmem, mert mint egy erős kapu, ugy állotta utját két dolog: egyik, hogy mind csak a kedves kicsinyemre gondoltam, másik pedig az, a mit meg akartam mondani; de nem tudtam rámenni. Akartam én már az estve is, akartam az elinduláskor is, csakhogy nagyon szégyeltem. Az indóháznál minden szegletben csak meg-megmozdult valaki: ébredezett, ásitott és azt kérdezte: érkezik-e már a vonat? Jaj istenem, ha igy tudakozzák, mindjárt itt lehet! No, Kata, most az ideje, szólj - biztattam magamat és oda is mentem a nagyságos asszonyhoz; de mikor szóra nyilt az ajakam, csak annyit tudtam mondani:

- Instálom, aztán közel ülünk egymáshoz abban a nagy masinában! - A nagyságos asszony mosolygott - inkább hiszem ükeme már tudta min nevet - és azt mondta: Közel, Kata, közel. Hátrább huzódtam; én uram istenem, engedd, hogy szólani tudjak, hiszen csak ez a gondolat adott erőt az eljövetelhez, bizony e nélkül el nem tudtam volna hagyni az én kedves kis leányomat! Egyszerre csak nagy mozgás támad, a sok bunda lábra kél: érkezik a vonat! Erre elfelejtettem a szégyent, oda rohantam a nagyságos asszonyhoz:

- Instálom alássan, szégyellem; de kénytelen vagyok vele, mivel nagyon, nagyon szegények vagyunk és Erzsikének nincsen teje... ha kikapnám előre egy hónapi fizetésemet, akkor Mátyás Gyuri szomszéd odaadná a fekete kecskét... nagyon jó tejü, instálom...

- Miért nem szóltál előbb, lányom, most már késő.

- Nem késő, instálom alássan, mert csak egy izenet kell, megbiznak abban, ha biztatom.

- Ugy hát biztasd, mert kikapod, már holnap hazaküldheted a pénzt.

- Hallják! hallják, meg lehet venni a kecskét! kiáltottam és rohantam kifelé. - Beleütődtem egy paraszt emberbe - Isten áldja meg a lelkét! izenjen oda édes anyámasszonyhoz, hogy elvihetik Mátyáséktól a kecskét; a feketét, mert az jobb tejelő a szürkénél, holnap megküldöm az árát! De ebben még nem valék egészen bizonyos, mivelhogy nem ismertem az embert és rohantam tovább: mindenkinek szivére kötöttem a fekete kecskét; egy kis fiu állott a szekerek között, az meg is igérte, hogy majd izen; áldja meg érette az isten!

- Kata, Kata! hol vagy? kiáltja a nagyságos asszony. - Jer gyorsan, mert itt a vonat! Megfogta a karomat és ugy vezetett, pedig én még szerettem volna a kocsisoknak is meghagyni, hogy ha arra viszi az utjok, szóljanak be mihozzánk a fekete kecske végett.

- Kata! A mint beülsz a kocsiba, tüstént tedd le a válladról ezt a nagy bolond általvetőt, mert még meg találja nyomni a melledet, érted?

- Értem, instálom.

- Na, fel, fel! kiáltá mellettem egy lámpásos ur.

- Ülök, instálom, ülök, csak arra kérem az urat, hogy ejtse valami módját és izenje meg az édes anyámnak... Már tudta, miről van szó, mert azt mondta:

- Megizenem, megizenem, csak üljön fel már! Felültem, és az a lámpásos ur félre huzott egy üveget, engem betuszkolt egy kis szobába, a mely egészen kanapéból és üvegből való volt. Itt tüstént eszembe jutott a parancsolat: már ha ükeme olyan jó volt hozzám, hogy az első kérésemre ide igérte a pénzt, én sem szegem meg az első kivánságát és lelöktem az általvetőt. Erre egy bunda megmozdult, egy urfi felszökött, de a kalapja ott maradt az általvető alatt, félre lökte nagy haraggal az általvetőt és rossz szavakat, nagyon rossz szavakat mondott: „Ugyan, hogy is tesznek a második osztályba efféléket?” Ezt mondta. Nagyon rosszul esett az a szó, hogy: efféle. Hiszen a miért ugy történt, azért még nem vagyok afféle! Esztendőre kiszabadul Pista a katonaságból és akkor összekelünk s Erzsikének lesz édes apja is. Ezt meg is mondtam annak az urfinak, a mire nyomban elmult a haragja. Engesztelődve kezdte simogatni az összetört kalapját - a melyiket az ördög elvitt már, igy mondá - azután a szemembe nézett hosszasan s nyájas hangon szólt:

- Na, szép menyecske, hát béküljünk meg; látja, én már nem is haragszom, pedig csakhogy főbe nem sujtott! És meg akarta czirógatni az arczomat; ellöktem a kezét. Azt hitte, hogy nagyon haragszom a rossz elnevezésért és erősen akart békülni. Ott hagytam: kimentem a tornáczra. Szerettem volna az ablakon át szétnézni egy kicsit, hogy vajjon miféle tájon robog velem ez a masina? De olyan vastagon be volt az üveg fagyva, hogy még a sötétség sem látszott át rajta. A lámpák rásütöttek a jégre, a jég és zuzmara ragyogott és az szép volt. Néztem, néztem s el sem is hinnék, hogy mit láttam: a mi falunkat egészen fehérré válva, azt láttam. Felül az a nagy fehérség a Vlegyásza hegye, erről felől, éppen a jéghegy alatt, a mi karcsu tornyunk, csillog is rajta a gomb; a tornyon innen hóval fedett házak, némelyikének az ablakából világosság ragyog. Immár a mi házunkra is ráakadtam, benéztem az ablakon és ugy tetszett nekem - de ugy is volt az - hogy a tűz előtt a kis bölcsőre egy lombos fehér bunda borult, a gyapja csillogott éppen, mint napfényben a zuzmara, mintha én is ott lennék alatta, olyan zsibongó meleget kezdtem érezni. A kis leányom kidugta kövér kacsóit és ott babrált a fehér gyapju között; minden fehér volt és minden csillogott; azután elkezdett ringani a bölcső is, a bunda is, én is; éreztem, hogy mindjárt elalszom és egy leszek azzal a sok fehérséggel... ekkor a lámpásos ur a vállamra csapott és megrázott:

- Na, megfagyott, vagy mi lelte, hogy olyan meredten néz? Miért jött ki? Megfagy ebben a borzasztó hidegben, menjen be, menjen be!

Megrezzentem, felébredtem - mert talán álom volt az, a mit láttam? - és azt kérdeztem, hogy: izent-e a kecske végett?

- Igen, igen! Csak menjen be már, hiszen el van kékülve!

- Szeretnék is bemenni, de... de... aztán mondtam neki egy pár szót.

- Ugy? No, teszünk arról az első állomásnál. Nem tudom, mit értett ez alatt a lámpásos ur; meg sem is kérdezhettem, mert elfutott, aztán csengettek, a vonat megállott; bár ne is dübörögne mindég, mert olyan lesz tőle az ember feje, mint egy katlan! Alig hogy ezt kigondoltam, ujból megkezdődött a dübörgés, a lámpásos ur pedig visszajött három bundás emberrel, a kiket betett a mi szobánkba, aztán belóditott engem is. Ott jó meleg volt, még az ablakokon is ki lehetett látni egy-egy akkora helyen, mint az ujjam hegye, kinéztem, virradt és mikor egészen meg volt virradva s már láthattam volna valamit az idegen tájból, azt mondták, hogy megérkeztünk...

Na, mig tovább irnám, egyet pihenek, pihenjenek k’etek is anyámasszony és csókolják meg helyettem az én kedves kis leányomat.

Megérkeztünk. Az első órában a sok mindentől nem láttam semmit; de mégis láttam egyet, az ifju nagyságos asszony olyan szépen nézett rám, hogy kezdtem egy kis melegséget érezni, aztán megszólalt s a mit mondott, olyan volt, mint a jóféle ir: végig kente a szivemet, mintha szünt is vala az a nagy sajgása.

- Ne busuljon, Kata! Egy-vidékbeliek vagyunk; látja, én is ide jöttem... ha kitavaszodik, haza megyünk...

Én uram istenem, mikor lesz az! Vajjon kibirja-e addig a szivem? gondoltam. De most fő az, hogy pénzzel megkináltak; itt küldöm és jó egészséget kivánok annak a kedves fekete kecskének, a ki anyja lesz az én kis leányomnak. Sokszor, sokszor kinálják meg a kicsit jó meleg tejjel. Itt különben minden olyan, mint a mesébe a tündérkirály palotája; a szobák pedig felette nagyok és olyan magasak, mint egy templom, hej! sokat, sokat fogok én itt imádkozni!

Szegény kis leányom! tudom, hogy sokat sir utánam: mindég megérzem a tej zsibongó futkosásából, mikor szophatnék. Most, hogy magam is jól élek, milyen sokat adhatnék neki! Ennek a parányi ujszülöttnek még nem kell: tartom a karomon, kinálgatva, csiklandom az ajakát, mind hiába, nem kell neki. Szegény kis Erzsikém, hogy kiszopnád te! És egy pillanatig ugy érzem, mintha ez a vörös kis teremtés megrabolta volna az én szép kis leányomat; de aztán csak mégis megenyhülök iránta; hiszen ez nem oka annak, hogy mi olyan nagyon, nagyon szegények vagyunk. Aztán a fekete kecskét is neki köszönhetem; szemem megtelik könynyel, felnézek a magas tetőre, mely olyan gömbölyün borul reám, mint az ég és imádkozom... és ha a jó isten meghallgatja az én hő imámat, akkor nagyon boldog lesz a kedves kis leányom. Ezer áldást kivánok neki és k’eteknek is mind közönségesen... jó egészséget a fekete kecskének is. Az én jó istenem áldja meg mindnyájokat s ha ebben a zord télben fázik a kis leányom, vegye maga mellé egész éjszakára k’ed, édes anyám és simogassa, takargassa be, nehogy megfázzék szegény... nagyon fáj érette a szivem! Ked édes anyám ezt nem tudja, mert nem hagyott el engemet soha. Áldja meg az isten mindnyájokat és a kis leányomat.

Hűséges leányuk

Kata.

II.

Két hó mulva ugyanaz ugyanazokhoz.

Hogy van a kis leányom? Hát a fekete kecske és k’etek mind közönségesen? Itt kezd a nap vidámabban sütni, hó, jég olvadoz és enged az én bánatom is, mintha felengedett volna az a nagy hidegség, a mi eljövetelemkor jégujjaival belekapott a szivembe és összeszoritva tartotta. A kis leány is egészen más: nő és szép; olyan szép nincsen, mint az én Erzsikém, de azért nagyon kedves; mikor szopik, belenéz a szemembe és kövér kacsóival meg-megpaskolja a mellemet. Már két hónapos és halljanak csak oda k’etek, még nincsen megkeresztelve! Bizony sok fonák dolgot követnek el még az urak is! Mi nálunk nem hagynók kereszteletlenül három, négy napon tul; pedig némelyikünknél alig lehet ennyi idő alatt összeszerezni a keresztelőre valót. Itt ugyan csak telnék ötven komás keresztelő is, nem tudom hát, mi okon halogatják? Inkább hiszem, hogy az urak nem tudnak semmit a „váltott” gyermekről s ha nem tudnak, én csak nem adom az eszökre!

Más különben én mindig azt hittem, hogy nagyobb a különbség az uri és paraszt gyermek között, mint a mennyi igazában van.

Mikor vásárra mentem a városba és láttam azokat a pántlikás, patyolat-csipkébe öltöztetett apróságokat, össze sem tudtam hasonlitani a mi mezitlábas kicsinyeinkkel, mintha nem is olyan hus és vérből valók lettek volna. De most már világos előttem minden: ez a nemes kis leány éppen olyan, mint az én paraszt lánykám. Azért jobban is szeretem, mikor a kis rövid ingecskéjén kivül nincsen rajta más ruha, mert a gunya csak gunya, azon alól van az ember. Ha ezt a kis leányt haza vinném s majd annak idején muszulyba, válfős ingbe és gyöngyös pártába öltöztetném, éppen olyan paraszt leány válna belőle, mint akármelyikünk. És uri leány lenne az enyémből, ha itt a magas szobákban csipkés patyolatban látnák. Mikor szoptatok, mindég ilyen balgaságokon gondolkozom; talán azért van ez, mivelhogy éppen ugy szopik az uri, mint a paraszt kis lány.

Más különben nekem itt jó dolgom van - hát a kecskének nem apadt még a teje? - és a kis leány nagyon kedves, nagyon szép... oh, bár láthatnám már a magamét is, mert mégis csak az a szebb.

Az egész falumat és a szomszédokat is köszöntöm. K’eteket mind közönségesen, meg a kis leányomat, csókolom, hűséges

Katájok.

III.

Ugyanaz ugyanazokhoz.

Most már egészen kiderült a világ: ragyog az ég, csicseregnek a madarak, nyilnak a gyümölcsfák és nyilnak a pünkösdi rózsák is és k’etek nem is tudják, hogy a pünkösdi rózsának éppen olyan a szine, mint ennek a kedves kis babának. Már átöleli a nyakamat azzal a gyönyörü kövér karocskájával és az arczát oda nyomja az ábrázatomhoz; én magamhoz szoritom s tele van vele a szivem. A nádméz nem édesebb, mint ennek a csókja, a mit tátott kis szájjal nyom az ajakamra. Nagyon szeret engem, de nem jobban, mint én őt.

A nagyságos asszony azzal biztat, hogy ide s tova haza megyünk. Őkeme is azt mondja haza s ez nekem olyan jól esik, ez volt első orvosságom is, ettől a szótól enyhült szivbeli nagy fájdalmam.

És most nagyon könnyünek érzem magam, akár csak a madár; alig is várom már, hogy repüljek azon a dübörgő masinán, a kitől immár egy cseppet sem félek. Erősen várom, hogy megmutathassam k’eteknek ezt a gyönyörü kis babát, ki az én tejemtől lett olyan gömbölyü, mint a mogyoróbél és olyan piros, mint a pünkösdi rózsa. Igazán nincsen is ilyen szép gyermek ezen a világon, én legalább nem láttam, hogy lenne. Beh várom is már azt a pillanatot, a mikor oda állitom az enyém mellé és azt kérdem: na láttak-e valaha ilyen szépet? Csak aztán k’etek ugy ne találják, hogy szebb lenne az enyémnél!

Köszöntöm az egész házat, apraját nagyját és ha pár hét mulva hallanak egy kocsizörgést, álljanak ki a kapukba, hadd lássanak egy olyan teremtést, a kinek majd meghasadt a szive, midőn a jeges uton elvitte egy csörgős szán és a ki most meleg szivvel, piros örömmel tér vissza a kedves szülőfalvába. Áldja is meg az isten annak a kedves tájnak a legkisebb virágát is, a legöregebb emberét is, k’edet is nagyanyám, téged is kis leányom. Édes jó anyámnak hűséges

Katája.

AZ ELSŐ ÉS UTOLSÓ UTAZÁS.

(Rajz.)

I.

Az öreg Tamás Marcziné immár elérte a hatvanötödik esztendejét és még nem járt a község határán tul. Huszonöt éve annak is, hogy a gőzös ott fütyöl és zakatol végig a kertjén tul; mindennap elnézi jövését-menését, egy kissé még mindig fél tőle, különösen sötétben, mikor a két tüzes szemét rámereszti és ugy közeleg dübörögve; de azért nagyon óhajtana egyszer beleülni. Hiszen már jár azon mindenféle, az ő községéből is tolul a nép minden héten kétszer a kolozsvári hetivásárra, csak ő egyedül nem volt még soha s hogy ez fel ne tünjék senkinek, mindig azt mondta:

- Na, az én természetem nem veszi be a koriczálást.

Jobb is az ugy, Kata fiam, szokta volt mondani az örege.

De azért Tamásné nagyon vágyott és szerette volna, ha biztatja valaki. Az örege pedig éppen nem biztatta, sőt dicsérte a jó eszét, hogy nem szeret hazulról kimozdulni. Még az utolsó napon is azzal dicsérte:

- Jó, itthon ülő, hűséges ápolóm valál, az isten áldjon meg érette!

Egyszer aztán a szomszédasszony, az öreg Vinczéné, igy szólt hozzá:

- Te Kata! látod, most, hogy az urad meghala, milyen jó alkalmad nyilik „ócskát” vinni a vásárra. Én is összeszedék néhány kupa borsót; gyere velem te is Kolozsvárra. És a világlátott vén kofa elkezdi dicsérni a várost: szebb az még Nagyváradnál is... és Tamásné csak nem akar ugy költözni a temetőbe, hogy Kolozsvárt meg ne lássa.

És Tamásné igazán nem akart ugy elköltözni: ennek okán hozzá is látott az előkészülethez. Pajtából szobává előléptetett kis fészkében kiteregeti az örege fehérnemüit és éppen nem érzi magát nyugodtan...

Ezen a vidéken az a szokás, hogy a mint öregednek az emberek, ugy kerülnek mindig kisebb-kisebb lakásba. Kezdik az utczára néző szobában, mikor a fiu nősül, akkor a szülők már a „hátulsó házba” kerülnek, a második fiu házasságánál a „kamara” járja és a harmadiknál, ha nincsen mód uj ház épitésre - szinből, ólból tákolják össze az öregek fészkét: jó nekik az is arra a kevés időre, ugy is szükebb szállás vár rájuk ide s tova.

Tehát özvegy Tamásné a mint ott babrál a fehér „ócska” között, magában mind azzal beszél, a ki ezeket elnyütte: Látod, látod, mibe foglalatoskodom; ugy-e nem hitted volna ezt soha? Te most bizonyosan azt is látod - mert ott már nincsen titokba semmi - hogy elmentem volna én édes-örömest régebben is valamerre, csak tudtam volna okot kapni hozzá. Megbotránkozol, ugy-e? De kérdezd csak meg a többi lelkeket, mindet, a ki veled ül a fényes mennyekben, hogy a feleségök lelkét nem nyomja e ennél még nagyobb vád is.

Az özvegy ablaka alatt virágzik egy nagy orgonabokor. A kisebb meny szedi a nyiló fürtöket, az ablak nyitva van, a kövér kis menyecske bedugja rajta a fejét:

- Ni ni, anyámasszony, ugy hát igaz, hogy megyen Kolozsvárra?

- Már miért ne lenne igaz! veti oda félvállról, de szive, az a már régen pihenő öreg sziv, csak elkezd hevesen dobogni. A menyecske fehér fogai közé kapja a „borostyán” nyilost és duzzogva szól:

- Már az egész világ járt Kolozsvártt, csak én nem!

- Na bizony neked is kezdték azt! és az öreg ugy mutatja a dolgot, mintha ő már többször járt volna ott. Csak nem lehet olyan járatlan, mint ez a tizennyolcz éves tacskó!

Az öreg békességben él a menyeivel, azért, mert mikor ezelőtt pár évvel meghalt az egyetlen leánya, akkor fogadást tett, hogy szó nélkül eltür mindent, jó lesz hozzájuk, iszen ezt a magához való esze igy tanácsolja: mert ha már nincsen az embernek leánya s öregségére leveri egy betegség, nem lesz, a ki egy korty vizet adjon; de igy csak megemlékeznek a menyecskék, hogy ő sem vala rossz hozzájuk.

Később a nagyobb meny - a kedvencz - is betoppan az özvegyhez:

- Na hát, ne segitsek foltozni anyámasszony?

- Megvan már minden, Ilona, csak arra kérlek, áldja meg az isten a lelkedet, hogy a disznóra legyen gondod, mig megjárom azt a nagy utat. Te már tudod, hogy ez a disznó nem olyan, mint a más ember disznaja, - mert nem is becsületes ember az, a ki igy neveli a malaczát és azután, mikor eladja, fel sem emliti hibáját.

A menyecske tudja, hogy a kérdéses süldő a legrosszabb irányu nevelésben részesült; korpát, kenyérhajat, tengerit nem eszik, csak főtt étel kell neki; pedig főtt ételt nyaranta még a gazdaember sem kap, nem hogy a szegény özvegy disznója!

A meny, a mint távozóban van, visszafordul:

- Anyámasszony, aztán meg ne ijedjen, akármit is lát.

- Eredj, ne beszélj, hát mi a csodát látnék? - És az öreg asszony mehetnékje kezd lohadni: ez a menyecske tud valamit, ‘iszen sokszor utazott, vajjon mi félelmeset láta? De nem, nem fogja megkérdeni, mert nem akar megijedni, nem akar ugy meghalni, hogy azon a tüsszögő, füstölő bolond masinán ne üljön...

Mikor a menyecske távozik, betoppan Vinczéné:

- Na, Kata, hát állod a szavadat?

- Állom hát! veti oda nagy hetykén s öreg szive még nyugtalanabbul zakatol: olyan különösnek, gyanusnak tetszik minden... de már mindegy, vissza nem lép!

II.

Korán reggel az „öt óraival” indulnak és estve a „kilencz óraival” érkeznek haza. Az özvegy hajnali három órakor már teljesen el van készülve. A rosszul nevelt süldő ebédjét is megfőzte és kitette az ablakba, hogy menye könnyen ráakadjon. A mint kinyitotta az ablakot, betolult a nyiló orgona-virág illata és az üde illat egyszerre csak eszébe juttatott egy régen elfeledett eseményt: a saját menyegzőjét! De miért gondol ő éppen ma arra? Bizony, bizony nagy dolog várhat ma rá! Becsapta az ablakot, hanem az orgona-virág illata a tavasz üde leheletével benmaradt a kis fészekben, növelni az öreg asszony szorongását. Hóna alá kapja a fehér tarisznyába gyömöszölt „ócskát” és vár, vár. A kerten keresztül fognak kimenni s az a Vinczéné még mindig nem jő... Bizonyosan valami történt vele, azért nem jő, átfut, megnézi. De Vinczéné éppen nem örül a zaklatásnak és ezt nem is titkolja el. Az özvegy röstelli a dolgot, hazamegy és felkelti a süldőjét s megkinálja az étellel. De annak esze ágában sincsen az evés s orrát ugy forditja el, mintha azt mondaná: be alkalmatlan vén asszony vagy te! Leül, a tarisznyát ujból hóna alá kapja és gondolkozik. De ugyan miért is jött éppen ma az emlékébe az esküvője napja, a minek már... tanakodik, de nem tudja megkapni, hogy hány éve, csak annyi a bizonyos, hogy tavasz volt, borostyán-nyiláskor és akkor még jó világ volt, mert ur dolgára jártak az emberek... hej! beh el is mulik minden jó! A batyuját le nem téve, kimegy az udvarra: a vasuton innen és a kertvégi patakon tul, pirul az ég alja, hajnali derengés borul a csöndes tájra, az ól hijján kukorékol az özvegy kakasa és távolról hallatszik a pásztor kürtje, aztán egy fekete tömeg lepi el az utczát: a bivaly-csorda és Vinczéné még se jő! De milyen különös ez... mintha éppen azok a bivalyok vonulnának itt végig, mint azon a hajnalon, a mikor ugy érzett a borostyán-illat, mint most! És egy pillanatra ugy tetszik az öreg asszonynak, hogy éppen azt a napot éli: akkor sem tudott aludni, kiment az udvarra, homályos volt minden, csak a bivalyok tömege feketéllett és a virág-illat érzett... összerezzen: bizony még valami éri, hogy olyan balgaságokat képzel, mintha menyasszony volna, most, a hetven esztendejéhez közel. A türelmetlenség és a rettegés láza nem hagyja egy helyben: kinéz az utczaajtón, bemegy a szobába, onnan vissza a süldőhöz, végre leül a küszöbre és ugy szorongatja a batyuját összegubbaszkodva. Ekkor toppan be Vinczéné és az özvegy megrettenve kérdi, hogy:

- Már?

- Akkor volt a már, mikor ezelőtt két órával felvertél! Most pedig lódulj izibe, nehogy lekéssünk.

Megindulnak. A kert végében foly a Kőrös, azon egy keskeny palló, azután egy kis rét és azután az indóház. Az özvegy megáll:

- Tán félsz?

Ebből a kérdésből aztán világosan kiolvasta az öreg, hogy mégis csak van mitől félni és suttogó hangon kérdi:

- Hát te? - Vinczéné nevet és bemegy jegyet váltani. Talán itt nem lesz semmi veszedelem, mert a vasuti főnököt jól ismeri és az özvegy továbbra is istennek ajánlja lelkét. Ebben meg is nyugszik egy kissé, felsóhajt és kilépnek a perronra. Éles füttyentés, háta mögött erős csengetés, nagy dübörgés, az emberek egymást lökdösve futnak a sistergő „masina” felé: az özvegyet is vonja valaki: - Na, jöszte hát! s a másik pillanatban már be van zárva egy ketreczbe, a mit ha jobban megnéz az ember, hát szoba. Ismét csengetnek, a vonat megmozdul, aztán egy lökést kap és az öreg asszony oda esik egy szürös, pipázó atyafira:

- Na, na, mámi, csak nem akar az ölembe ülni?

És ellóditja magától. Leülésről szó sincs. Igaz ugyan, hogy az utitársa kapott helyet, de neki már nem jutott. Belefogódzik az ajtó fogantyujába és kéri a jó istent, hogy ne széditse meg ismét, mert akkor minden bizonynyal abba a tojásoskosárba fog beleesni, a miből aztán szörnyü veszedelem lenne. Egy darabig nem is tekint semmifelé, csak az ülésen levő kosárra; de végre bátorságot kap és kinéz az ablakon s uj félelem szállja meg: az egész táj, mintha körben forogva futna vele szembe. A feljövő napfényben ekevasak csillannak, a zöldülő mezőkön marhák legelnek, helylyel-közzel egy-egy nagy fehér folt, az bizonyosan juhnyáj, vajjon kié? Az őrházak környékén fehér virággal boritott meggyfák és mindez hullámos körfutással rohan felé; no, ilyet még nem látott. Visszafordul, hogy e csodára figyelmeztesse utitársát és ekkor valami szörnyü esemény történik: egyszerre csak teljesen sötét lesz. Az öreg asszony rémes, hörgő kiáltása hallatszik:

- Vinczéné, végünk van!

- Na, na, Kata, ne bolondozz, ‘iszen ez csak a „lyuk”!

A kocsit nyers nevetés, még nyersebb megjegyzések töltik be, miközben ismét világos lesz és az öreg asszony ott áll megdermedve, elszürkült arczczal. Vinczéné megszánja:

- Na, gyere, ülj a helyembe; hát te nem tudtad, hogy a „lyukon” átmegyünk?

Aztán az élelmes kofa szétnéz maga körül, a tojással telt kosarat, nem éppen gyöngéd kifejezések kiséretében, oda csapja a tulajdonos ölébe, leül, a társára néz, aztán nevet. Az öreg asszony elkékült ajkai mozognak:

- Hát aztán, Vinczéné, lesz még ilyen?

- Nem, nem lesz több. De te olyan vagy, mintha a sirból kelnél...

- Onnan is kelek, el valék temetve, élve eltemetve!... ugy dobog a szivem, ha egy csepp vizet kaphatnék...

- Ihatsz tüstént, várd sorára a dolgot.

Ismét fut a táj, csillan az ekevas, fehérlik a nyáj és a meggyfa, de az özvegy nem mer már széttekinteni. Összezsugorodva ül és batyuja alatt imára kulcsolja ránczos kezét: én uram, istenem, légy velem! Semmire sem néz, de azért látja a meghalt öregét, a mint rosszalva rázza a fejét:

- Látod, látod Kata! Te nem szeretsz koriczálni, ‘iszen mindig azt mondtad, hogy nem szereted, hát akkor miért indultál meg? Vagy nem az vala a szádon, mi a szivedben? Akkor menj és lásd mi lesz!...

Hiszen éppen attól remeg, hogy mi lesz még! Mert ok nélkül nem képzeli azt ugy senki, mintha menyasszony lenne vénségire... már pedig ő ma reggel egészen annak képzelte magát...

Egy nagy zökkenés, egy éles fütty, aztán egy rekedtes kiáltás: - Egeres, tiz percz! sokan leszállnak és futnak s fut Vinczéné is: vajjon mi történt? pár percz mulva látja, hogy Vinczéné nagyon keres valakit: ugyan mit kereshet? Bekukkant hozzá is: - Hát te nem szállál ki? Igyál egyet, mert éppen olyan vagy, mint egy kisértet a holdvilágnál, no csak izibe lódulj a kuthoz. - A kutnál nagy a tolongás. Az egyfalubeliek duhajkodnak; egy bokrétás kalapu legény tele marokkal szórja a vizet egy csintalan menyecske felé, a ki nevetve szökik félre és a gyöngéd játsziság eme nyilvánulása az özvegy arczára permetez. Még meg sem törülheti arczát, csöngetnek, és futnak, fut ő is - természetes, hogy több vizhez nem juthatott, mint a mennyit az arcza kapott - végig fut az egész vonat hosszán, de a szobáját nem találja; visszafut ismét egész a gépig: teremtő szent isten, hova üljön, hogy baj ne essék belőle? Három csöngetés, aztán zakatolva megmozdul az egész hosszu sor...

- Hát maga, öreg, mit futkos, mint az anyátlan méh? rivall rá a kalauz.

- Instálom alássan, a szobámat, meg a szomszédasszonyomat keresem...

- Hol a pokolba keresi itt, de megálljon, ne fusson, mert már kikésett az időből... adja ide a kezét és felszökve maga után rántja az öreget, aztán belóditja a marhakocsiba. - Na itt sem hal meg Kolozsvárig! s rázárja az ajtót.

III.

És másnap reggel, mikor az öreg sok viszontagság után haza vergődött, menyei bementek hozzá s a világlátottabb azt kérdezte, hogy látta-e a vashidat?

- Lehet, hogy láttam azt is.

- De hát beszélje el, mi mindent látott? biztatja a kis kövér meny.

Az öreg megtörülgeti verejtékező arczát s beszélni kezd, aztán imigyen folytatja:

- Ha a fejemet elütnétek, akkor sem tudnám elmondani, hogy érkeztem be a kolozsvári piaczra, tán Vinczéné tudja. Volt azon a piaczon annyi virágkoszoru, mint husz temetésen, köröskörül akkora házak, mint a templom; járt-kelt annyi katona, mint nálunk a követválasztáskor a betörés után, aztán lépten-nyomon egy-egy sikátor...

- Keed anyámasszony befordula mindannyiba? kérdi a kisebb meny.

- Ugyan bizony, te befordulnál két óra alatt?

- Be én!

- Na csak tóditsd, neked már ilyen a virtusod!

A korosabb meny felé fordul s folytatja utleirását:

- Tudod Ilona, kofák sem vagyunk mi a kolozsvári kofákhoz képest. Hogy tud az beszélni! Mikor megvevé az ócskát, szemem láttára eltagadott két darabot, jól van, vigye a lelkén, majd mikor a nagy utra kél. Na így is jócskán kapék...

- Ugyan mennyit kapa anyámasszony?

- Két forint tizenhat krajczárt. Megcsalt, de nem veszekedhetém vele, mert sietnünk kellett a vasuthoz. Majd kiadtuk a lelkünket ugy futottunk és mégis lekéstünk. - Na most már táthatjuk a szánkat, mondja Vinczéné. Én istenem! mi lesz velünk! felelém én. - Hát majd lefekszünk annál a zsidónál, a kinél én már háltam egyszer, igaz, öt krajczárt kell érette fizetni, de hát mit tegyen az ember, városon muszáj költeni...

- Eredj, ne beszélj! csak nem kell azért fizetni, ha megengedik, hogy a fejünket egy párnára hajtsuk? Iszen nálunk minden vásárkor öt-hat idegen hál, némelyiknek már csak a daróczom jut a feje alá... Vinczéné végig sem hallgatott és arra noszogatott, hogy csak nézzek széllyel, ha látni akarok, mert itt van mit. Lett is volna, de a fától nem látám az erdőt. Tolongott a czifra uri nép, mint rajzáskor a méh, egynémely leült a tornáczra, ott ettek, ittak, jól mulattak. Valami bolond fiuk ugy futkostak, hogy kezökben négy-öt tele poharat is tartottak.

Na eddig sem kedveltem a sört, de most éppen megöl az undorodás, ha rágondolok és látom most is a habos szájakat, a mint kiittak egy-egy pohárral. Forgott velem a világ az utálságtól. Vinczéné azt hitte, hogy éhes vagyok, faljak valamit. Ok nélkül való lenne az is, ha eszembe jut ez a sok habos száj, most is borsódzik a bőröm, ni, lássátok. És az öreg oda tartja felbőrödzött, fonnyadt karját.

- Hát aztán, anyámasszony, hogy volt a zsidónál a dolog?

- Jobb azt nem tudakozni! De legeslegjobb meg nem próbálni! Bevezetének egy üres házba, nem volt ott két keskeny padon kivül semmi ezen a teremtett világon. A kulcson forditottak egyet:

- Te, Vinczéné, minket ide zára a zsidó!

- Ennek itt már igy a sora.

- Eredj, ne beszélj! Hátha az éjjel megszomjazunk vagy valami... akkor mitévők leszünk?

- Már hogy reggelig innen ki nem mész, az olyan bizonyos, mint a nap!

Csak hallgattam, de magamban ugy gondoltam, hogy majd mikor az ágynemüt, meg egy kis falnivalót hoznak, akkor megmondom a zsidónak, hogy ha istent ismer, engem be ne zárjon! Inkább lefizetem az öt krajczárt. Vártam, vártam, de ha ti most zsidót láttok, ugy én is láttam. - Vinczéné, hát az ágynemüt nem hozzák már be?

- Bizony, sok hiábavalóságot beszélsz te, mondá és biztatott, hogy vessem le a mellrevalómat, tegyem a fejem alá és aludjam, aztán többet nem mondott, mert elalvék.

Na már, édes lelkeim, hogy egy éjszaka olyan hosszu lehessen, azt el nem hittem volna soha! Ezt az én sok esztendőmet mintha mind ujból végigéltem volna. E mellett a masina zakatolt, sipolt, füstölt, a világ forgott és rohant, az öregem pedig ott volt mindenütt és mondott valamit...

Mit mondott?

Nem tudom... valamit... pedig tudta, mert még most is hallja: Látod, látod, Kata, ha nem szerettél koriczálni, miért indultál el, s ha szeretted, akkor mért tagadtad?

Elég az hozzá, hogy már megsokaltam azt az éjszakát és költögetni kezdtem Vinczénét.

- Ugyan hagyj már békét, nem volt elég, hogy a mult éjjel sem alhattam tőled? Feküdj le s mig a zsidó be nem jő, hozzám ne szólj! Nem telt bele tiz percz, már horkolt. Azt hittem, hogy eszemet vesztem: ide bent a kebelemben mind szorult valami, a fejemben pedig mind tágult. Én jó istenem, el ne hagyj! Kezdett világosodni; kinéztem az ablakon, de csak kőfalat láttam. Néztem, néztem, mig a szemem is káprázott... egyszer aztán jött egy kiflis, kezdtem verni az ablakot! - Költse fel a zsidót! áldja meg az isten a lelkét!

Venni akar? kérdezte a kiflis.

Inkább még ezt is megcselekszem, hátha ezen az áron kiszabadulok. Megigértem, hogy két kiflit is veszek, ha felkölti a zsidót: megtette, kibocsátának s én szavamat álltam; nesztek! és a tarisznyából előszedé a kifliket.

A kis kövér, fehér fogait mutatva, azonnal beleharap a kiflibe s ugy kérdi: Hát aztán mégis csak szépnek találta anyámasszony Kolozsvárt?

- Szépnek, szépnek, de nagyon drága város.

- Egyebet is vásárolt? tudakozta a korosabb meny.

- Hát a szállás? azt már el is felejtéd? Ha egyszer az a zsidó erre vetődik, tudom istenem, ugy megcsufolom, hogy mig él, el nem felejti. Adok neki friss tejet, vetek puha ágyat s mikor meg akarja fizetni, azt mondom: - Menjen, menjen! Csak nem hiszen olyan lelketlennek, hogy ezért a csekélységért pénzt vegyek el? Beh meg is fogja magát szégyelni akkor!

Az öreg ásit, nyujtózik, borzongatja a hideg; arcza, szeme lázban ég: a kéjutazás nagyon meggyötörte szegényt. A korosabb meny megszánja.

- Dőljön le, anyámasszony, még beteg lesz, inkább el se mene vala!

- Hát, Ilona fiam, egy halállal csak tartozik az ember, legalább nem halok meg ugy, hogy nem ültem azon a sistergő masinán... De azért egyet mégis meghagyok nektek: majd ha egyszer, sok idő multán, csak minden igaz ok nélkül eszetekbe jő a lakodalmatok napja és éppen ugy érzitek, mintha abból a napból élnétek keresztül pár pillanatot, akkor vigyázzatok magatokra, mert valami rossz ér! Addig pedig jó lesz, ha az uratok előtt el nem titkoltok egy legkisebb gondolatot sem, mert higyjétek el, hogy ki a miben vétkes, abban bünhödik: én ezt már tudom.

KITÉPETT LEVELEK.

(Erényes asszonyok naplóiból.)

Első lap.

Boldizsár Árpádné naplójából.

I.

Szeretni égi gyönyör; megcsalatni pokoli kín. Az én szerelmem mély és állandó, de van a véremben valami őserejü szilajság, a mi megtorolja a csalást: inkább veszszen minden, de büntetés nélkül nem tudnám eltürni az osztakozást!

Már mint szopós baba arczul ütöttem a dajkámat, midőn egy izben meg akart röviditeni a szomszédgyermek előnyére. Jó nagymamám meg is emlékezett ezen esetről halála napjáig és sohasem mulasztotta utána tenni: „Pedig, kis unokám, sok mindent el kell türni az életben, a saját javunkért kell, mert a megtorlás mindig keserü gyümölcsöt terem.”

*

Nem lobbantam olyan korán szerelemre, mint a többi leányok. És éreztem is, hogy az én szerelmem egészen más fajta is leend; az egy egész életre fog szólni. S mikor jött, komoly gondolattal engedtem szivembe azt a nagy örökérzést, mely nem szakadozott már előbb apró lángocskákra; ugy jött a maga egész teljességében és betöltötte az érintetlen szivet tiszta, szent meleggel, egy egész életre kiható gazdagsággal. Azonnal éreztem rendületlen hittel, hogy ez az érzés örök lesz nálam, egybe van az forrva a lelkemmel. Esküvőnk előtt meg is mondtam Árpádnak, hogy csak ugy kössük össze sorsunkat, ha teljesen bizik magában. Ha érzi, hogy szerelme és hüsége nem állandó, inkább most hagyjon el, mert az én természetem - és itt mélyen elpirultam - megtorlás nélkül nem fogja eltürni, hogy megcsalják.

Egy pillanatig csodálkozva nézett a szemembe, aztán ajkához nyomta a kezemet és kinyilvánitotta, hogy szemem fellángolásából az erőnek oly fenséges megnyilatkozását olvassa, mely még szerelmesebbé teszi és kért, hogy tekintsek egész bizalommal a jövőbe, mert becsületes ember sohasem csalja meg a feleségét.

Én is azt hiszem, hogy nem.

II.

- Kicsi feleségem, tudod mivel mulattatnak a barátaim?

- Nem tudom.

- Azzal, hogy elmondják, mily szerelmesek beléd. És igazán szerencséjök az a hódoló tisztelet, melylyel őrültségnek nevezik saját epekedésüket. Oh, a férfiak mindig megérzik azt az erkölcsi tisztaságot, a mi átléphetetlen dicskört von egy szüzies asszony köré. Csakis egy ilyen asszonyt tudok imádni: egy lehelletnyi folt elég lenne előttem, hogy örökre elhomályositsa azt a fehér fénylő tisztaságot és a világ legboldogtalanabb emberévé tegyen; a te uradnak nagy a boldogsága; de aztán a csalódása is nagyobb lenne, mint más emberé... Megragadta a kezemet. - Tudod, Ila, hogy megőrülnék, ha benned csalódnám!

A vér arczomba szökött. Elhallgatott s magához vont; heves csókok között kért, hogy ne haragudjam, mert nagyon, nagyon szerelmes; most, egy év multán is ugy imád, mint az első napon; de hogyis ne, mikor az én elpiruló remegésem is éppen olyan, mint akkor volt. Aztán biztatta magát, hogy olyan is leszek mindig, mert nem is tudnék más lenni...

- Tudnék!

- Ila!

- Ha te, Árpád, egyszer más lennél, nyomban megváltoznám én is. Meg! Nem néznék semmit, csakhogy megbüntesselek... hogy visszaadjam a kölcsönt...

- Ne, ne beszélj igy! A te üde ártatlanságod hamvából ne töröljön le semmit egy-egy ilyen megjegyzés!

Az én szivemnek is idegen volt ez a beszéd s mint egy hüvös fuvalom ugy átjárt; érintésére két különböző hang szólalt fel lelkemben, vitára keltek; tagadta az egyik, a mit állitott a másik s melyik a mint szólt, annak adtam igazat, mert éreztem, hogy mind a kettő én vagyok: az is, a ki érzi, hogy csak ugy remeg és elpirul az ura érintésére, mint az első napon és az is, a ki tudja, hogy nem rettenne vissza a hütlenség megtorlásától. Csak egy pillanatig tartott ez a sajátos lelki állapot és eltünt oly gyorsan, a mint jött és ismét a szivbeli boldogság vetette aranyos fényét mindenre. Az én gyönyörü kis szobám még sohasem volt ily ragyogó: a fehér márványgrácziák fátylukat lebegtették és hajlongtak a tavaszi napsugár alatt. Az ablak nyitva volt, a budai hegyekre láttam s ugy tetszett nekem, hogy azok a zöldülő hegyek is szeretnének bekukkintani egy olyan puha kis fészekbe, a hol még a márvány is tánczra libben.

Mellére hajtottam a fejemet, puha szakálla arczomat érintette és keze szeretettel babrált a hajamon; ujjaiból mintha delejes szikrák szálltak volna minden idegembe... de hát ha szerelmem mind igy nő, hogy fog egyszer megférni a szivemben! Ezt az okos kérdést akartam intézni Árpádhoz is, de a szobaleány behozta az ozsonnát és nesztelenül rakosgatott elő mindent. A kávé zamatosabb volt, mint máskor; az omlós kis pereczekkel remekelt a szakácsné és szobaleány sincs több olyan szép, mint ez a Mili: karcsu és hajlékony, akárcsak azok a márványgrácziák. Most már azt szerettem volna megkérdeni, hogy: ha itt naponta minden jobb és szebb lesz, hova fokozódik egyszer a mi boldogságunk? És mégis mást kérdeztem:

- Árpádkám ugy-e gyönyörü leány ez a Mili? Nézd meg csak, mikor visszajő.

Mikor visszajött, Árpád jól megnézte, mosolygott és azt mondta: - Igazad van.

III.

- Tudod, honnan jövök? A háztulajdonos Ádám nyakoncsipett és arra kért, hogy kóstoljam meg a ma érkezett drága cognacját s mondjak róla véleményt. De csakhamar kisült, hogy nem ez a baja. Ennek az érdemes urnak is az a kedves ötlete támadt, hogy nekem adja elő irántad való epedését...

- Izetlenség!

- Izetlenség, de azért meghallgattam és nem tudom elitélni. Azt mondja a boldogtalan, hogy a mint beléptél ebbe a nagy házba, ugy betöltötted annak minden zugát, hogy azóta senkit és semmi mást nem lát, csak a te angyali arczodat; olyan máris, mint egy őrült. Azt remélte, hogy ha majd elmulik az első mámorunk, akkor csak észreveszed az ő néma hódolatát. Két év óta vár s ennyi idő alatt már csak beláthatta, hogy ez az imádat ok nélkül való. Vannak földi angyalok, akikhez érzéki vágygyal közeledni nem lehet. Most már ki akarja ragadni magát ebből az őrült szenvedélyből, a mely gyógymódra a házasságot szemelte ki; még holnap eljegyzi azt, a kit két év előtt el akart venni s éppen azért tette előttem ezt a vallomást, hogy ez által is kényszeritse magát a házasságra és remélte, - s nem is ok nélkül - hogy gyónásáért nem neheztelek rá, mert meg van ő büntetve azzal a két évi kinos gyötrelemmel... De mondd csak, kicsi feleségem, te sohasem vetted észre ennek a titkos imádódnak az epedését? Hiszen azt mondja, hogy ha csak ruhád suhogását megérezte, rögtön szaladt az ajtajába, hogy közelről láthasson...

- Azt hittem, Miliért olvadoz, mert Mili igazán szép leány és méltán lehet tárgya egy ily közönséges ember hódolatának. Fejemet a vállára hajtottam, hogy ne lássa elpirulásomat; mert elpirultam: sértette a büszkeségemet, hogy az az utálatos ember rám mert tekinteni. Rég látom, de magam előtt is titkoltam és mindig azt mondtam: Milit lesi, Milit! Mondtam, de nem hittem; most, midőn hangosan ismételtem ezt az áltagadást, olyan különösen koppantak a szavak, mintha jéggolyók ütögették volna a szivemet. Gyülölök minden hazugságot és most mégsem mondok igazat éppen az előtt, a kit ugy szeretek! Ez fellázitott, nem tudtam csendesen ülni; de azt sem akartam, hogy észrevegye izgatottságomat.

- Árpád! meg akarom látogatni nagymamát, akarsz-e velem jönni?

- Hogyne!

Elkisért, de nem jött be. Felmegy kissé a körbe, átnézi a lapokat s később utánam jő. Megszoritottam a kezét, felnéztem a szemébe s egyszerre olyan forró ragaszkodást éreztem, hogy nem tudtam elbocsátani. Piros ajkaival mosolygott és férfias szépsége ugy hatott rám e pillanatban, mintha most kezdtem volna szeretni; de az a boldog összhang, melybe eddig beleolvadt minden érzésem, hiányzott: megzavart az, hogy nem voltam őszinte. Gyorsan elbocsátottam a kezét s erre egy fájdalmas érzés nyilallott keresztül a szivemen, a mi még akkor sem mult el, midőn nagymamához beléptem. Két öreg asszonyság vendége volt, a kikkel éppen kávézott. Jobban szerettem volna, ha egyedül találom és el is határoztam, hogy csak egy negyedórát maradok.

Még ezt a rövid időt is alig tudtam kiülni, ugy hajtott valami.

A mint közeledtem lakásunk felé, mintha minden üteremben egy külön sziv lüktetett volna s az mind az Árpád iránti végtelen szerelmemmel lenne teljes teli. Talán a felujuló emlékek okozzák ezt a különös lelkiállapotot; azok osztják igy részekre azt az érzést, a mi eddig boldog egységben töltötte be életemet. Holnap lesz házasságunk második évfordulója és a tavaszi légben éppen az a friss illat terjeng, mint akkor; a Duna lehelete is éppen az; habfodrain piros fény rezeg, a hegyek közé buvó nap végső csókjai, ugy mint akkor.

A kapunkhoz értem, gyorsan siettem fel - hogy ez a lázas sietség a léleknek mely müködéséből eredt, azt én sohasem fogom megérteni! Pedig a mig öreg nagymamám arczomat simogatva ismételgeti, hogy „a megtorlás keserü gyümölcsöt terem” mindig csak ezzel tépelődöm - tehát siettem. Tudtam, hogy a főbejárat be van csukva és a kulcsot Árpád vette magához; a konyha felé kerültem. A folyosón, lakása ajtaja előtt állott Ádám és majd felfalt a tekintetével; a mint elhaladtam előtte, mély meghajlással üdvözölt: összeborzongtam attól a mohó érzéki arczkifejezéstől s csaknem futva nyitottam be a konyhába. Üres volt. Beljebb haladtam, be egészen az én tiszta kis boudoiromig: az már nem volt üres, benne volt a szép szobaleány, de - nem egyedül!...

Visszatántorodtam, aztán kirohantam, ki a folyosóra. Hő vérem az agyamra tolult, izzó tekintetem előtt tüzes karikák szökelltek s a szikrázó vérvörös forgatagban láttam Ádámot az ő buja, sóvár szemével.

- - -

Mikor visszatértem, Árpád már a folyosón állott, arcza olyan dult volt, mint egy őrülté és olyan sárga, mint egy halotté; a hangja is, mintha a sirból szólt volna:

- Ila! hol voltál, mit tettél?

- A mit te!

Felorditott, aztán megragadta a karomat:

- Az nem lehet! Az istenért, mondd, hogy nem igaz!

- De mikor - igaz! És belenéztem a szemébe.

- - -

Hanem most csak gyorsan a tüzbe ezekkel a lapokkal, gyorsan!

Második lap.

Gerzson Istvánné naplójából.

I.

Az uram minden áron azt akarta, hogy ezüstlakodalmat üljünk. Nekem egy csepp kedvem sem volt hozzá. A természetem sohasem vette be, hogy olyat tegyek, miáltal a figyelmet magamra vonom. Tudom, hogy a legcsekélyebb feltünésnek elmaradhatatlan következménye a gáncs. Vagy irigylik, vagy kinevetik az embert és én egyikhez sem éreztem valami különösebb kedvet. De az ellenmondást sem szerettem s igy beleegyeztem az ezüst-lakodalomba. Mindig számba vettük egymás óhajtását s ezért éltünk boldog családi életet; pedig mindeneket összevéve, mégis csak az a legjobb a világon s ha gyermekem lenne, nagyon a szivére kötném, hogy a házasélet tisztaságát megőrizze.

Az uram nagyon megörvendett, hogy végre nem vonakodtam az ezüst-lakodalomtól és akkor azt is bevallotta, hogy leginkább a nővére fiáért, Pistukáért óhajtja azt az ünnepélyt: pap lett a fiu, hát kezdje nála a papi szolgálatot; mondjon egy alkalmi beszédet.

- Ugyan Pista, ne csinálj ilyen czeremóniát; elég lesz, ha egy nagy ebédet adunk...

- Margitkám, hadd legyen egy kis szertartás is... no, ne ellenezd... nagyon kérlek!

Nem elleneztem és hozzáláttam az előkészületekhez. Sok fáradtság után felvirradtunk arra a napra, a mikor a vidék uri népe eljövend, hogy az ősi kurián mindenre megtegye a maga szeretetreméltó észrevételét, melyek semmi esetre sem azért tétetnek, hogy némileg kárpótolják azt az izgalmas fáradtságot, melylyel egy ilyen vendéglátás jár.

Szeptember vége felé egy szép őszi nap verőfényében meg-megcsillannak az udvarra robogó fogatok; az uram egészen fel van frissülve és igazi vőlegénynek képzeli magát: lépten-nyomon sürget, hogy menjek már öltözködni, mert azt akarja - és attól el sem is áll, - hogy éppen mint akkor, ugy most is pontban tizenkét órakor legyen az ünnepség. Féltizenkettőkor érkezik az öcscse; a kocsi már el is ment az állomáshoz, hogy behozza, tehát csak siessek! Engem kissé zavart az egész dolog; elszoktam már a zajtól, a sok embertől. Mióta Pista lemondott a képviselőségről, egész csendben élünk Gerzsonfalván.

- Margitkám, Margitkám! Kész vagy-e már?

- De Pista, egészen felzavarsz ezzel az éktelen sürgetéssel! Hiszen a végén is nem az a fő, hogy díszbe csapva magamat, kiálljak komédiázni, mert a mi nem igaz, az komédia, már pedig az csakugyan nem igaz, hogy én menyasszony lennék! Most fődolog az étkek jósága és a kifogástalan teriték... Elkedvetlenedett, megszántam és egy fehér szegfüt tüztem a gomblyukába, éppen mint akkor s biztattam, hogy rögtön öltözködni kezdek. Távozott, de egy negyedóra mulva ismét felkeresett:

- Kedvesem, tizenkét óra! Lehet, hogy a te órádon még nincs annyi, de az rosszul jár... a vendégek is mind összegyültek már és Pista fel is vette a palástját... én mondtam, hogy ezt tegye, most már restellem várakoztatni... siess lelkem!

Sebtében összegomboltam ezüstszin selyemruhámat, melynek puha redői fehér fényben játszottak s egy-egy fordulatnál a gyüremlések fénye annyira összefolyt, hogy ugy tetszett nekem, mintha fehérbe lennék öltözve. Nagyon szokatlan volt előttem, de az uramnak rendkivül tetszett s azt állitotta, hogy világos öltözékemben éppen olyan szép vagyok, mint akkor voltam és karon ragadott és vitt.

Az ebédlőben az iskolás gyermekek fogadtak, valamennyinek kis bokréta volt a kezében, erős rezeda és rózsaillatot terjesztve. A tanitó beszédet mondott, a miből én egy szót sem értettem, mert éppen eszembe jutott, hogy az egyik krémből aligha ki nem felejtettem a vaniliát... aztán a második asztalra hagyhattam volna künn egy kissé durvább asztalnemüt is... ezeknek a fényesre fésült apróságoknak ez mégis igen finom... Még mind ezen töprenkedtem, midőn a szalonba léptünk és üdvözletünkre sietett a vendégség. Az öreg urak mosolyogtak és izmos bókokat mondtak. Sokan, fiatal emberek és leánykák, kezet csókoltak és a rezeda- és rózsaillat még áthatóbb volt, mint az ebédlőben s az asztalnemü-kérdés egész sulyával nehezedett rám. Ugy éreztem, hogy ez a zsongás, a sok hizelgő szó valamiben gátol, valamit el kellene végeznem... aztán az uram is folyton beszélt, mintha helyettem tenné, miközben halkan mondogatja: kedvesem, nem vetted észre: ez ezt mondta, ez azt kérdezte s te ugy teszel, mintha nem ismernél senkit, az öcsémet sem; láttam, mikor kezet csókolt neked...

Ekkor közvetlen előttünk megcsendült egy hang; feltekintettem: délczeg ifju állt velem szemben, széles válláról mély redőkben hullt alá fekete palástja, sötétkék szemében fiatal tüz ragyogott és hangja a legszebb férfihang volt. Lélekzetem fennakadt: Ki ez? Csak nem az a nápicz fiucska, a kit én ezelőtt tiz évvel láttam rövid nadrágban, hosszu harisnyával? Nem, nem lehet az! Nagyon hasonlit valakihez... de emlékeimben nem kutattam a hasonlat után és egyszerre el is felejtettem mindent, még a felette finom teritéket is. Megremegtem és különös zsibongás futkosott tagjaimban s ugy éreztem, hogy igazi mennyasszony vagyok s mintha az állna mellettem, a kinek lágyan csengő férfias hangja melegen omlik a szivemre. Az a huszonöt év teljesen elmosódott emlékemből, ugy, mintha sohasem lettem volna asszony; egészen azt a pillanatot éltem, mint az igazi esküvőnkön. Ily tökéletes csalódást nem képzeltem lehetőnek.

Az érczes hang csengett tovább s mikor elhallgatott, egy más, sokkal tompább hang azt mondta:

- Kedves feleségem!

Kábultan néztem rá: Ki ez az öreg ember? Szemeink találkoztak, megszoritotta a kezemet; olyan idegenszerünek tetszett az egész. Aztán ismét kezdtek gratulálni, a mire feleszméltem, kábultságom foszladozott és egy cseppet sem voltam magammal megelégedve.

A terrászon éppen az a czigányprimás zenditette rá a „Piros alma gömbö-gömbö-gömbölyü”-t, a ki ezelőtt huszonöt évvel éppen ezt a nótát huzta; s nekem semmi kétségem sem volt benne, hogy az a piczi piros kis lány, a ki nem minden bokorban terem, ne én lennék. Nem tudtam megszabadulni attól a hangulattól, hogy a negyedszázad előtti perczeket élem éppen azokkal a felpezsdülő tavaszérzelmekkel.

Igyekeztem folyton beszélni valakivel, hogy ezáltal a jelenbe zökkenjek; de ennek nem nagy sikerét láttam; többet használt az, hogy lépten-nyomon beletekintettem egy tükörbe: no, nézd azt a megtermett zömök alakot, a kinek hajában egy-egy fehér szál csillog és jusson eszedbe az a fiatal, üde, karcsu kis leány... de a mint elfordultam a tükörtől, ujból eltünt a jelen... ejh, hát mi ez? Bizonyosan ennek a zajos napnak az izgalma szédít!

II.

Hiában állt helyre házunk régi csöndje, az én nyugalmam meg volt zavarva. Lázas tevékenységgel igyekeztem gazdasszonykodni és elhitetni magammal, hogy éppen semmi sem változott, - mert hát ugyan mért is változott volna! - Késő éjjelekig olvastam, hogy aztán aludni tudjak. De mikor elaludtam, különös dolgokat álmodtam és felriadtam. Ekkor nem takargattam többé a dolgot és kérlelhetetlen szigorusággal mondtam itéletet magam felett! De hát miféle őrület is ez? Hiszen egy negyedszázad alatt soha senki sem gyakorolt rám semmi hatást; mint fiatal asszony ott éltem, ott báloztam a fővárosban; hallottam bókot, láttam csinos ifjut eleget; de soha egy pillanatig sem érdekelt senki.

- - -

Az öcs két hetet töltött nálunk s ezen idő alatt bátyja minden áron rá akarta venni, hogy ne is távozzék, vegye át a gazdaság folytatását - ugy is az övé lesz minden - és hagyja őt nyugodni. Nem is érti, miért lett pap, nem volt rászorulva, tudhatta volna, hogy ő az örökös.

Az öcs mosolygott, aztán megokolta, hogy miért nem marad s szavaiból a férfias önérzet csengett és kék szeméből erélyesség sugárzott.

Oh, bár ide se jöttél volna! gondoltam. A te bóditó megjelenésed nélkül soha egy pillanatig sem lett volna megzavarva életem nyugodt, tiszta összhangja és sohasem kellene pirulva gondolni vissza erre az időre. Ejh! De hát miért pirulok? Nem tőlem függő erő zuditotta rám ezt az őrületet; csak az függ tőlem, hogy el ne áruljam magamat. S ugy éreztem, hogy készebb lennék meghalni, mint megengedni annak az életkedvtől duzzadó ifjunak, hogy egy tekintetet vessen abba a felkorbácsolt, őrületes háborgásba, melyben minden érzésem tombolt. Irtóztatón haragudtam magamra s néha ugy éreztem, hogy mikor egy-egy tekintetére szivem sebesebben vert, vagy keze érintésére megremegtem, mintha szeretnék a szivembe egy hegyes tőrt döfni. Bizony megérdemelné!

Kifáradva a folytonos tevékenységben, melylyel el akartam üzni azt a rám gyakorolt különös hatást, künn ültem a terrászon. Az őszi nap bágyadt fényében közeledett felém a két Pista, bizonyosan az istállókból jőnek. Az öcs nevetett, fehér fogai csillogtak, aztán felvetette fejét és kifeszitett mellével olyan volt, mint egy ifju Herkules. Mekkora különbség a két alak között! Na, ez ismét egy olyan gondolat, a mi nem hoz elragadtatásba magam iránt! Lekaptam a tekintetemet s csak akkor néztem ismét fel, midőn éppen előttem állottak és az öcs szólt:

- Kedves nénikém, nincs-e valami baja? Most sokkal halványabb, mint mikor idejöttem. - Éreztem, hogy mélyen elpirulok, min az uram jót nevetett, aztán megjegyezte, hogy akkor menyasszony voltam s azért virultam ugy.

Minden erőmet összeszedtem, hogy nyugodtan felelhessek, miközben igazi nagynéni módjára néztem az öcs szemébe. Ez az önuralom nevelte az önbizalmamat s mintha erőt adott volna. Igy, igy kell ezzel a fiuval beszélni, nehogy észrevegyen valamit.

Kártyát vettek elő és leültek pikézni.

A vadszőlők között zöldes fény szürődött be és elöntötte az uram arczát fakószinnel: mily meggyüremlett, törődött alak szegény! A másikra szikrázó piros fénynyel hullt a napsugár... gyorsan elkaptam róla a tekintetemet és ismét nem voltam magammal megelégedve és ismét elpirultam. Felálltam, a kertbe mentem; a virágok éppen azt az illatot terjesztették, mint az első őszön, mikor ide jöttem; aztán ugy is éreztem, mintha ez az idő éppen az lenne... Oh, be el is széditett az az ezüstlakodalom! Arra akartam fogni mindent s mintha szabadulni akartam volna a jelentől, csak a multat idézgettem emlékembe; de az még inkább magam ellen lázitott. Emésztő láz gyötört, de nem akartam róla tudomást venni: folyton tagadtam valamit; de nem akartam bevallani magamnak, hogy mit. Ez igy ment napokon keresztül, egészen el voltam szédülve, de azért tudtam, hogy ez az őrület örök titkom marad és minden embernek ki akartam olvasni a szeméből, hogy vajjon rejteget-e valamit önmaga előtt? Kinos és mégis kéjes érzéssel bóditott és vonzott az az édes varázs, mely az ifjuságot övedzi s mely a virágos tavasz beleolvadása a meleg nyárba; a fiatal kor tündérderüje; a pezsgő életkedv szikrázó öröme; szóval minden, a mi jó és elbájoló ezen a világon. Ezekből eredhet az az ellenállhatatlan hatalom, mely akaratom ellenére arra készt, hogy tekintetem rátapadjon és ugy nézze azt a fiatal alakot, a hogy még nem nézett soha senkit.

Egyszer aztán csak ugy kezdtem érezni, mintha ő is másként tekintene a szemembe és midőn étkezések után kezet csókol, gyöngéden megszoritja a kezemet; néha mondani is akar valamit. Végigborzongtam: nem, nem szabad, hogy ez a fiu ugy tekintsen mint egy olyan asszonyt... mint egy milyen asszonyt? A vér arczomba szökött: ejh! hát hogy lehet ilyenre még csak gondolni is! Igyekeztem az uramra való emlékezéssel szétüzni lázas vergődésemet; de gyöngédségei helyett mind csak azok a cselekedetei tolultak emlékembe, melyek néha bosszantottak. Csunya hálátlanság! S minél inkább nem voltam magammal megelégedve, annál inkább gáncsoltam minden embert. Ebből legalább megtanultam, hogy a másokkal való elégületlenséget rendesen a magunk gyöngéi szülik.

III.

A rövidülő őszi délutánok kezdtek hüvössé válni s estefelé már tűz pattogott a kis társalgó kandallójában. A legény behozta a lámpákat, lebocsátotta a redőnyöket, előrakta a hirlapokat, a kandallóba pár hasáb fát dobott és távozott. Ugyanakkor lépett be az öcs, egyedül jött és mellém ült, arra az oldalra, hol az uram szokott olvasni; kissé eléhajolt, hogy a lámpa világánál arczomba nézhessen és tekintetéből egy egész tavasz melege sugárzott. Most már világosan láttam, a mint előbb sejtettem. Kezem az asztalon nyugodott - azaz remegett. Ő rátette férfias, szép kezét, mire sajátos, kéjes rángás futott végig minden idegemen, szemem előtt egy pár tüzes karika tánczolt; de ezt a pillanatnyi megtántorodást egész erélyemmel elitéltem, kezemet kihuztam keze alól és komolyan tekintettem a szemébe. Éreztem, hogy diadalmaskodtam őrült lázamon s e pillanattól kezdve ura vagyok önmagamnak: ez az öngyőzelem egyszerre csak visszaadta minden erőmet s kész voltam egész komolyságommal jó utra tériteni ezt a szegény, megszédült fiut. Előbb ugy teszek, mintha nem vettem volna észre semmit, ez talán eszére tériti és megszégyenülés nélkül vonul vissza; de ha ez nem használ, akkor már komoly szigorral veszem a dolgot. Bizonyos voltam benne, hogy most már van erőm hozzá: akkor, midőn a kezemet elhuztam, váltottam meg a lelkemet. Vártam egy pillanatig, hogy hangomnak is olyan teljesen ura legyek, mint akaratomnak, addig széttártam egy divatlapot és éppen egy ismert nevü német irónő arczképére nyitottam.

- Ki az? - Megmondtam.

Közelebb hajolt a képhez, aztán rám nézett, melegebben, mint valaha és a legtermészetesebb hangon mondta:

- Oh, hiszen vén ez már! Bizonyosan van annyi idős, mint a nénike.

Egyet fordult velem a szoba; szédültem és éreztem, hogy minden vér elfutott az arczomból, gyorsan lehajtottam fejemet, ő pedig ismét megfogta a kezemet, melegen szorongatta:

- Kedves jó nénikém, egy vallomást teszek: nagyon szerelmes vagyok és szeretnék minél előbb megnősülni... és mondta tovább...

- - -

Igaz, hogy csak magamban vétkeztem, de aztán magam előtt vagyok nevetséges is, a mit ugyan nem szükséges megtudni senkinek, még ezeknek a lapoknak sem, azért csak a tűzbe velök gyorsan.

Harmadik lap.

Bálint Ernőné naplójából.

I.

Kis városban születtem, magányosan nevelkedtem, rendkivül sokat olvastam és tizenhat éves koromban férjhez mentem. A férjemet nem tartottam ugyan regényhősnek, de azért nem volt előttem ellenszenves. Pedig én már ugy gondoltam, hogy olyan emberhez fogok menni, a kit éppen nem szeretek s akkor mutatom meg, hogy milyen az igazi hitvesi hüség. Ha valaki szerelmes az urába, nem érdem a hüsége; csak akkor van annak értéke, ha diadalmasan kiáll minden kisértést; már pedig az a legnagyobb kisértés, mikor valaki nem szereti az urát.

Szépnek lenni, a férjet nem szeretni és mégis szüziesen tisztának maradni: ez az igazi női jellem; ez az én eszményem, ilyen akarok lenni. Valami velem született természetes undort éreztem az érzékiség és kaczérság ellen s mélyen megvetettem az olyan nőt, a kinek tisztaságán egy leheletnyi folt esett.

Megvetem most is...

Ernő - ez a szolid férj - ismerte gondolkozásomat s nem hiszem, hogy kifogása lett volna ellene.

Tehát férjhez mentem a vidék legjobb parthie-jához, Bálint Ernőhöz és a gólya minden évben hozott egy lenszőke haju, lenvirág-kék-szemü kis fiut. A negyedik fiunál megállapodott három egész évig és akkor hozta ezt a fekete haju, fekete szemü, gyönyörü kis fekete leányt, a ki most még csak három hónapos és a kit én valami különösebb érzéssel szeretek, mint a négy fiut, nem nagyobb mélységgel, de sokkal forróbban s ha ezért elitélem magamat, még szenvedélyesebben ragaszkodom ehhez a kis fekete szépséghez.

II.

Két éve mult, hogy Ernő gyöngélkedni kezdett és akkor azt tanácsolta a doktora, hogy ne vesződjék a gazdálkodással, mert ez nem neki való mulatság, hanem vonuljon egy frissebb levegőjü tájra és éljen egész csendben hegyek között. Azonnal ajánlott is a havasok felé egy ujonépült, pompás nyaralót, melyet akár meg is vásárolhatunk, mert... szóval csakhamar, mint sajátunkba költöztünk a fenyvesek között levő gyönyörü házba. A lak háta mögött meredélyes fenyves oldal sötétlik, előtte alant a völgyben hatalmas hegyipatak zuhog, a „fekete viz”, a patakon tul csinos erdészlak áll és a benne élő erdészcsaládnak szent meggyőződése, hogy a világon én vagyok a legkülönb asszony s vadászvendégeit azzal mulattatja, hogy mint egy csudáról, ugy beszél rólam. „Szép, mint egy angyal és erényes, mint Szüz Mária”. És az elhizott, kissé közönséges, de egészen jóindulatu erdészné, mikor előadja, hogy kinek mit mondott rólam, csak ugy sugárzik az örömtől. Jaj annak, a ki nincs teljesen elragadtatva a hallottak felett; az már nem is ember előtte. Csak egyszer tett kivételt s a mint állitotta, azt sem tudja, miért. Attól az egy embertől eltürte, hogy oda sem figyelt a szavaira, vagy ha néha figyelt, akkor kicsinylő megjegyzést tett, mire a jó asszony azt mondta nekem:

- Hej! ne volna csak a méltóságos grófunknak a legkedvesebb barátja, bizony nem türtem volna el, hogy mikor dicsértem és Szüz Máriának neveztem, gunyosan mosolygott, aztán csak ugy egész közönyösen mondta: „Négyszeresen Szüz Mária, ha már négy fia van!”

Minden nap felnézett hozzánk az erdészné és mindig beszélt az ő embergyülölő, különcz vendégéről. Olyan ember az, hogy vagy bezárkózik a gróf szobáiba, vagy pedig, a mint felkél, elmegy vadászni. Csak néha ül ki a tornáczra s olyankor vált néhány szót a családdal. Máskülönben nem lehet reá sem neheztelni, sem közönyösen venni; valami nagyon, nagyon különös ember az.

- No hát csak hadd különczködjék! - mondtam és nem is igen gondoltam rá. Talán néha mégis eszembe jutott, midőn egy-egy hivatottabb orosz vagy franczia iró müvében olyan jellemre akadtam, melylyel nem tudtam azonnal tisztába jönni: vajjon nem ilyen e odaát az a különcz férfi? Aztán elkezdtem kutatni, hogy mikor akadok egy olyan jellemre, milyennek az erdészné bő beszéde után azt a bizonyos Ábrist magamnak megalkottam. E közben gyakran jöttek vendégeink; nagy vadászatokat rendeztek, de a „különcz” sohasem tért a többivel a mi lakunkba.

Néha egy-egy hevesebb ifju, a nehéz gyaloglások után, többet szedett be a szeszből, mint hogy tekinthette volna az én fagyos, távoltartó tekintetem és elkezdett szerelmes hangon nagy bókokat mondani, akkor mindig arra gondoltam, hogy inkább legyen valaki olyan különcz, mint ilyen szerelmes.

Bosszantott, hogy a fiatal Z. báró egy napon előadta, mint akarta átcsalogatni azt az embert. Azt mondta neki, hogy ha legkisebb érzéke van a fenséges iránt, akkor jőjjön és csodáljon egy tökéletes szépséget; egy olyan asszonyt, a kinek már négy fia van és mégis üdébb, leányosabb bármely tizennyolcz éves szüznél...

- Ugyan ne csalogassák annyit azt a különczöt. Nagyon helyesen teszi, ha nem jő - szakitottam félbe a bárót egy kissé hevesebben, mint szerettem volna.

Mikor a vendégeink távoztak, megkönnyebbültem: legalább nem hivja senki! Annyival inkább boszantott, midőn egy napon Ernő csak azzal állt elő, hogy sétája alkalmával egész délelőtt Ábrissal beszélgetett és meggyőződött róla, hogy egy rendkivül vonzó, mivelt férfi és fel is szólitotta, hogy látogassa meg, de nem fogadta el a meghivást: pihenni jött és nem ismerkedni...

- Miért nem hagyod hát, hadd pihenjen? Én elkerülném ezt a különczöt...

Igazán nem akartam, hogy hozzánk jőjjön és mégis boszantott; de nem vallottam meg magamnak, pedig éreztem, hogy koronként bizonyos kellemetlenség futkos át minden idegemen s az összeköttetésben van azzal a különczczel, a ki ugy kerüli a mi házunkat.

Esős idő kezdett lenni és a „különcz” hosszabb időt töltött a tornáczon. Az erdészlak felett a vasszinü óriási sziklák megfényesedtek és a lecsurgó viz pirosnak tüntette fel a szikla rozsdás ereit, a fenyves oldal pedig olyan sötét volt, mint egy fekete teritő. A völgyalj kékeszöld tamariszkjai között sárgás-fehér tajtékot vetett a „fekete viz”. Komor, de fenséges ilyenkor a havasi táj.

- Nézd Irén a távcsövön, igy még szebb. - És Ernő a szemem irányáig vitte a mindig felállitott távcsövet; belenéztem, és egyszerre ugy éreztem, mint mikor egy hidegnek vélt aczéldarab megéget; felszisszentem és félre szöktem.

- Mi lelt?

A sziklákat akartam nézni és ekkor csak előttem állott egy férfi: egy csunya ördög!

- Csunya ördög! ismételtem fenhangon.

Ernő nevetett és állitotta, hogy az éppen szép és nagyon érdekes alak, csak beszélni kell ezzel az eszes, délczeg, igazi férfival és akkor bizonyosan érezzük a hatását.

Másnap, harmadnap csurgott az eső, a szikla még fényesebbre, a falak még pirosabbra mosódtak, a „különcz” mindig a tornáczon ült, a távcső mindig a szikláknak volt irányitva; de én csak még egyetlen egyszer néztem bele. Nem, nem akartam többé magam elé idézni azt az alakot. Ezt elhatároztam s meg is tartottam. Ugyan Ernő a szelid természetek gyermekes makacsságával később erősen állitotta, hogy sokszor kellett oda átnéznem, a min aztán mindig nevetett. Nekem ez a nevetés a legirtózatosabb kín: de neki egy jó tréfa és egészen beleegészségesedett már.

III.

Olvasmányaimnak mindig mély hatása volt a kedélyemre: de annyira sohasem hatottak át, mint amaz esős napok alatt. Szokatlan mohósággal élveztem a legjobb irók remek munkáit; mintha kényszeritett volna valami, hogy többet, többet! Idegeim feszültek, agyam kábult és valami nyugtalanság zaklatott; mintha kiváncsi lettem volna valami ismeretlen dolog iránt; kutattam és nem találtam meg valamit; de hogy mit, azt nem tudom és nem is akartam magamba mélyedni - talán féltem, hogy megtalálom... Kis fiaimmal nem ment a játék, pedig egyre nálok termettem! de aztán ott is hagytam őket és olvastam tovább. Ernő felhasználta az esőt és bevégezte a „Juh-tenyésztés a havason” czimü füzetét.

Egyszerre csak feltisztult s másnap az ég ragyogó kék zománczczal tündöklött, a nap hevesen sütött és a fenyves sürü gőze kábitó, édes illatot árasztott, a „fekete viz” pedig fényesen futott a tamariszkbokrok között. Augusztus vége felé járt, - éppen ma egy éve - de azért olyan bársonyzöld és üde volt minden, mint májusban.

Az erdészné fényes arczát törülgetve, lihegve érkezett a verandára s miután megállapitotta, hogy rekkenő hőség van, az uram felé fordult:

- Üdvözletet hozok; a „különcz”-ünk elutazott ma reggel és felkért, hogy üdvözletét adjam át. Sajnálta, hogy az eső miatt tegnap nem találkozhattak az erdőben s igy el sem bucsuzhatott.

A bolond! - gondoltam; de az uram mentegetni kezdte. Az erdészné hozzám fordult és azt mondta, hogy egy könyörgéssel jött. Aztán megfogta a kezemet, szerinte azt a „fehér gyöngyvirágot” és elkezdte czirógatni, kérve nézett a szemembe s gyors szava megeredt:

- Hála istennek, hogy ismét magunkra vagyunk! Ugyan nem mondhatok semmit a „ különcz”-ről, mert egészen uri ember volt s ha eljött volna ide ugy, a mint dukál, akkor éppen dicsérhetném is. De igy nem tudom neki megbocsátani, hogy az én angyali Szüz Máriám azóta sohasem jött át a vizen; sohasem kóstolta meg az erdész néni süttét, főztét, a mit senki a világon nem tud ugy megdicsérni, mint az az angyali asszony. Ma is mind azt fogom késziteni, a mit különösebben szeret, csak szerencséltessenek uzsonnára. A zöldben teritünk: de aztán arra kérem, hogy ne maradjon itthon egy macskafark sem. A gyönyörü aranyhaju négy kis Árgilus királyfi is jőjjön, jőjjön a franczialeány meg a dada, meg mindenki. Az uramnak születése napja van, hát meg akarom traktálni a cselédeket is; azok sem kutyák, szegények megkivánják a jót!

Megigértem, hogy elmegyünk. Ezzel a jó hirrel aztán befutotta az egész házat: a gyermekeket rendre csókolta és késztette, hogy sürgessék a mamát. Bekukkantott a konyhába is, hogy aztán ne legyen valami finom az ebéd, hadd maradjon hely az uzsonnának is. Szóval felizgatta az egész háztájat s a gyermekek, még be sem végeztük az ebédet, már zaklattak, hogy induljunk, nehogy meg találjon fagyni a dinnye, mert erdész néni azt mondta, hogy már jégbe rakta.

Elindultunk. A „fekete viz”-en egy szál gerenda volt a palló, egyik felén karfával. Elől ment az uram, a legkisebb pöszke fiát vive az ölében, utána a dada a másik pöszkével, a franczia leány kezén fogva vezette a nagyobbat, én a második szülöttet segitettem a pallóra s e miatt nem foghattam fel elől a ruhámat és a mint felléptem, letapostam a fodrát, a mi végigszakadt. A szobaleányra és szakácsnéra biztam a kis fiut és odakiáltottam az uramnak, hogy csak menjenek, mert én visszafutok és fölvarrom a fodrot. A varrókosaram a verandán volt: tűt, czérnát szedtem elő és elkezdtem varrni. Mikor készen voltam, feltünt, hogy mily különös szine van az egész tájnak: aczélfekete a havasok felől, vörhenyes piros a völgyben. Tompa zugás után erős harsogás hallatszott, aztán mint egy magas agyaghegy ugy tünt fel a torkolatnál a árviz. A veranda alatt még fénylő feketén folyt a patak s feljebb már hömpölygött a sárga hullám; aztán pár pillanat mulva ellepte az egész völgyet, a tamariszk-bokroknak még a hegye sem látszott. A havasi vizek áradása megdöbbentő; a ki nem látta, el sem tudja képzelni azt a bömbölő rohanást, mely magával sodor mindent.

Aggódva néztem az erdészlak felé; hogy megnyugtassanak, a gyermekeket végig állitották a tornáczkönyöklőn. Ott voltak mind, még a cselédekből sem hiányzott egy is.

A táj egyszerre elsötétült és a fekete aczélos szinben fényes villámok czikáztak s nyomban utánok éles mennydörgés rezegtette meg az ablakokat. Fenséges az ilyen idő! Mély lélegzetet vettem és izgatottan vártam a vihar kitörését. Egyedül vagyok! Van ebben valami gyönyör, valami kitörő szilaj szabadságérzet: sirhatnám, nevethetném, azt nem hallaná meg senki, senki. Szokatlan érzések futkostak keresztül-kasul minden idegemen. Mintha eddig nyügözve lettem volna egy lágy, meleg élet puha fáslijával: pedig van bennem valami erő, a mi ugy tudna tombolni, harsogni, mint az az áradat; eddig nem tudtam, hogy van, de most érzem! És szerettem volna szabad folyást engedni a féken tartott indulatoknak... Egy erős szélroham felszakitotta a félig lebocsátott vitorlavászon függönyöket, a távcsövet pedig egész erővel dobta a lábaim elé; félrelöktem, - minek is az már! Összerezzentem erre az őrült megjegyzésre s jól esett, hogy a zápor egyszerre csak az arczomba csapott. Az erdész-lakból kendőkkel integettek, hogy menjek be a verandáról; bementem, a szobákban illatos levegő csapott arczomba. Csak egy ablak volt nyitva s azon mind betolult, a mi illatot felvert az eső s közben egy-egy meleg áram csapott be; nehány levált repkény-indát is befutt a szél s a nyirkos levelek bepermetezték az egész szobát. Nem teszem be azt az ablakot, mert élvezni akarom ennek a viharnak minden fönségét. A viz el nem apad estig, tehát addig egészen a magamé vagyok! Eddig talán sohasem is voltam az: növendékleánykából egyszerre anya lettem s azóta mindig csak az vagyok. Most érzek először valami követelő életkedvet. De hát miért is mentem olyan korán férjhez? Még nem vagyok huszonöt éves, most kellene kezdeni és... és hozzá menni egy olyan férfihoz, a kit forrón szeretek, ah! az lenne az élet! Miért kellett nekem egy ostoba gondolat után indulni! szerelem nélkül menni férjhez és megmutatni, hogy ugy is hü leszek... természetesen az leszek, mert utálom a csalást, a bünt... de nem jobb lett volna szerelmesen lenni hünek? Megdöbbentem magamtól, ilyen gondolatok még sohasem zaklattak. Künn tombolt a vihar: kedvére teheti; utána felüdül; vajjon az emberi természet nem kivánja-e meg az ilyen kitörést? Szokatlan izgatottságom hogy csillapuljon, olvasni kezdtem, az ablakhoz ültem és a nyirkos repkény-inda meg-megcsiklandozta a nyakamat. Bougernak egy izgató szép munkáját folytattam. Oh! miért is irnak ilyen dolgokat azok, a kik tudnak irni. A kik csak modem utánzói ennek az iránynak és nem isten kegyelméből való irók, azok nem tesznek kárt az emberben, mert csak undort tudnak felkelteni azzal a frivolsággal, mely mellett aztán nincsen semmi mélyebbre ható. De ez a franczia iró belemarkol az ember szivébe; természetes dolgokkal meleg forrásba hozza a vért; igaz ugyan, hogy erre sincs semmi szükség, mert ha csak egyetlenegy idegesebb vagy érzékibb természetet felizgat és belesodor egy pillanatnyi önfeledtségbe, már azzal is többet árt, mint a mennyit esetleg javithatna a tiszta erkölcsi életet magasztaló bevégzéssel. Oh, én átkozom azt a mámoritó szép regényt!...

Mohón olvastam és ugy éreztem, hogy bőrömön tüzszikrák pattognak ki; mintha közös lennék azokkal az egyénekkel, az ő szenvedélyük heviti az én véremet... Ledobtam a könyvet, talpra szöktem: de a hatás alól nem tudtam szabadulni. Izgató vágygyal kutattam, találgattam, hogy vajjon milyen is lehet az a gyönyör, melyet az ilyen szerelem nyujt?

Mintha egy szélroham csapta volna ki a hátulsó bejárat ajtaját, olyan zajjal nyilt és előttem állt egy lángoló tekintetü, délczeg, barna férfi, a - különcz. Reszketve fogóztam az asztalba és éreztem, hogy eszméletem készül elhagyni. A lángoló tekintet belenézett a szemembe s egy férfias hang végigcsengett az illattal telitett szobán:

- Ne, ne ijedjen meg, jönnöm kellett!

Aztán a mit azután mondott, az mind olyan szokatlan szilaj, de azért természetes volt. Akkor, abban a delejes zsibbadtságban nem is értettem jól szavait, most rezdülnek azok vissza, éppen ugy, mint a nap melegét magába szivó tárgy hüs éjjelen sugározza ki a melegséget.

Az asztalra tette kezét s hatalmas, daliás termetét kissé meghajtotta, hogy a szemembe nézhessen és szivből áradó hangon röviden elmondta, hogy pihenni jött a hegyek közé, másnap, a mint meglátott, érdekkel hallgatta az erdészné magasztalását, ekkor elővette távcsövét és egy fa mellől lesett egész nap, este már érezte, hogy egy uj, forró szerelem tölti el szivét: egy hatalmas, eddig soha nem érzett érzés, mely őt, a komoly férfit, arra ösztönözte, hogy mint egy iskolás fiu, gyermekesen lesse minden léptemet. De ugyanakkor azt is elhatározta, hogy a „fekete vizet” át nem fogja lépni. Egy boldog anya és feleség ne tudja meg soha ezt a szerelmet. Küzdött tomboló szivével s mikor már nagyon szenvedett, elhatározta, hogy egy hóval előbb fog távozni, mint akarta, elég volt a küzdelemből ennyi. El is indult s a mi hegyünkön akart keresztül hatolni addig az őrházig, a hova kocsiját rendelte. A magasba érve, ismét elővette távcsövét és nézte legalább a lakunkat. Igy látta meg, hogy a pallótól visszatértem s ezután jött az áradat és a vihar s éppen a mint az elboritotta ezt a tájat, ugy rontott szivére a fékevesztett vágy, hogy most már látnia kell. A végzet müvének tekintette, hogy az egész világtól elszakitott engem s csak hozzá hagyott közel. Ebben a szokatlan különös helyzetben nem tudott tovább uralkodni magán, nem gondolt semmire, nem számitott ki semmit, csak engedett annak az őserőnek, mely ragadta ellenállhatatlan hatalommal... és most itt van... Elhallgatott, de lángoló, szilaj tekintetében ott égett az a mély tüz, mely hatalmas lángolásával engemet is elboritott s az, a mit éveken keresztül kellett volna éreznem, mind egyszerre rontott rám. Kétségbeesett vergődéssel igyekeztem összeszedni az erőimet, hogy öntudatom el ne hagyjon ebben a szédületes forgatagban.

Közelebb lépett, éreztem leheletét és ruhájának friss fenyőillatát; szólani akartam, de már nem voltam a hangom ura, még az ajkamat sem tudtam megmozditani. Igéző tekintetében nem volt semmi ijesztő: mintha bátoritott volna, hogy ne féljek és a mint igy nézett rám, egyszerre valami meglepetést, ujjongó örömet sugárzott az a lángoló, sötét szem-pár és hangja diadalmas csattogással csendült:

- De hiszen szeret! Látom, hogy szeret!

Egy védekező kiáltásban összpontosult minden erőm.

- Nem igaz!

- De igaz, igaz! - És megragadta a kezemet.

És az a delejes érintés akkora ütést adott, hogy abban a pillanatban elvesztettem eszméletemet s mikor egy kissé magamhoz tértem, az is olyan volt, mintha álmodnám, mintha nem én lennék én s mintha az ugy jól is lenne.

- - -

És most ezeket a lapokat itt kellene hagynom és büntetésül mindennap keresztül olvasnom s csak azután hallgatni végig azt a beszédet, mely szintén ilyen élvezet nekem. Elmondja Ernő lépten-nyomon és felhivja a figyelmét mindenkinek arra a csodára, hogy az a feketehaju barna kis baba olyan, mintha nem is lenne édes testvér a négy kis szöszke fiuval. S ilyenkor hamiskásan emlékszik egy távcsőre, melyet nagy kár volt annak a viharnak szétzuznia!

Az ilyen beszéd teljesen feleslegessé teszi ezeket a lapokat s már csak azért is ki kell tépnem, nehogy egykor a kezébe kerüljön annak a gyönyörü fekete kis lánynak - pedig csak annak ne! Azért csak gyorsan a tüzbe velök!

A HELÉN NEVELTJE.

(Elbeszélés.)

I.

- A fiu tüstént megérkezik.

- Meg, meg, öregem... de vajjon... istenem, vajjon sikerült-e neki? Különben, ha éppen nem is sikerült volna...

- Szó sincs róla! Nyakam teszem rá, hogy nem sikerült! De hát attól még lehet jó idő... Mással is megesett az már...

- No, Simon, ugy-e, hogy meg? Én is éppen azt akartam mondani... Te is megéltél, te is egy fiu voltál.

Különös következtetés! Talán ugy akarta mondani az asszony: „Te is megéltél, pedig te is megbuktál?”

- Attól még megél az ember, csak eszén járjon.

És a koros házaspár, a mint ott ül egy juniusi délután régi udvarházának omladozó verandáján és várja az utolsó tanodai évből haza egyetlen fiát, teljesen megnyugszik abban, hogy ha nem is sikerült a fiu vizsgája, azért az mégis Bántelky, a kinek ősei... nos, természetesen Bántelkyek voltak, még pedig olyanok, a kiket hasonló körülmények között, hasonló megjegyzésekkel vártak haza a szülőik: igy hát nem természetellenes, ha az unoka az ősök nyomdokait követi. A milyen bemohosodott ezen az ősi kurián minden, a mi kő, a milyen pókhálós, a mi szöglet, olyan mohos-pókhálós itt a gondolkozás is; nem boszantó, nem elriasztó, csak egy kissé elszomoritó, csöndes elmélkedésre ösztönző és álmositó.

Alsó- és felsőtelki Bántelky Simon óriás zsebbelijével megtörli fényes arczát, aztán ujból megtömi családi nagy lajtpipáját, a felesége pedig másik könyökére támaszkodik s igy folytatják az egyetlen fiu jövője fölött való eszmecserét.

- Lehet, Simon, hogy ha a nagyobb fiuk meg nem halnak, nem féltettük volna igy ezt az utolsót s talán a tanulásra is inkább ráhajtók vala...

Ha az első fiuk el nem halnak, akkor inkább is rá lett volna utalva, akkor a tanulásból kellett volna, hogy megéljen, igy megél a gazdálkodásból; fölösleges sallang annak a tudomány, a ki nem abból él. Lehet, hogy Ödön urfi is ilyen fölösleges sallangnak tartotta a tanulást, mindazáltal kissé kellemetlenül érezte magát, midőn a tanodának hátat forditva, megbukott voltára gondolt.

Hej! pedig mily ragyogó szinekkel festette ki ezt a napot és forró vágygyal várta az eljövetelét. Otthon fog maradni mindig, nem kell többé tanulnia, azt teheti, a mit tetszik és láthatja azt a szép leányt, a kinek üde piros arczát annyiszor megcsipkedheti, a hányszor tetszik, nem szabad annak azért neheztelni, hiszen a nagyapja jobbágya volt az ő apjának; igaz, hogy ez már régen volt, de azért Bori épen olyan szép, mintha el sem mult volna a jobbágyság! Aztán Ödön urfi olvasott már regényeket, melyek nyomán vadregényes hajlamai támadtak. Ha már egyenlők vagyunk és az örege még sem találná a szép leányzót méltónak egy Bántelkyné névre, akkor majd elintézi ő is a dolgot „érdekesen”. Megszökteti Borit és a havason egy sziklacsucsra épült oláh templomocskában egy pópa előtt összeesküsznek... vagy valami ilyen, a minek a vége mindenesetre egyesülés legyen; mert hát az a leány észbontó szép!

*

A négylovas ódon kocsi, a szikár agár, az inas és a kocsis ott várnak a kollégium előtt, mig az Ödön jól megtermett, egészséges alakja kihajlik az ablakból és lekiált: „Jöhetsz, Marczi!” Erre Marczi inas és az agár leszöknek a kocsiról és megkezdődik a csomagolás. A kocsit utrakész csikos „átalvetős” kis székely tanulók állják körül. Nagy ut áll előttünk, sietnek is haza; de az elindulást mégis csak végignézik. És a mint a többi tanulókkal ott összetömörülnek, arról tanakodnak, hogy vajjon Ödön urfi vissza fog-e még ide térni, azt a kis csorbát kiegyenliteni? Aztán egy jól értesült elmondja, hogy Ödön nem szándékszik ismételni és ezennel végbucsut mond a tanodának.

Bucsuzó barátoktól körülvéve megérkezik Ödön is s mig a szolgalegény és az inas a kocsi hátuljára fölkötözi a nagy csomagokat, vidám hangon szól oda a tanulókhoz:

- No, a kit Bántelke felé visz az utja, az pattanjon ide mellém!

Erre egy zömök ficzkó felszökésre készen belecsipett a sárhányóba:

- Hohó fiam, elvétetted a dolgot! Jobban is birod, közelebb is a falud, mint ennek a kis sárpenésznek; s egy rongyos, nápicz kis fiut fölkapott és a kocsiba dobta.

- Mindig ilyen jószivü, igazságos volt, - mondogatták a tanulók, - bizony kár érette... bár végezhetett vala másképen... milyen kár!

Az ódon kocsi végigcsörtet a kövezeten, aztán kiér az országutra, a kocsis ostort bont s a fölvert por, mint szürke felhő borul az utasokra. Mig a porlepett jármü behajt az ősi kuriára, addig az öregek készen lesznek a fiu jövőjével. Mert hát végre is meg kell házasitani a fiut, hadd álljon az esze egészen a gazdálkodásra. Különben is ők már korosak - késői virágzás volt a fiu - s bizony, ha nem sietnek, nem érik örömét egy unokának. Szép, jó leány után sem kell messzire fáradni; itt van az a faluban; igaz, hogy nem olyan régi familia, mint a Bántelkyek. Nagynak nevezik, de azért mint család kicsi; lehetne vagyonosabb is, mindazonáltal megjárja ez a parthie, ha tekintetbe veszi az ember, hogy boldogult Nagy Arthur tanárnak a jól müvelt földjei éppen szomszédosak az övéikkel és az özvegye - ugyancsak boldogult Nagy Arthur tanárnak - olyan gyönge, hogy csak hálni jár bele a lélek. Bizonyosan a tudomány emésztette fel, mert ugyan mitől jó az asszonynak, hogy olyan tanult legyen, mint a férfi?

II.

Az Ödön kocsija otthagyva a poros országutat, befordul a nyirfásba s az üdén zöldelő erdőcske dülős utain halad tovább, mindig tovább, miglen a tetőre érve, egyszerre csak előtte szülőfalva, kék zománczu hegyeivel, karcsu tornyával s a tornyon most is ugy csillog az érczgomb, mint akkor, midőn kis fiu korában arra vágyott, hogy azt a fényességet hozzák le neki lapdázni. Valóban csoda, hogy a szülői ezt az egy kivánságát nem teljesitették: nyilván felhagyott idejekorán a kéréssel s abban mult az egész.

Sürü lombok közül öregesen, barnán emelkedik ki a Bántelkyek régi udvarháza. Ödön szive nagyot dobban, azok között a tömör kőfalak között sok, sok alsó- és felsőtelki Bántelky látta meg ezt a ragyogó szép napvilágot. Az ősi családfának ő az egyetlen fiu, legfiatalabb hajtása: az utolsó Bántelky. A tanulásra is azért fogták olyan későn, hogy el ne csenevészszék.

Igaz, hogy későn kezdte, gondolja az ifju, de hát azért még sem jól van ez igy... végezhetett volna másként, hiszen ő nem buta... és a mint a nagy udvarház mind méltóságosabban bontakozott ki a fák közül, ugy vált az Ödön kedélye nyugtalanabbá. Aztán egy kanyarulatnál föltünt egy más ház is, piros cserépfedelével, repkényes oldalaival, nem nagy, de rendkivül csinos, kellemes épület; abban a házban lakik özvegy Nagy Arthurné Ilka leányával; az az asszony az oka mindennek: az gunyolódott mindig, hogy ezen a vidéken - az Ödön kedves, szép szülőföldén - gyülölik a betüt.

No hát lássa meg az az asszony, hogy nem gyülölik! És az ifju derüre-borura olvasni kezdett; olvasott annyi sok férczmunkát össze-vissza, hogy fele is elég lett volna egy fiu megrontására; most már majd lesz miről beszélni az okos Helén nénivel ott a piros fedelü, repkényes, bájos kis lakban. Hiszen már előtte sem ismeretlen a regények világa! Vajjon a kis Ilka olvasott-e annyit, mint ő? Nem hiszi... ej! de vége már a diadalmaskodásnak... nem fog oda menni, nem! Az ő bukott voltán ne szánakozzék az a tanult asszony!

Kocsija beér a faluba, végigdöczög a patakmenti kövecses utczán; az utcza üres, a hegyre futó kertekben foly a szénagyüjtés... jó, hogy nem lát senkit, őt ne is süvegelje ma senki, nem érdemes arra... Aztán egy faragásos utczaajtóban megvillan valami: a Varga Bori varrottas ingvállja; kezében üres korsót zörget; kilép az utczára, keresztül fut a lovak előtt: vizért fut a gyüjtők számára; szerencsés jó estét! kiált az urfinak, hamiskás szép arczán mosoly játszik, sötét szemei lángolnak, aztán eltünik a patakontuli füzfák között; muszulyának aranyszin szegélye néha még át-átvillan a füzágak között, aztán nem látja Ödön, hiába hajlik ki a kocsiból. A mint eltünt a szép leány szemei elől, ugy eltünt az ifju lelkéből minden más egyéb, e deli szép alakon kivül. Mit bánja ő, akármint vélekednek is felőle a piros fedelü bájos kis lakban! Arra nem is gondol, hogy vajjon az ódon udvarházban nem szivesebben vennék-e, ha jó bizonyitványt mutatna fel. Minden, minden eltünt előle, csak azt érezte, hogy fiatal vére gyorsan száguld.

Igen, még ma fog beszélni az édes apjával... miről? ej! természetesen, hogy összekeléséről, azzal a lángoló tekintetü, gömbölyü leánynyal...

Az omladozó verandán Bántelky Simon kiveszi ezüst óráját és megállapitja, hogy öt óra és a nyakát teszi rá, hogy a fiu itt lesz félóra alatt. Erre a felesége nehézkesen feláll.

- Akkor szólitom a cselédeket, hadd nézzenek a kávé után.

Az öreg ur közbeszól.

- Ha fel van gyüjtve a széna, lehet; máskülönben ott ne hagyják: várhat az urfi. Engem sem kinált édes anyám kávéval, pedig nyakam rá, hogy Ödön sem állit be különb bizonyitványnyal, mint én.

A szilvásban ugyan még nem volt „villahegyre” rakva a dus rendek illatozó sora, de azért a ház asszonya sürgette az öreg csoszogó szakácsnét s a fiatal, mezitlábos szolgálókat, hogy fussanak befelé, mert tüstént itt lesz az urfi.

- Tüzrevalót szedjetek, ti álomszuszékok, - kiált a szakácsné a szolgálókra és azok nyomban neki is esnek a sövénykeritésnek és az öreg csoszogó szakácsné nem elmélkedik a felett, hogy mivégre vannak Bántelky uramnak bükk- és fenyőerdei, ha az udvarán soha sincsen fa? De hát igy volt ez mindig. Az öreg Bántelkynek még több volt az erdeje, de a tüzelő fája éppen ennyi volt, azon oknál fogva, hogy már kevesebb nem lehetett ennél. Az öreg Nyicza akkor mint fiatal Nyicza tépdeste a sövénykeritést a boglyas vén szakács tüzére, - mert a milyen elkerülhetetlen kellék egy-egy ilyen ódon udvarház tájékán a pompázó páva és rikácsoló gyöngytyuk, azonképen kiegészitője a konyhának egy boglyas, piszkos szakács. Van még egy majorság, azt sem kell kifeledni a kuriáról: az „inas”, ki egy személyben ispán, kertész, vadász s néha a kocsis is: igy kivánja azt a család ősisége. A Bántelky-konyhán ugyan most nem szakács trónol, hanem az öreg boglyasnak egy neveltje, a ki éppen oly jól főz s éppen oly piszkosan is: Nyicza, ez az utód.

Volt a szénagyüjtőben elég napszámos, de annak már az a rendje, hogy a házi cselédség is ott legyen; aztán ha ilyen időben érkezik egy szekér vendég, akkor lótás-futással, a rendes cselédek megkettőztetésével sikerül a felette nagy vacsora: igy kivánja ezt a jó gazdasszonyság.

A száraz gally még pattog, a kávéőrlő már nyikorog és az ódon jármű befordul az ősi kuriára; és a mint az édes anyja karjaiba szorítja az ifjut, az apa ugy félszemmel nézegeti és azt gondolja: bizony szép fiu, de nyakam rá, hogy rosszul áll a szénája. És rövid időn megnyugodhatott a nyaka állapota felől, mert igazán nem forgott az semmi veszedelemben..

Azután - már a vacsora és beszéd után - a fiu szobájába tért: éppen ugy várja vetett ágya, mint hajdan, csakhogy ő nem kivánkozik bele ugy, mint hajdan; kikönyököl a nyitott ablakon és elgondolja, hogy ilyen megérkezés után még sem lett volna helyén való az öregével erről beszélni... igaz, hogy azt a másik beszédet, a vizsgaügyet nem vette annyira szivére, a mint hitte volna... jó öreg! Nem is feledi el ezt a gyöngédszivüségét soha! Hanem azért mégis beszélni kell szivügyéről... igen, meg is mondja rövid időn, meg... de mit mond meg? Azt, hogy feleségül akarja venni a parasztleányt, a jobbágy-unokát? Azt. És tovább szemlélte a holdvilágban fürdő festői tájat és szive annál zaklatottabban vert: a holdfény, a rejtélyes árnyak, a szerelem és regényesség zaklató vágyát csak fokozták... beszélni fog; beszélni, de előbb vele, Borival s majd csak azután az édes apjával.

III.

A zöld-repkényes, piros fedelü, kellemes lak udvara gyönyörü zöld fészek, illatozó, nyiló virágokkal, bokrokkal. A hegyrefutó kertből ugy van levezetve a forrás, hogy vizesés alakjában szökik egy természetes sziklamedenczébe; fehér törzsü szomoru nyir rezegve borul a viz fölé. A virágok között sugár, kecses alak hajlong: virágot szed. A széles kerti kalap nagyon fiatal, üde, bájos arczot árnyal; a szép gyermek egyetlen leánya a korán elhunyt Nagy Arthurnak, a hires tanárnak. A leányka édes anyja benn van a finom izléssel rendezett lakban, iróasztala mellett ül s halvány arcza, gyönge alkata meg-megrándul, a mint férfias kézvonásokkal egyik sort veti a másik után.

A mennyire e csinos, derüs lak ellentéte a régi, mohos udvarháznak, ugy ellentéte e mindig csinos, előkelő modoru, gyönge alkatu, finom asszony a loncsos, nehézkes, előitéletes Bántelkynének. De készen van a gyönge asszony levele. Nővérének irta; olvassuk el azt, abból kissé megismerjük az egyik asszonyt s megtudunk olyan dolgot, melyre e kis történetben szükségünk lesz.

„Kedves Ilám! A kis Ilát kéred, hogy töltse veletek a nyarat azon a szép Margitszigeten s ha őszre hajlik az idő, kirándultok egy kicsit a külföldre is; óhajtanád, hogy a leendő nagy leányt érje nálatok az első farsang. Igy irod te és ez lenne az én óhajtásom is, az enyém, a ki teljes szivvel fővárosi vagyok most is, mint voltam mindig, a ki soha, de sohasem tudja megszokni e légkört, nem Ilám, soha! De... ez a de különben későbbre jő, most idején valónak itélem, hogy bepillantást engedjek neked az én életembe, eddig nem tehettem: édes anyánknak az fájt volna: te, jó Ilám, nem fogsz elszomorodni, mert tudod, hogy most már másként van s csak tőlem függ egy nyugalmas élet megteremtése; sőt meg is van teremtve, csak az idegeim ne lennének széttépve; de az a világ, mely nem az én világom s melyben mégis életem javát kelle töltenem, megrontotta kedélyemet, egészségemet. Most már ki tudnám magam ragadni e szük látóhatár abroncsából, de már késő!

Mikor négy évi boldog házasélet után rám szakadt a nagy sötétség s az én drága jó uram itt hagyott örökre két kis gyermekemmel, apósom ide hozott Bántelkére. Az öreg bérlőből lett középszerü birtokos volt s alantas származását a vidéki „nagy” családok sem hányták gyakrabban szemére, mint saját felesége, a ki „jó ágyból született.” Hogy anyósom benszülött volt, az kitetszett mindenből, mert sehol a világon nem teremnek olyan rettenetes jó gazdasszonyok, mint itt. Nagy lótással-futással, piszkos öltözékben foly a munka és gyarapszik a rendetlenség. A mi régi, rozzant lakunkban sem volt soha csinosság, pedig a surlás, meszelés végnélkül vala s mintha most is érezném a surolt padlók gőzös páráját, a nyirkos falak mészszagát; érzem és eszembe jut ifju korom zaklatott élete! Hogy kedvökre legyek s velem született hajlamomnál fogva valami türhető rendet eszközöljek, végtelen sokat fáradtam, néha csaknem összerogytam a megfeszitett munka alatt, de azért - mivel nem voltam soha loncsos, - a „kényes, gála pesti” volt a melléknevem.

Aztán anyósomat heves gazdasszonykodása közben - éppen burgonyát szedett - szélhüdés érte; ekkor engedett egy keveset a nehéz iga, de azért apósomtól is naponta hallottam: „hejh! nem igy szereztük mi szegény megboldogult feleségemmel a vagyont!” Naponta, mert az az ok, a miért ezt mondta, naponta ismétlődött: minden nap tisztán felöltöztettem az én kicsi árváimat, pedig a gyermekek rendben tartása nagy bün ezen a vidéken, hiszen az anyáknak más dolguk van, mint a kicsinyek után ügyelni: a jó gazdasszony nem ér rá az effélére!

S mig egy-egy ilyen jó gazdasszony hét számra rótta a vidéket, addig én sok, sok kis inget varrtam s a hófehér, rendes fehérnemüben mindig olyanok voltak a gyermekek, hogy apósom méltán szörnyülködött e szokatlan látvány felett. Aztán elköltözött az öreg is, azt hiszem, nem a saját őseihez, mert anyósom mindig azt mondta, hogy a férjének nincsenek ősei, így hát valószinüleg a felesége őseihez. A vidék szeme akkor még nagyobb érdeklődéssel fordult a gála pesti asszony felé: mit fog most tenni? Mit? Hát bujja tovább a könyveit és felgálázza a különben sem nagy vagyont! Nem tudom, mi uton, de elterjedt itt az a hir, hogy nagy tudományu édes apánk minket klasszikus nyelvekre is tanitott (pedig sohasem ejtettem ki egy szót sem, a miből ezt kitalálták volna) és arról is tudnak valamit, hogy a szegény férjem nagy müvében a görög részt magam forditottam.

Igy természetesen nagyon rossz hirben állottam. Talán ez a tudat adott annyi erőt, hogy kitüzött czélomat elérhettem; máskép kezeltem mindent, mint az öregek s ezáltal olyan rendbe jött a gazdaság, hogy a jó uram kedvencz tervét megvalósithattam. Ugy tervezte volt szegény, hogy nehány évi tanárkodás után visszaköltözik szülőfalvába, épittet egy csinos kis lakot - a tervrajzot el is készitette jó korán - s maga fogja gyermekeit tanitani. Megépittettem a kis lakot, magam tanitottam gyermekeimet és akkor kezdett valami olyan kellemes, jó érzés eltölteni, a mit meg kellett, hogy az élet keseritsen... te már tudod... az az eszes, gyönyörü kis fiu... nem, ezt nem irhatom tovább!...

Azután nem dolgoztam többé; tétlenül, gondolatok nélkül barangoltam napestig a mezőkön, még, a mit sohasem hittem volna magamról, a ruha is kezdett leszakadozni rólam. Házam tája, kis leányom rendetlen volt és a vidék kezdte szájról-szájra adni, hogy a gála asszony magához tért: a mezőre jár, dolgosok után néz és felhagyott a fényüzéssel. Ez igazán magamhoz téritett: dícsérnek! hiszen a mig dolgos voltam, szakadatlan munkásságban törve erőmet, rossz voltam; most már, hogy semmit sem teszek, jó vagyok? Igen, még mindig meg vannak velem elégedve; ebből láthatod, Ila, hogy most sem dolgozom; egy kissé gondolkozom, de nem dolgozom, oda a régi szorgalom; kiállhatatlan, ideges, gyönge asszony lettem... bizony nem ismernél rám, ha igy látnál! Csak egyben vagyok a régi: hogy nem tudom megszeretni a vidék uri népét, e szörnyen gazdálkodó, előitéletes, felfuvalkodott, betükerülő népet! Itt mindenki nagyobb születésü, mint a másik, pedig itt ez a fő; dohognak a mágnásra, hogy miért tartja magát nagyobbra, mint ők, a kik szintén olyan ősi familiák, de azért futnak utána mód nélkül. Azt találtam egyszer mondani:

- Ugy tapasztalom, hogy itt az a legnagyobb, a ki legpiszkosabb, legrendetlenebb és kinek legkevesebb a felvilágosodottsága. Elhiheted, hogy ez a keserü megjegyzés éppen nem növelte a népszerüségemet; de annyi keserüséget kellett visszafojtanom, hogy a végén keserüvé váltam magam is.

A dolgok ilyen állásában képzelheted, hogy leányomat szivesen küldeném a ti müvelt, szellemes körötökbe, de nem lehet. Mikor erről szóltam neki, olyan bánatnak adta magát s ugy kért, hogy megingatott; - tudod, ez a kis leány éppen olyan, mint az édes apja volt; olyan tekintettel is kér valamit - nem, nem tudom megtagadni! Lásd, ő szereti ezeket az embereket - hiszen nem is rossz emberek, - van a vidéken egy pár jó barátnője, ezek éppen kedves leánykák; szereti a népet, különösen van itt egy paraszt leányka, egyidős Ilával, a „szép” Bori, ezt is gyakran hivja magához, különösen, ha a hegyek között óhajt barangolni, mindig ez a kedvencze kiséri; el sem hinnéd, hogy a muszulyos Bori már jobban ismeri az irodalmat, mint a bepókhálózódott uri nép. Egész vasárnapját - feltéve, hogy táncz nincs - olvasással tölti és olvasnak, ha együtt vannak Ilával. Ettől a tájtól, ettől a környezettől nem tud ez a kis leány megválni; de a hamis hozzám simul s azt mondja: engem nem tud elhagyni... és a mi jól esik az embernek, azért nem haragszik.

Ne neheztelj rá te sem, kedves Ilám, szeress ugy mind a kettőnket, mint eddig: mi kétszeresen viszonozzuk a szeretetet. A te mindig szerető testvéred

Helén.

Fölállott és kilépett az udvarra.

- Na Ila, én megirtam.

A kis leány arczán öröm sugárzott, anyjához futott, megölelte és megcsókolta.

- Köszönöm, mamuskám!

Helén leült a szikla-medencze mellé, a fehértörzsü szomoru nyir alá.

- Tudod, hogy még tegnap hazajött Bántelky Ödön és még sem mutatja magát.

- Tudom, mama.

- Most végzett volna a mi kedves Zoltánunk is... Elhallgatott, fejét kezébe hajtotta s egyszerre egész erővel törtek elő keserü emlékei. Semmi, semmi sem bántotta őt annyira, mint mikor imádott kis fia meghalt és azt mondták: édes anyja ölte meg a tudományával; idejekorán tömte a tanulással. - Tudja, hogy ez nem igaz és mégis végtelenül kinozza ez a megjegyzés; ezt sohasem bocsáthatja meg.

Ujból megrándul minden idege, idegesen leszakit egy zöld lombot, széttépi, a vizbe dobja, feláll - szemei szikráznak; a mult minden keserüsége egyszerre tolul szivére s a szenvedélyek salakját, a boszu édes mérgét felszinre dobja a visszafojtott érzések dagadó árja. Egy parányit megizelit belőle s attól folytatja olyan keserüen szavait:

- De az én fiam igazán végzett volna, mig a megelőző hirek után ezt nem merném állitani alsó- és felsőtelki Bántelky Ödön urfiról. Jó, hogy ilyen örömet szerez az ősi familiának, éppen hozzájuk méltó végzés, jól van ez igy!

A leányka megdöbbenve tekint édes anyjára és megdöbbenve tekint önmagába Helén is. Hát ilyen boszuálló, kárörvendő természetet csinált belőle ez a környezet?

A méreg hatása egy pillanat alatt megszünt; a feszült idegekre lankadtság száll és elgyengülve ül vissza a szomoru nyir alá. Szemét elfödi s még mindig el akarja magával hitetni, hogy örül az Ödön bukásán. Pedig az éppen nincsen ugy: az a fiu játszótársa volt az ő kis fiának s már akkor ugy találta, hogy hasonlitanak egymáshoz, különösen szemök égszinkékje s hamvas szőkeségük éppen egy volt s ha együtt játszadozott a két kis fiu, mindenki testvéreknek tartotta őket s bizonyosan csak azon csudálkozott volna az ismeretlen, hogy egy anya miként hanyagolhatja ugy el egyik gyermekét a másik rovására? Bántelky Ödön korosabb volt két évvel s később kezdett tanulni két évvel, mint a Helén fia. Az özvegy átlátszó fehér kis kezébe temetve arczát, ujból látja maga előtt a játszadozó fiucskákat; szive ujból a játszótárs felé fordul:

- Szegény Ödön!

A leányka gyönyörü fekete szemeivel ujból meglepetve tekint édes anyjára, a gyönge asszony idegesen tépdesi és dobálja a nyirlevélkéket és tovább beszél:

- Kár érette... milyen kedves tekintetü, szép szemei vannak... hányszor megsimogattam puha, szőke fürteit!... Ha ugy történt, Ila, nem ő az oka... előitéletes, elmaradott familiájának köszönheti! Nem, nem! azzal a tekintettel szamár nem lehet... Ila! az egész vidéken senkinek sincs annyi kifejezés a nézésében, mint annak a fiunak!

A leányka mosolyogva közelit anyjához és bájos játszisággal megjegyzi:

- Mama sokra becsülheti e vidék értelmességét, ha az egészben nem talál annyi észt, mint egy megbukott diákban!

- Helyesen, kicsikém! Te mindig védelmére kelsz e ripők népnek, de valld be igazán, hallottál-e életedben benszülöttől valami szellemes dolgot, bár egyetlen egy megjegyzést? Én itt élek közöttük 16 év óta s itt élhetnék még kétszer ennyi ideig a nélkül, hogy valami ilyenre számitsak. Legnagyobb szellemességök ott érte el tetőpontját, ha az én gazdasszonykodásomra tettek elrejtett czélzásokat: azok nagyon mulatságos élczek voltak!

Egész életökre mendikánsok maradnak ezek a nagypipás, kétes fehérnemüjü urak; s éppen a mint visszatetsző előttem, hogy nagy ozsonnáikon a ritka tejhab és tömött torta mellett ott illatozik a hagyma, ugy nem tudom megszokni ezt a szellemet sem!

És Ila tovább szedi a virágokat és elhajlott szép arczáról nem lehet leolvasni, hogy vajjon ezen az ócsárolt vidéken van-e valaki, a kit szivében menteget ideges édes anyja ellenében!

IV.

Tehát elmult az első nap és egy hajszálnyi előhaladás nem történt! - gondolta az ifju, a mint másnap este ujból ott állott nyitott ablakában. Hajdan ennyi idő alatt már befutotta az egész tájat, tudott minden nagy ujságot a kicsi faluban s ugy megizlelte a Helén néni czukros tésztáit, mint a biró uram puha barna kenyerét; érezte, hogy szeretik mindenütt s barátságos természete mohón izlelte a népszerüség kellemes izét.

Máskor ennyi idő alatt már megcsipdeste a Varga Bori piros arczát... haj! akkor még könyv nélkül cselekedett! Akkor lelkét még nem érintette a regényesség vágya. Mint gyermek rendkivül el volt kényeztetve és nemcsak étellel tömték szülői, de meg akarták vele azt is értetni, hogy ők „nagy familiák.” Ödön nem olyan, mint holmi tiszttartó-kölyök, az olyanokat le kell nézni. Az ósdi szülők ezen czélszerü oktatása mellett a müvelt, de ideges Helén néni pedig arról tett tanubizonyságot, hogy ezen a vidéken nagyon nevetségesek az emberek az ő kicsinyeskedésükben és hogy a férfiak betüiszonyban szenvednek. Erre Ödön nagy dologra szánta el magát: olvasni kezdett; előbb mint áldozat a vidékéért, később a saját élvezetére mohó vágygyal össze-vissza minden férczmunkát; s minthogy az ős Bántelky-faj sohasem élt betüvel, az utódra, mint egy ismeretlen görgeteg, romboló hatással hullt a betü árja. A vizsgálaton megbukott és a hol ilyen szégyen érte, oda nem fog visszamenni többé és nem megy a piros fedelü házba sem... oda éppen nem!... Meg fog házasodni, regényes házasságot köt... szive hangosan ver és a mint ott áll az omladozó udvarház mély ablakában s lenéz a kertre, a hold ugy világit, mint mindig, mikor valami regényességről van szó. Tenni, valamit tennie kell!

Ifju vére hajtja... megrozsdásodott bilincseket fog széttörni... aztán komoly munkához lát! A kallódi ősi birtokot jó karba hozza... és még sok, sok szépet meg jót fog tenni... de hogyan kezdje?... Találkozót fog kérni a leánytól; meleg, kéjes zsibongás fut rajta végig; csititgatja magát: ej, nem olyan találkozó lesz az, hanem olyan, mint egy igazi nemes lovagé és Bori nem lesz többé az a paraszt leányka, kinek az arczát csipkedte, hanem az a szüz, a ki rövid időn az ő nevét fogja viselni. De édes atyja, mit fog szólani ehez a dologhoz?

Ej! hiszen éppen ebben a küzdésben van az inger! És a mint sejtelmes vágygyal merül a kert titokzatos árnyaira és szivja a frissen kaszált fü illatát, mélyen felsóhajt:

- Minden, minden regényességet lehel ezen a bübájos, meleg nyári éjjelen s csak engem hagyna érintetlenül mindez? Nem, nem!

És másnap reggel Bántelky Ödön vállára akasztotta puskáját, füttyentett kopójának és a kert harmattól csillogó pázsitján kiért a mezőre. Erre a vadvirágos mezőre szögellett a falusi gazdák kertje. Az egyik sövénykerités egy helyen egészen le volt taposva és Ödön előtt nem ismeretlen ez az ut; most is gyorsan átszökken rajta s egyenesen arra tart, hol a gyümölcsfák lombja között meg-megvillan a Varga Bori fehér ingujja; a kerti füvet hordja villahegyen magasabb helyről és teregeti kis hugával. Hányszor betoppant Ödön e kertbe, de a szive sohasem dobogott ugy, mint most.

- Jó reggelt, Bori!

- Adjon isten az urfinak is!

- Vadászni indultam, Bori...

Elakadt.

Bori mosolygott és azt mondta, hogy látja a puskájáról. Az ifju ujból hozzá kezdett:

- Vadászni indultam, de megszomjaztam... adj egy korty vizet, Bori.

- Akár kettőt, urfi! Lehajolt, felemelte a korsót, kiöntött belőle egy keveset, hogy az utóbb ivott szája izét lemossa és odanyujtotta.

Ödön ivott.

- Langyos ez a viz, Bori. Hozass frisset a hugoddal.

Azt ne higyje senki, hogy egy ilyen falusi földmives leány rögtön át ne látna a szitán; mindenik észrevenné azt, hogy mi végből langyos az a viz, hát aztán még Bori! Bori, a kiről azt tartja az Ila anyja, hogy czivilizáltabb a vidéki uraknál.

- Ha melegelli az urfi, hozhatok mást...

- Ne, ne te hozz, Bori! küldd vizért a hugodat.

Bori mosolyog, kiönti a tele korsó vizet, oda nyujtja hugának:

- Fuss, Erzsi, izibe a csorgóra!

A kis leány elfut, Ödön hevesen ragadja meg a Bori kezét:

- Bori! te tudod már, hogy szeretlek!

- Tudom, de nem vagyunk egymáshoz valók. Eddig gyermekek valánk; megjárta a pajtáskodás, most már keresse ki-ki a magához illőt... aztán nézze urfi, a kertben van apám-uram, anyám-asszony, ugy hát távozzék, mert eddig sem nézték jó szemmel, hogy utánam jár...

- Bori, itt van a válság pillanata: sorsunk felett határoznunk kell! De az ilyen találkozások nem alkalmasak erre... nem, nem! Oh, Bori, adj egy rendez-voust...

- Hát az mi?

- A forrón szerető szivek találkozása, Bori! Senkitől nem sejtett édes, titkos találkozás ez s különösen a mi viszonyunkhoz, a hol akadályokkal kell küzdeni, avult előitéleteket megdönteni, egymás szerelmében vetett bizalmunkat megerősiteni, szóval, tisztázni ezt a türhetetlen helyzetet, semmi sem olyan alkalmas, mint egy ilyen találkozás. Találkozni az isten szabad ege alatt, holdvilágos éjjelen, a hol csak a csillagok néznek ránk... Oh, Bori, egész nyáron ilyen titkos, bübájos találkozásra gondoltam. Ne tagadd meg tőlem, te falvam szép virága!

És az ifju, regényes hevében, valóban ugy hitte, hogy megérti őt, viszonozza azt a rajongást, melyet a felcsigázott képzelgés, nem pedig a sziv természetes melege fakaszt. Elhitette magával, hogy ez a fiatal parasztleány az előitéletesség, a társadalom áldozata, a ki csak nem meri őt szeretni, mivel nem egymáshoz valók.

A leány megrázta gömbölyü vállát s csak ugy könnyedén vetette oda:

- Hát aztán, ha az urfinak nincsen rossz szándéka, mért kell ilyen komédiát csinálni?

Az ifju megbotránkozott; ez a leány nem tudja őt megérteni! Látszik, hogy sohasem olvasott érdekfeszitő regényt... pedig ugyancsak bútták a könyveket Ilával... Vajjon miféle könyvek is lehettek azok? Ej! akármik voltak, ő most egy szép regényt fog játszani ezzel a szép teremtéssel... Ránézett, megragadta a kezét s erre az érintésre csak azt érezte, hogy a leány nagyon szép, gyorsan átkarolta és a regényesség teljes mellőzésével, forró csókot nyomott piros ajakára. A leány kissé ingerülten szökött félre:

- Megmondtam már, hogy a mi volt, mult!

- Bori! A multról, a jövőről és mindenről egy rendez-vouson határozhatunk! Gyermekkori emlékeinkre kérlek, egyezz bele.

A leány kissé gondolkozott:

- Na, jól van hát, csak mondja el az urfi egészen, hogy miből áll az a: rád, de vár!

- Igy, igy jó angyalom! A rendez-vous annyiból áll, hogy az éjjel, a midőn a toronyóra elkongja a tizenkettőt, megindulunk, te itt a kerten át, én a mi kertünkön és egyenesen a „Csikós-kert” felé. Mindenütt a füzek árnyában haladj, Bori, egészen a sánczig, ott állj meg és várd a jelszót. Midőn egynegyedet üt egyre, én elsuttogom a jelszót: „rózsabimbó”. Érted, Bori? Rózsa, bimbó; tehát ugy lesz az, hogy én mondom: „Rózsa”, te igy válaszolsz rá „Bimbó”... tudod, Bori: bimbó!

- Tudom... de hagyjuk el ezt a hiábavalóságot!

- S te hiábavalóságnak nevezed ezt, Bori! Akkor te nem szerettél soha! Hiszen az előbb már beleegyeztél, ne vond vissza a szavadat; életem boldogsága függ ettől; igérd meg, hogy eljösz, igérd meg, Bori!

- Hát ha csak annyiból áll az egész, el is mehetek... Na, el is megyek! Könnyedén, tréfásan dobta oda e pár szót és piros arczán, sötét szemében valami pajzán csintalanság játszadozott s hogy igy nagyon szép, nagyon ingerlő volt ez a leány, az bizonyos és hogy az ifju nagyon vágyhatott a füzesbeli találkozásra, abban sincs okunk kétkedni.

Erzsi a friss vizzel megjött és az ifju gyorsan távozott. Feje égett, szive hangosan lüktetett; tehát végre meglesz! Egész nap az erdőn barangolt, a nélkül, hogy puskájához egyszer is nyult volna, de annál több dolga volt zsebbeli órájával s mikor isten tudja hányadszor nézte meg, azt hitte, hogy valami csoda történt, annak kellett történnie, mert az lehetetlen, hogy ez a nap csak egy nap legyen. Hisz eddig egy hét is rövidebb idő alatt eltelt, mint most reggeltől idáig! Délután két óra, mikor lesz még tizenkét óra! Tiz évet adna azért a hátralevő tiz óráért!

Pedig az nem lett volna rosszabb ifju Bántelkynek, ha olyan csoda esik, hogy az az epedve várt éjfélután kimarad az életéből. De nem esett csoda; végre megjött az éjfél és a tele hold ugy világitott a Csikós-kert felett, a mint azt egy regényesen szerelmes ifju csak elvárhatta tőle. Fehéres világossága ott tündökölt s fénylett minden egyes kis füszálon, füzlevélkén és ott a sáncz agyagos vizén.

Ödön el-elakadó lélekzettel, lázasan dobogó szivvel áll egyik füz alatt, és a várakozás izgalmában rászakadt szivére mindaz, mit a regénygyárakban a kiélt franczia idegesség, a német érzelgősség vagy a modern magyar könnyen szeretkező novelettejei csak kieszeltek.

A füzek sürüjéből nesz hallszik és valami fehérség megvillanása. Az ifjut a szédület környékezi; kéjes áram borzongatja végig, szive ugy dobog, hogy alig tudja kiejteni a regényes jelszót; de azért mégis csak kimondja:

- Rózsa!

Halkan elnyomott suttogással jő a válasz rá:

- Bimbó.

Ödön erre ujból elfeledte a regényességet és ifju hevének egész melegével szoritotta karjai közé a lombok közül kilépő alakot. Lehet, hogy midőn regényesen kieszelte a tervét, nem igy gondolta, de ebben a pillanatban nem gondolkozott, nem látott, csak lángolt. Éppen oly hévvel, csakhogy még nagyobb erővel fonta most őt is át két kar: átfonta, felemelte, aztán mint a villám, sujtotta le a sáncz agyagos vizébe, hozzá egy erős, heves hang ezt kiáltotta:

- Ez a kézfogó volt, urfi! De ha még találkozóra csábitgatja a mátkámat, akkor meg lesz a lakodalom is! Meg urfi, a ki lelke van?

Olyan váratlanul jött a megrohanás, hogy az ifju egy pillanatig elkábultan, öntudatlanul állott a mocsárban; de már a következő pillanatban bőszülten szökött ki a partra s előre rohant:

- Megállj! Hol vagy! - kiáltotta. Senki sem állott meg, senkisem volt sehol.

Megállott ő maga, fejéhez kapott; az irtózat hangján csak annyit hörgött: borzasztó! - Aztán végig terült a füvön.

Már a hajnal derengése szürődött át a füzlombok között, midőn megmozdult és eszméletre tért. Az ébredés irtóztató volt. Talpra szökött s ujból az a szó tört ki ajkain, a mi pár órával előbb, csakhogy akkor az elhaló gondolatok zavaros megtörésével, most pedig a férfi fellázadt megbotránkozásával:

- Borzasztó! - két tenyerébe szoritotta fejét, lábával toppantott: borzasztó! Térden felül száradó agyagkéreg boritotta a nadrágját; első, ösztönszerü gondolata az volt, hogy ilyen ruhában ne lássa őt senki. Haza rohant, bezárkózott és tombolt felébredt férfiassága dühében. Fejét két kezébe szoritva, levetette magát a divánra: tépelődött, aztán határozott és megborzongott; de hiába, nincsen más menekvés, nincsen! Az imádott leány, a kit feleségül akart venni, elárulta s egy parasztlegény kezet emelt rá. Ezzel a tudattal nem lehet tovább élni. Tudja, hogy szülőit lesujtja ez a csapás, pedig milyen kár egy megbukott fiuért busulni!...

És az édes anyja mégis busulni fog - szegény! Lázas sebességgel futnak előtte a dolgok, melyek mind onnan indultak ki, hogy az ő vidékével gunyolódott az a müvelt, finom asszony, a ki előtt szeretett volna más szinben állni: hadd legyen legalább egy, a kire rá nem foghatja, hogy betüiszonyban szenved. És a mint elolvasta az első „érdekfeszitő” rossz regényt, azután mohósággal szivta magába a többit, melyek aztán elvezették egész az agyagos sánczig. Most mindaz, a mit csak olvasott, felkavart zür-zavarban tolul az agyára: ott kering ő maga is minden pillanatban más-más alakban s nem tudja, hogy melyik az igazi. Csak a szivében érez valami igazat: nagyon sajnálja az édes anyját; mennyire szerette, milyen jó volt hozzá mindig! Most sem nézte a bukását; olyan melegen szoritotta a szivére, mint mindig és ő mégis meg fogja szomoritani. Azt megteszi, hogy véletlenségnek tünjék föl az egész... akkor talán nem okoz oly nagy fájdalmat. Régebben is történt egyszer egy véletlenség vele, midőn növendék korában, állát a puska csőre tette s czipője orrával a ravaszon babrált. A puska elsült s a golyó fülét horzsolta. Édes anyja azóta mindig az ilyen szerencsétlenségtől félti őt. Hát miért ne lehetne e félelmet előérzetté szentelni?

A kert fái között aranyfénynyel tört át a reggeli napsugár. Az ifju összerezzent s önkéntelenül sóhajtotta: már?

Aztán felkapta puskáját, jól megvizsgálta, vállára vetette s gyorsan ment az ajtóig. Ott megállott s a mint visszatekintett gyermekkori szobájára s a nyitott ablakon ki az árnyas kertre, szemében a végelválásnak végtelen bánatos, megkapó kifejezése tükröződött. Fejét elforditotta és határozottan nyitotta ki az ajtót. A harangok vasárnapi templomozásra szóltak. - No hát kisérjetek ki siromig! gondolta ábrándozásra hajló kedélyével és csendes léptekkel ment végig a tornáczon a kiszögelő „ámbitus”-ig.

- Jó reggelt, fiam! - hangzott ekkor az édes anyja szava és ugyanakkor a kövéres puha kéz végig simitotta arczát: Mi baja van az én kis fiamnak, hogy olyan halovány? De hát ugyan mire való most ez a puska? Vadászni menni a vasárnapi templomozás előtt! Ugyan mit gondolsz, édes fiam!

Leakasztotta a fegyvert, megsimogatta szőke haját, megcsókolta halovány homlokát, aztán karjaiba füzte karját. Megindultak. A korhadt lépcsőn kissé megcsuklott a nehézkes asszony bokája:

- Lásd, kedves, jó fiam, ha most nincsen a te erős karod, orromra bukom. Nem is győzök hálát adni az én jó Istenemnek, hogy ilyen támaszt adott mellénk öregségünkre. Melegen szoritotta magához fia karját. A fiu elzsibbadva, összezavarodó gondolatokkal vezette tovább anyját. Tudott, értett mindent és mégis ugy érezte, mintha az, a ki ott lépdel anyja mellett, nem ő lenne. Különös! Hát akkor ő, az igazi ő, hol van? Vajjon nem őrült-e meg? Vajjon nem csak egy rögeszme az, a mire folyton gondol; az, hogy őt egyszer - évekkel ezelőtt, vagy ebben a pillanatban? azt már nem tudja - egy parasztlegény a vizbe dobta? Nem, még nem őrült; de ez a tudat fogja őrültté tenni! Ilyen eset után, mit is keres ő még az emberek között? Neki azóta ott kellene lenni a nagy ismeretlenben, a honnan nincsen visszatérés... ott...

Az édes anya karja puhán, melegen tapad karjára és végtelen szeretet melege szól hangjából, a mint tovább beszél:

- Itt, ezen a kis pallón, siklottál le egyszer; Ödön; alig kaptalak ölembe, már jött az áradat; most is megborzogat az a gondolat, hogy mi történhetett volna! Most is hallom néha álmomban, a mint zugó harsogással hömpölyög az árviz s érzem, hogy az én kedves, kicsi fiam ott piheg a karjaim között... Milyen szerencsétlenség is történhetett volna akkor, édes jó fiam! Kétszer forogtál nagy veszedelemben; tudod, mikor éppen ma tiz éve elsült a puskád s megsebezted a füledet? Csak a harmadik ne jőjjön, Ödön! Nem is fog jönni, mert nem akarja az Ur két szegény öreg ember végmegsemmisülését... Mi is lenne belőlünk nálad nélkül... Nem, nem jó erre még csak gondolni is! És mégis mind csak erre gondolt. - Tudod, Ödön, már a többi gyermek elvesztése is borzasztó volt, hát aztán, ha az utolsót, az egyetlent érné valami veszedelem.

Az egyetlen fiu összerezzent.

- Édes anyám, miért gondol éppen ma ezekre?

- Azt igazán magam sem tudom, fiam... Bizonyosan, hogy ma tiz éve történt az a véletlen eset a puskával... az éjjel is többször felrettentem a miatt...

- Még sirtál is, anyjuk - szólt közbe az öreg Bántelky, a mint utólérve őket, a fia mellé lépett.

- A sirás pedig örömet jelent.

- És meg is van az örömöm, Simon, ebben az én jó fiamban.

Erre az öreg urnak jutott valami az eszébe.

- Nyakam rá, feleség, hogy ma a templomban lesz Nagy Arthurné a leányával... Ödön, hányszor voltál már megérkezésed óta Nagyéknál? Nem hallod, fiam, téged kérdez édes apád!

Ödönt kellemetlenül érintette ez a kérdés s kissé ingerülten dobta oda:

- Nem tudom!

- Persze, persze, hogy nem tudod! Igy már jól van. - Beléptek az Isten házába.

A gyülekezet tiszteletadó felállással fogadta hajdani földesurait. Felemelkedett kissé Nagy Arthurné is, hogy helyet adjon Bántelkyéknek, aztán Ödönre tekintett. A mit látott, az megkapta a szivét: szegény fiu, milyen halovány, dult az arcza! Hát igy szivére vette azt a dolgot?... Igaz, hogy a fia két évvel volt fiatalabb, de azért már rég végzett volna, hanem ennek mind a vidék az oka és nem ez a szőke haju szép fiu... Itt csak a gyomrot tömik s a főt és szivet üresen hagyják! De hát illik-e igy vádaskodni az Istenházában? gondolta, s ismét csak a végtelen szeretet kifejezése sugárzott tekintetéből, a mint tovább szemlélte fia játszótársát. De már a leány tekintetében nincsen irgalom; a mint felvetve szép fejét, elitélő komolysággal tekint az ifjura, mintha csak ezt mondaná: Nem szégyelted fiu létedre megbukni? Jó, hogy az ifju még nem vette észre őt. - A mint széttekintett, első pillantása Borira esett: szemeik találkoztak; a leány arcza vidám pajzánságot sugárzott, mint mikor valaki jó tréfát követ el. Az ifju fellázadt: ez már rettenetes! Hát ennek a leánynak nincs szive, nincsen semmi erkölcsi érzéke, hogy igy tekint rá? És ő ezt a közönséges teremtést akarta egy egész életre magához füzni; azt, a ki egy ilyen borzasztó dolgot tréfának tart? A leány lopott vidám tekintetet vetett a legények kara felé, azután lesütötte szemét szemérmetesen, a mint a templomban illik. Ödön is a karra nézett: ott állt egy délczeg legény hetykén, arczán kihivó mosoly játszott, a mint Borira tekintett. Az ifju még haloványabb lett és ugy érezte, hogy leszédül az ülésből.

Ila ujból rátekintett, de most már szelid részvéttel, mint jó testvér, ki megérti, hogy mi fáj a másiknak. - Legalább azt hitte, mintha értené, pedig ekkor még távol járt attól. Szegény Ödön, milyen halovány! igy hát átérzi szégyenét annak a mulasztásnak... De hogyan is lehet egy férfinak a tanulásban megbukni? Ezt ő nem birja megérteni... Ej! csak nem fogja vádolni azt a szenvedő arczu, szegény fiut! Most már tudja, hogy miért kerülte őket... Kár volt, igazán kár volt! És bájos tekintete olyan békitő, barátságos kifejezéssel tapadt az ifjura - miközben a zsoltári ének lágyan hullámzott a kis templom boltivei között - hogy az ifju parányi enyhületet érzett. Aztán félve emelte tekintetét a leány anyjára, az okos, tanult Helén nénire: mint elitélheti az most őt, pedig csak annyit tud, hogy rossz tanuló, hanyag volt, de hátha majd megtudja a nagyobb gyalázatát?... Annyi szeretet, annyi bátoritás sugárzott az özvegy asszony szemeiből, hogy az ifju egy perczre feledte a nagyobb gyalázatot s az élethez való ösztönszerü ragaszkodással homályos sejtelme támadt, hogy ott a megmentés számára. Helén néni nem fordult el tőle... annak meg is tudná mondani, hogy mi történt vele... Nem! azt senkinek sem mondhatja meg soha. Az ének csendes akkordokban halt el; a pap a szószékre lépett s a szent ige meghallgatására felállt a gyülekezet. Mit? Hát a kis Ila már nagy leány? Hiszen éppen olyan magas, mint Helén néni, de hát ő erre sohasem gondolt. A szószékről hangzik az ige: „szerelmes fiam, az én tudományomról el ne feledkezzél, de az én parancsolataimat megőrizze a te elméd. Mert napoknak hosszu voltát és sok esztendős életet, békességgel egyetemben hoznak néked.” Az egyházi beszéd az alapigéből kifolyólag a fiatal ember kötelességeit rajzolta és az ifju egészen belemerült a tartalmas beszéd józan igazságába. Kijőve a templomból, Helén az ifju vállára tette kezét:

- Hát az én kis fiam igy megtudott feledkezni? Ha ma sem jő hozzánk, mi fogjuk felkeresni, ez aztán megszégyeniti egy kissé! Ila is oda nyujtotta kezét s szelid, bátoritó tekintetével felnézett rá:

- Én is várom, Ödön.

V.

Ilyen tekintetet sohasem látott Ödön. Megrendült minden idegében s a Helén meleg, barátságos kérdésére, hogy meglátogatja-e ma őket, önkénytelenül mondta, hogy meg. És a mint kimondta, már szerette volna vissza is vonni. Haza felé tartottak. Utközben az öreg ur nehányszor nyakát tette rá, hogy ha az egész vármegyében van még egy olyan leány, mint Nagy Ila.

Bántelkyné sem mondott ellent, csak csodálkozását fejezte ki, hogy egy gazdatiszt unokájából miként válhatott ilyen uri hölgy? Fiukat akarták ezzel mulattatni az öregek, de kárba veszett fáradság volt, mert a fiu egy hangra sem figyelt.

Ebédhez ültek. Ödön semmi ételt nem érintett s az anya etető rendszerét tekintve, el lehet képzelni, mint megrémült ezen.

- Feküdj le, édes fiam, azonnal feküdj le!

A fiu, hogy szabaduljon a zaklatástól, végig dőlt a divánon; de édes anyja annyit beszélt, olyan sápitozást vitt végbe, hogy talpra szökött és kiment a kertbe; anyja ott is felkereste.

- Legyen nyugodt, édes anyám, nincsen már semmi bajom.

- Hála istennek, édes fiam: ugy hát már elmehetsz Nagyékhoz...

- Megyek. - És elrohant. Nem, még sem megy oda... tétovázva állott meg az utcza közepén. Mit tegyen? Megingott elhatározása.

Oh, bár ne is ment volna ma a templomba, azóta tul lenne mindenen! Akkor még nem gondolt egyébre, csakhogy meneküljön meggyalázott életétől; szabaduljon attól az irtózattól, hogy olyan emelt kezet rá, a kin elégtételt nem vehet!

Mig nem beszélt édes anyjával, nem érezte annyira, hogy mily szivtelenség lenne akkora fájdalmat okozni a szülőknek; s mig nem látta azt a békitő bájos tekintetet, - melyből egy egész élet derüs világa sugárzott feléje, - nem érezte, hogy mégis nagyon nehéz megválni egy fiatal élettől. Delejes vonzódást érzett ama ház felé, melynek piros fedele éppen ide kandikált a zöld lombok közül. Vajjon nem talál-e ott békességre? Az a vidám, bájos hely, hátha enyhiteni fog ezen a marczangoló kinos érzésen? Tehát csak gyorsan oda. Nem is akart az éjjeli jelenetre gondolni; majd ráér arra későbben is és lázas sietséggel haladt a pirostetejü, zöldrepkényes ház felé. Mikor belépett a virágos udvarra, látta, hogy a kerti kijáraton egy alak távozott. Távol volt tőle, de azért jól érezte, hogy ki az. Magas, karcsu alakjával, délczeg mozdulatával, lengő piros hajfonójával nem lehetett az más, csak Varga Bori.

De hát mit keresett itt az a közönséges, ledér teremtés? És olyan mély megvetést érzett a szép Bori iránt, melyet az éppen ugy nem érdemelt meg, mint azt, hogy angyalnak tekintse. Egy pillanatig megállt a rácsos kapu előtt. Szive lázasan vert: vajjon belépjen-e? Belépett. A virágos udvaron fehér rózsatő mellett állott Ila. Az óriási rózsafa száz meg száz hófehér nyilását az alkonyi pir aranyzománczczal vonta be s az a mély hatásu világitás oda vetette sejtelmes világát az üde, fiatal, bájos alakra. Ödön csendesen közelgett s halk hangon köszönt. Ila megfordult, egy pillantást vetett az ifjura; arczából elfutott a vér: önkénytelen, de szilaj mozdulattal ledobta a kezében levő fehér rózsákat és feslő bimbókat s ugy nézett tágra nyitott, megrémült tekintettel Ödönre. Erre az ifju is elfehéredett s szivverése fennakadt: az a tekintet mindent elmondott. Bizony nem ok nélkül rezzent össze, mikor megérezte, hogy a távozó alak Varga Bori volt. Tehát Ila mindent tud! de vajjon igazán tudja-e az ő gyalázatát?... És mintha csak álmában cselekedne, lehajol egy fehér rózsa után. Ila a virágra tekintett, erre lángoló pir öntötte el arczát, szemei haragosan szikrákat szórtak:

- Adja ide, adja ide! - hevesen kapta ki az ifju kezéből a virágot, széttépte parányi darabokra, gyorsan a földre dobta, még egyszer oda villantotta lesujtó tekintetét Ödönre, aztán elfutott...

Késő este volt, mikor Ödön hazatért.

- Jól mulattál, édes fiam, talán vacsoráltál is Helén nénédnél? - kérdezte édes anyja.

Az ifju arcza halvány, de egészen nyugodt volt. Határozott s ez adta meg nyugalmát. Sokkal mélyebb fájdalmat érzett, mintsem a szülőire gondolhatott volna: első határozatához hiven annyit meg fog tenni, hogy véletlennek láttassék a dolog... de más ut nincs, ennek meg kell lenni! Erőltetett vidámsággal beszélgetett szülőivel, nem sietett elhagyni őket ezen az estén.

- Tegyük el magunkat, édes fiam, holnapra, - mondta ásitva az öreg ur. Ödönnek mintha gyorsan a szivébe kapott volna valami, megrázkódott, fölállt, kezet csókolt édes apjának: Jó éjszakát! Anyjához lépett, s hosszu csókot nyomott a kezére. Édes anyja, mint máskor is, megsimogatta a haját s megcsókolta a homlokát.

- Jó éjszakát, kedves kis fiam!

És ennél a jó éjszakánál valami rettenetesebbet képzelni sem tudott az az ifju, a ki tele volt életkedvvel s ifju meleg vére pezsegve forrt ereiben: a ki, midőn visszatért szülőfalvába, meg akarta mutatni, hogy mint helyre tudja ütni azt a kis mulasztást s milyen munkás, hasznos életet fog élni... Ej, vége mindennek; jó éjszakát!

VI.

Ila nem ment egyenesen anyjához, ő is határozott előbb, aztán levelet irt, azt elküldte a vasuti állomáshoz, s csak aztán ment be. Helén végig dőlt a divánon és olvasott, de már homályos volt a szobában s a könyvet leeresztette maga mellé. Ekkor lépett be leánya. Egyenesen a fejéhez került - nem óhajtotta, hogy arczába nézzenek, tudta, hogy olyat is fog mondani, a mi nyilt, egyenes természetével ellenkezik. A diván karjára könyököl s forró arczát oda nyomja édes anyja arczához.

- Mamuskám! Meg fogja lepni az én nagy tréfám... meg fogja lepni...

- No hát, lepj meg vele, kis leányom.

- Elhatároztam, hogy egy régi vágyát teljesitem... ugy van... most már elmegyek Ila nénihez.

Helént valóban meglepte ez a határozat; föl is akart ülni, hogy szemügyre vegye a kis leányt, de Ila ugy hajolt le hozzá s a forró arcz olyan szorosan tapadt arczához, hogy meg sem mozdulhatott.

- Ila! még tegnapelőtt a világért sem mentél volna...

- És holnap már megyek, mama.

Erre a meglepő, határozott nyilatkozatra igazán föl akart szökni helyéből.

- Ila! miféle beszéd ez?

- Hallgasd csak, mama; jól ki van ez tanálva. Mikor a mult nap K-n voltunk s a vasutállomáson kocsink után vártunk, emlékszel, hogy az állomásfőnökné pesti utjáról beszélt és kérdezte tőlünk, mit izenünk Ila néninek, ki az ő anyjával ugyanegy házban lakik... Holnap reggel indul a főnökné: bocsásson vele mamuskám.

Itt kezdődik aztán az a kérés, a melyikről megjegyezte volt Helén, hogy annak nem lehet ellentmondani. És olyan jól sikerült a kis leánynak tévutra vezetni édes anyját, hogy az nem is gondolhatott egyébre, mint igazi gyermekes meglepetési szándékra. Ő is óhajtotta, hogy leánya más társaságokban is megforduljon, igy tehát rövid tétova után, örömmel adta beleegyezését az elutazásba.

Hajnalban keltek utra: gyönyörü reggel volt s a hársvirág és friss széna balzsamos illatától mintha ujult erőt érzett volna a gyenge Helén. Az ut mellett csevegve futott szembe velök a kis patak, mintha jó reggelt kivánna az ébredő falunak. A patak utját - végig a zöld mezőn - rózsaszines fátyol jelöli, az erdőaljban a fátyol kiszélesül s ott lebeg az egész erdő fölött. Helén gyönyörködve tekint szét:

- Milyen szép! ilyet nem lehet festeni!

Ila az erdő felé tekint s arczát halvány pir futja be. Helén folytatja:

- Nézd, mint ifjul meg az öreg nap minden reggel: a füszálak, a falevelek milliárd meg milliárd harmatcsöppjében megsokszorozódva, mint csillog... de az erdő-aljában még csillog valami a harmaton kivül is. A bizony: Ödön megy vadászni s puskája csövén törik meg a kelő nap fénye... hallod Ila, az ébredő erdő hangját, mint üdvözöl minket is, őt is! Ödön is korán kelt ma...

- Kevesebb a vadászatból és több a komolyabb foglalkozásból, férfiasabb lenne!

Annyi erély s oly megvető elitélés csengett a kis leány hangjából, hogy édes anyja meglepetve tekintett rá. De a leányka, midőn legelőbb nézett az erdő felé és érezte mély elpirulását, már akkor arczára rántotta tömött fátyolát s igy egész biztonságban válaszolt arra a feddő, kérdő tekintetre:

- Ugy van, mama, nem tartom férfinak az olyan ifjut, a ki nem szégyel megbukni... Az olyan már nem szégyel semmit... Semmit, mama!

S mig az anya meleg szivvel védelmére kel Ödönnek, addig Ödön behatol az erdő sürüjébe és magában mind csak azt ismétli: véletlennek fogja tartani az édes anyja... éppen ugy lesz, mint akkor... mint kis fiu korában volt... És éppen ugy is tett. A toroknak irányitott golyót egy látatlan kéz kivezette az állkapcsok között.

*

Midőn az egyetlen fiut vérében feküdve, eszméletlenül megtalálták és haza szállitották és ez éppen akkor volt, mikor Helén visszatért a vasutállomásról - az édes anya olyan rémületbe esett, hogy meg sem tudott mozdulni; mikor pedig azt mondták, hogy fiában még élet van, akkor leborult az ágyra, sirt, reszketett és tétlenül tördelte kezeit. Ez igy tartott, mig egészen beteggé tette magát. Erre aztán Helén, a ki Ödönt nagy melegséggel ápolta, azt a megjegyzést tette: ilyen anyákat is csak ez a vidék termel! Lám, az az asszony igazán szereti a fiát s még sincsen lelki ereje az önfeláldozó ápoláshoz. Más anya - bármily erőtlen, gyönge lenne is - ilyen eset alkalmával erőssé válna: nem is bocsátana mást a gyermeke mellé... Jó, hogy nem ilyen, igy legalább ő ápolhatja a kedves fia játszótársát! És ápolta is annyi szeretettel, gyöngédséggel, hogy nem csoda, ha az ifju üdülő félben - mikor a kedély legáradozóbb, - bevallott előtte mindent. Aztán ajkához szoritotta az ápoló finom kis kezét.

- Most már, édes jó Helén néni, mindent tud... ugy-e jobb lett volna végezni akkor? mert azt csak nem hiszi, hogy ezek után életben maradhassak... ugy-e nem hiszi azt?

VII.

Ödön fölgyógyult. Serkedező selymes szakálla közül még kipiroslik a sebhely; de bensejében már helyreállt az összhang. Az okos, gyöngéd Helénnek sikerült fölrázni őt abból a zsibbadt, mély levertségből, mely annyira erőt vett rajta.

Lelkében uj eszméket ébresztett, melyek nem regényesek, de férfiasak. Tettvágyat, különösen pedig a mi fő, kötelességérzetet keltett az ifjunál. Tanuláshoz látott s észre sem vette, hogy mily előny egy olyan asszony vezetése, a ki éppen abban van otthon, a miben ő gyönge volt. S mig a komoly munka nap-nap után folyt, egészen egy más világ nyilt meg előtte. Most még az sem zavarta föl lelki összhangját, midőn egyizben Helénhez menve, az utczán Borival találkozott, ki egész parasztos tréfával mutatta a mellén piros zsinór „ingkötő”-n csüngő virágot: a rózsát és a bimbót. Ez a pórias szellemesség arról győzte meg Ödönt, hogy igaza volt Helénnek: hiszen ez a leány és a jegyese nem is sejtik, mit cselekedtek.

Aztán az sem zavarta meg, midőn pár héttel ezután a Bori lakodalmas népe ott ujongott a kapujok előtt. Ekkor már teljesen fel volt élesztve nála a tanulási kedv s az töltötte be egész lényét. Hej! ha olyan tanárok tanitanák az embert, mint Helén néni, a tudomány mellé mennyi müveltséget lehetne szedni! A mint a szomoru-nyir ráborult az ifjura, az ifju meg a kis asztalkán levő könyvekre, hányszor szerette volna az özvegy megsimogatni azokat a dus, hamvas-szőke hajfürtöket. Ilyen lenne most az ő fia is... de hát nem az ő fia lesz-e a törekedő, tehetséges ifju, a ki már megtalálta az utat, melyen biztosan szoktak haladni a jóravaló fiatal emberek?

No, édes kis leányom, most fogod azt a levelet kapni, a melyen forrongó szivecskéd föl is lázad, meg is enyhül! - És Helén mama ekképen irt:

„Kedves kicsikém! Többször tapasztaltam már, hogy ideges lények sejtelmében van valami látnoki. Drága áron: erőnk, egészségünk árán jutunk e tehetséghez, de hozzá jutunk! Mikor szegény Ödönnel az a szerencsétlenség történt, én mindjárt sejtettem, hogy az nem véletlen. (Lám, a kövér, jó étvágyu édes anya, most sem sejt semmit.) Nem tévedtem és mégis tévedtem. Azt hivém, hogy a bukás miatti szégyenből önkénytesen repült az a golyó egy ifju élet kiontására: nem tévedtem a szándékosságban, de tévedtem az okban. Szegény Ödön, mikor jobban lett, elmondott nekem mindent és nem is sejtette, hogy vallomása mily óriási önvádat rakott a szivembe! Hogy könnyebb legyen e teher elviselése és meg is mutassam az én kicsi leányomnak, hogy már olyan nagy leánynak tekintem, a kivel az édes anyja titkokat közöl mint egy jó barátnéjával: elmondok mindent s még nem is figyelmeztetlek, hogy kettőnk között maradjon ez a titok. Vádolom magamat! Sok, sok jót kellene nekem Ödönnel tenni, a mig leróhatnám azt a rosszat, melyet én zuditottam ifju életére!

Az én ideges kifakadásaim voltak okozói minden rossznak. Annyi rossz élczet faragtam e vidék elmaradottságára, betü-iszonyára, hogy a tapasztalatlan gyermek igy kezdett gondolkozni: de hiszen megmutatom én, hogy mégis olvas valaki az én kedves vidékemen! Velünk ne gunyolódjék Helén néni. És olvasni kezdett nyakra-főre, hova tovább mind mohóbb vágygyal s végre ugy belemerült a szerelmes regényekbe, hogy tanulását elhanyagolta; de ez még nem volt minden: fölizgatott kedélye, ifju, pezsgő vére arra hajtották, hogy maga is regényt csináljon s mint a kezdő irók, kik maguk a regényeik hősei, ugy Ödön is hőse akart lenni egy regénynek; de nem leirni, hanem megcselekedni akarta a regényt s mivel a természetesség rovására cselekedett, nem a szivével, hanem csak a képzelgésével, meg is boszulta magát az igazság.

Nevetséges lenne az nagyon, ha nem vált volna csaknem tragédiává.

Tehát olvasott az a fiu teménytelen „érdekfeszitő,” azaz iztelen szerelmes regényt s már előre örvendett diadalának, hogy majd mikor betoppan a pirostetejü, zöldrepkényes lakba, mint fogja Helén néninek elősorolni az elolvasott müvek czimeit. De mig ezeket elolvasta és a saját regényét kigondolta, nem tanult; elbóditotta az édes méreg: a sok rossz regény... de azt már tudjuk, hogy megbukott: igy tehát szégyelt felénk jönni szegény feje! Bár jött volna, beszéltem volna vele elolvasott müveiről s azokat oly világitásban tüntetem föl, hogy nem kap kedvet meg is cselekedni az izetlen hóbortot. De nem jött. Lázas izgatottság ragadta valami regényes cselekedetre: na aztán meg is cselekedte, szegény! Rávette a te Boridat, hogy holdfényes éjjelen találkozót adjon neki, mikor aztán majd határoznak sorsuk felett. No hát hallottál-e már ilyen golyhóságot? Hanem a büntetés mégis erősebb volt, mint a mennyire ez a regényes hóbort rászolgált. Mert olyan együgyüséget nem teszek föl, hogy valaki ebben mást lásson, mint a regényes hajhászatát! Hiszen, ha rossz szándék vezérli a fiut, bizony nem lett volna szükség erre a regényes találkozásra, megtalálhatta volna Borit otthon is, meg bárhol, kevesebb feltünéssel, mintha éjnek idején távozik hazulról... Csakhogy az nem lett volna holdfényes, fülemiledalos rendez-vous! Bori, a ki szintén regényes akart lenni, - mert hát elverted a fejét, Ila, ennek a leánynak is a regényeiddel! - a maga módja szerint azt találta regényesnek, hogy a „két legény” találkozzék a füzesben, az lesz most a jó tréfa! No hát ezt a paraszt tréfát vette szivére Ödön, hogy meg akart miatta szökni az élettől, meg minden kötelességtől.

Ismételte volna szándékát, ha nekem nem sikerül bizalmat kelteni benne. Elmondott mindent - azaz, egy dolgot elhallgatott, mert azt állitja, hogy nekem azt nehéz lenne elmondania, pedig az fáj neki legmélyebben! de én nem zaklatom ujabb vallomásra, ugy is tisztán tudom, hogy ez az ifju aljas szándékkal soha semmit sem tett, s ezt is igyekszem megérteni, mély levertségét enyhiteni. Nehezen megy, mert gyakran visszaesik abba a tévhitbe, hogy ilyen meggyalázás után még sem élhet tovább! Gyermekbeszéd! Ha minden fiatal embernek csak ennyi lenne a rováson; ha mindenkinek csak ennyit kellene, hogy megbocsásson a jövendőbeli feleség, akkor nagyon is angyalok lennének a fiatal emberek!

Nos, hát, édes kicsikém, hogy leszünk már, mikor jösz haza? Én menjek-e utánad, vagy Ila nénéd rászánja magát az erdélyi utazásra?

Simon bácsi és az ő élete párja szintén tudakozzák, hogy nem igen hosszasan maradsz-e oda? Hátha fölötte nagyon megszokod a fővárosi életet! a mi tudvalevőleg előttük a legnagyobb bün. Ödön nem szól semmit: szobájába zárkózva tölti a nap nagyobb részét. Szegény fiu! nekem köszönheti minden szerencsétlenségét: bár sohase beszéltem volna előtte olvasásról, vagy ha már megtettem, ajánlottam volna, hogy mit és mit ne olvasson.

Hibás vagyok ebben a dologban, Ila, nagyon hibás; vajha jóvá tehetném!

Mindnyájatokat csókol a te forrón szerető, édes anyád,

Helén, s. k.”

A leány válasza is hosszu volt. A hazamenetel ellen védekezett, s mig irt, szép fejecskéjében mind csak ezt forgatta: nem, nem akarom látni! Hevesen dobogó szive pedig zaklató sürgetéssel azt verte: Nagyon ohajtanám látni azt a bánatos tekintetü, szőke ifjut!

És a hosszu levél elmondta az édes anyának mind a két beszédet és a kis leány meg volt róla győződve, hogy titkát senki sem tudja.

VIII.

Elmult a nyár és az özvegy ugyancsak meglehetett elégedve magával is, az ifjuval is. Az a kitünő bizonyitvány, melylyel Bántelky Ödön most haza érkezett, megnyugtatta Helént, hogy mégsem sokat rontott ezen a fiatal emberen. De most már czélt ért, kezdett valami nyugtalanságot érezni. Mi lesz már ezentul? Hogy az ő leánya mit érez, azzal tisztában van; de vajjon fogják-e ezt az érzelmet viszonozni? A mire ő reménységét épitette, az még nem biztos alap: azt vallotta volt az ifju, mikor üdülő félben volt, hogy azért nem kiván élni, mert akkor annál az utolsó jelenetnél olyan megvető tekintettel sujtotta Ila. De ez még nem bizonyit sokat; ez sérthette az ifjut, a nélkül, hogy érdeklődjék Ila iránt; különben is akkor Bori kellett, hogy betöltse egész lelkét; azóta pedig nem is találkoztak. Vajjon nem leendett-e helyesebb, hogy hagyja leányát haragudni és ne világositsa fel az ifju jelleme felől? Ugy a végén is kiábrándult volna, mig igy fájdalmasabb lesz a nem viszonzott szerelem. És ő mindeddig erre nem gondolt; bizony szive és nem esze szerint cselekedett. Aztán meg azt is megigérte, hogy a fővárosba fog utazni s ott is marad nehány hétig; ez nem helyes. Gyors léptekkel járt alá s föl virágos udvarán. Az idő késő őszre hajolt s a fák levelei mintha hervadásukat siratnák, olyan fájdalmas zizegéssel hulltak alá; a kis vizesés kőpárkánya körül egész aranyos prémet alkotott a csigára gyülemlett sárga levélhalmaz. Helén megáll a vizesés mellett, oda dől a szomoru-nyir fehér törzséhez; az őszi hervadás kedélyéhez szól; a kis Ila szereti a késő őszt... bár itthon lenne, hogy lássa.

Az ég fehérrel tarkázott ólomszinü, de a nap tiszta fénynyel ragyog s a vizesést tündöklő szivárvány szinekkel szövi át. Helén, a mint elmerül a gondolataiba, ugy érzi, hogy valami fogva tartja itt, nem ohajt távozni és önmagának sem akarja bevallani, hogy ez az otthon nagyon drága neki. Nehéz lenne ettől az ócsárolt vidéktől megválni. Szive összeszorul... pedig ha a gyermek boldogsága ugy kivánja, mégis el kell távoznia. Én Istenem, vajjon mire is fog haza jönni az a gyermek?... Háta megett erős léptek hangzanak, megfordul s érzi, hogy elpirult. Ödön állott előtte. Kezet nyujtott.

- Isten hozta, Ödön! Ugy-e szép nyár ez a mi nyarunk?

- Olyan távol van Helén néni a vén asszonyságtól, mint ez a nyár az igazi nyár szépségétől.

- No lám, milyen ártatlanul csikar ki az ember néha egy-egy bókot; mert igazán nem számitottam rá, hogy az én kis fiam ezt a megjegyzést tegye. Ödön, tudja miért nevezem én mindig kis fiamnak?

- Tudom... a multért, egyedül csak a multért, Helén néni...

Mi akart ez lenni? Talán fél ez a fiu, hogy a jövőre czélozok? Szorongást érzett, visszafordult a vizhez s idegesen csapkodott a zsebkendőjével a száraz levelek közé. Mint száz meg száz parányi kis arany csolnak usztak, ringottak a falevelek: aztán keringve futottak tova a keskeny mederben; mikor már ideges fehér kis keze mindent, a mit utjában talált, a vizbe dobott, mintha idegességét is magával sodorná, a viz egészen lecsendesedett. Ezalatt az ifju sem volt olyan nyugodt, a milyennek mutatta magát. Mennyivel tartozom ennek az áldott, mivelt teremtésnek - gondolta, Helén ideges mozdulatait kisérve, és még sem tudok egészen őszinte lenni hozzá. Az özvegy is gondolt valamit, Ödönhöz fordult:

- Menjünk be, Ödön, (már nem mondta kis fiam) hüvös az én nyaram, fázom.

Bementek.

Az ifjura semmi sem hathatott volna kellemesebben, mint a régi udvarház pinczeszerü levegője után az illatszerrel telitett üde, tiszta levegő.

Milyen bájos, puha, meleg itt minden; még a szinek is mintha simogatnák az ember idegeit. Oda haza ilyenkor szanaszét a vetemény, azon jár az ember, mig a szobába hatol, ha pedig behatolt, ott ágastul letört paradicsomalma pirul minden képen, tükrön, a butorok pedig tele vannak almával, körtével: arra ül az ember, az hull a fejére mindenfelől. A kályhákban, ha tüz ég, akkor füst van; ha nem ég, akkor hideg, nyirkos, kellemetlen a lég. Ezért is nem szereti ő a késő őszt, hogy már mint kis fiu irtózott az első tüzelés fojtó szagától. A tél, az más; már akkor náluk sem füstölnek a kályhák, az almák is elapadnak, ha még paradicsomnak nevezik is azokat. Hej, de azért hol áll az ódon ház kezdetleges, rideg berendezésével ettől az illatos, puha, meleg fészektől! Ilyen otthonra vágynék az ő szive! Helén élénken tudakozódott egyről-másról, az ifju szórakozottan felelt, csak mikor lovairól szólt, akkor kezdett érdeklődni s midőn már tul voltak az erdélyi vérrel vegyitett négy fekete arabon, melyet a héten tanitott hámba Ödön, akkor tett ugy az özvegy, mintha most jutna eszébe valami: egy album után nyult.

- Bizony csaknem feledém... egy képet kaptam ma, nézze: ismeri? - A kinyitott albumot oda helyezte az ifju elé, aztán fürkészve nézett arczába. A mint Ödön a képre tekintett, arczát lángoló pir futotta be, azután rögtön elhalványodott.

Helén le nem vette róla a tekintetét: vajjon a vérnek e gyors száguldozását milyen érzelem verte fel? A férfi felháborodása-e azért a meggyalázó jelenetért, midőn utolszor találkoztak, vagy más forrásból ered ez a szinváltozás? Hej, csak egy pillantást vethetne abba a szivbe, a hol most ugy tombol, hánykolódik az ifju vér!

- Nos, Ödön, talán rá sem ismer, pedig ez igazán jó képe Ilának.

Az arczkép bájos, fiatal szépségében komolyan tekint az ifjura s gyönyörü telt ajkai mintha szólásra nyilnának.

- Milyen szép! - mondja egy önfeledt sohajjal Ödön. Aztán összerezzen, becsapja az albumot, feláll, távozni akar.

- Csak nem megy még el, Ödön? Gyujtson inkább szivarra, csak ne hagyjon itt; látja, már olyan hosszu az este. - Csengetett, lámpát hoztak be és a kandallóba fahasábot dobott a cseléd s olyan zaj nélkül távozott, hogyha Ödönt el nem foglalta volna a szive, most is megkérdi vala, mint máskor, hogy hol veszi Helén ezeket az ügyes cselédeket? - Ott kelnek ezek egy fészekben a maguk cselédeivel, felelte volna Helén most is, mint máskor.

Az ifju nem ült le, izgatottabb volt, hogy sem egy helyben maradhatott volna. Kinézett az ablakon a félhomályban ringó őszi virágokra: a szürkeségben nagy csoport varju röpködött; leeresztette a redőnyt, a kandallóhoz ment s a tüzfogót belemeritette a zsarátnokba, ott is hagyta, megragadott egy kis karszéket, aztán letette...

- Helén néni!

Az özvegy ugy tett, mintha csak most nézne rá; felemelte a fejét az albumról s biztató, szelid hangon, szerető, gyöngéd tekintettel azt mondta:

- Beszéljen, édes Ödön.

- Helén néni, hiába volt minden, hiába! Nem lehet azt jóvá tenni soha, soha, Helén néni!

- Gyermekbeszéd! Hiszen már jóvá van téve minden. A ki olyan férfiasan megküzdött magával, attól már nem várom ezt!

- Hej, ha tudná, Helén néni, ha ugy érezné... elhallgatott.

- De hát ha van még a szive mélyén valami, miért hallgatja el éppen előttem? Látja Ödön, ez nem helyes!

- Igaz! a ki megváltóm volt, az előtt nem lehet titkom. És most már oly hévvel és gyorsan kezdett beszélni, mintha attól tartana, hogy félbeszakitja valaki. Elmondom, Helén néni, csak aztán meg ne haragudjék rám. Tudja, mikor abban a kétségbeesett helyzetemben édes anyám a templomba vitt, közel álltam az őrülethez; de egyszerre csak ugy éreztem, hogy hátha még nincs elveszve minden s mintha ujjá születtem volna; egy édes, kimondhatatlanul édes tekintet teremtette lelkemben ezt az uj világot. Abban a pillanatban feledtem mindent és tisztán éreztem, hogy mindig Ilát szerettem! Láz volt az a másik, igazán csak láz volt. Ha ezt a drága, kedves tekintetet nem érzem, bizony nem lett volna erőm ahhoz, hogy annyi év elhanyagolt tanulását pár hó alatt...

Elhallgatott.

Helén kiegészitette:

- Olyan bámulatra méltó sikerrel jóvá tegye.

- De már most csak az a tekintet éget, a melyet Ila rám vetett akkor, midőn elfutott előlem. Oh, Helén néni, sohasem lehet ezt jóvá tenni? A leánya megvet engem!

Az özvegy gyöngéd, okos tapintattal lecsendesitette az ifjut, reményt is nyujtott neki, a mire oly édes bódulat fogta el, hogy meghajtott fővel sok-sok ideig mozdulatlanul ült helyén. Helén csöndesen felállt, vállára tette a kezét:

- Ma irok Ilának... Mit izen neki, Ödön?

Az ifju felszökött s lángoló tekintettel, férfias hévvel, csaknem követelő erős hanggal kiáltotta:

- Azt izenem, hogy jőjjön haza! Jőjjön haza!

Ezt már szeretem, - gondolta az özvegy mosolyogva, az ilyen erélyes hang mindig többet ér a mi nemünknél, mint a sohaj; ha igy folytatja a kis leány előtt is, akkor nem is lesz neki oka sohajtozni, az már bizonyos.

IX.

És az öreg Bántelky, a mint ott pipázgat az alma-, körteillat, kemenczegőz és pipafüsttel telitett nagy ebédlőjében, nyakát teszi rá, hogy annak a kis leánynak - Nagy Ilának - mégsem jó olyan hosszasan Budapesten időzni.

- Elrontják, feleség; meglátod hogy elrontják!

A feleség egy halom selyemszálu kender között babrál - és nem lehet állitani, hogy a frissen ecsetelt kender illata kellemesebbé tenné a szoba legét.

- Hát, öregem - válaszol az asszony - olyan lesz a leány is, mint az anyja; alma a fájától... És ez a jövendölés nem arra van szánva, hogy örömet szüljön. Ha csak egy kissé kevesebb lenne a köd az ősi házaspár láthatárán, mint szobájukban, akkor nem is mondhatnának maguknak valami kellemesebbet, minthogy a menyükül szánt leány ahhoz a derék, mivelt asszonyhoz fog hasonlitani, a ki megmentette, emberré tette fiukat. Az öreg ur kissé gondolkozóba esik s ugy találja: mintha még sem lenne egészen rossz asszony az özvegy. Hiszen vannak, vannak hibái, feleség; de hát melyikünknek nincsen?!

Mig az ódon udvarház ködös légkörében igy foly tovább a beszélgetés, az özvegy ezeket irja a leánykájának:

„Kedves, kicsi jó leányom! Szivem szerint való lett volna, hogy magam menjek utánad s pár hetet ott is töltsek abban a légkörben, mely gyermekéveimre mint aranyos rózsafátyol borult.

Széttépett idegeimmel még nem merek utra kelni: az ilyen gyönge teremtésnek otthon a helye. Immár bevallom neked, hogy ez az otthon nagyon drága előttem! Sohasem hittem volna, de most világosan érzem, hogy szeretem ezt a helyet s még a népét sem találom már olyan gáncsolásra méltónak, mint eddig.

A népe alatt, természetesen, az uri részét értem. Tehát én nem mozdulok már ki innét; kérd meg Ila, nénédet, hogy hozzon haza. Határozott kivánságom a minél előbb való hazatérted; nem tudok tovább egyedül lenni!

Még szerencse, hogy Ödön minden nap meglátogat.

Nehezen nélkülöztem, mig oda volt. Vagy talán nem is emlitettem, hogy egy napon csak elutazott s mikor visszatért, hozott magával olyan bizonyitványokat, melyek becsületére válnának bárkinek: még olyan tárgyakból is vizsgázott, melyeket elkerülhetett volna; de azt mondja, hogy ha már benne volt, egy-két oklevélig meg sem állt. Ez aztán férfi a talpán! Átvette a gazdálkodást is s végtelenül jól esik nekem, hogy mindent a szerint intéz, a mint szegény atyád sokszor elbeszélte: miként fog ő gazdálkodni, ha egyszer visszakerül kedves szülőfalvába.

Nincsen is szebb, függetlenebb élet, mint a gazdáé! Mikor ez az ifju lóháton vagy kis kocsiba fogott gyönyörü négy feketéjével elrobog itt a kapunk előtt s látom ifju üdeségének férfias délczegségében, mindig azt hiszem, hogy a felszántott barázdák őserejü párájából, a rétek és erdők vadvirágos illatából fakadtak arcza rózsái, a szabad lég, a férfias munka feszitik mellét oly hatalmasan.

Szóval, ez a fiu ugy fejlődött ifjuvá, hogy büszkék lehetnek rá a szülői; a mit ők meg én rontottam rajta, azt mind helyrehozta Ödön egymaga!

Éppen midőn idáig értem, toppant be az ifju; természetesen nem mondtam, hogy mit irtam róla, de megkérdeztem mit izen? Erre tekintete megvillant, szép fejét büszkén hátravetette és erélyes, csengő hangon, röviden csak ezt mondá: - Jőjjön haza, jőjjön haza!”

...Nem megyek! kiáltotta a kis leány, mikor idáig olvasta anyja levelét, nem megyek! Aztán másnap már utban voltak nagynénjével együtt - hazafelé.

A vasutnál Helén és Ödön várta őket. A kis leány kezében gyönyörü rózsabokréta volt s a mint anyja karjai közé repült, önkénytelenül oda dobta a virágot Ödönnek. Aztán a korosabb Ila ölelte át testvérét, majd a kis Ila lángoló arczczal nyujtott kezet az ifjunak:

- Jó estét, Ödön!

Az ifju megszoritotta a kis kezet, ajkához nyomta és meleg hangon csak ennyit mondott:

- Köszönöm, hogy hazajött!

Erre a kis leány, mintha kicserélték volna, daczosan megrázta a vállát s büszkén vetette oda:

- Nem a parancsolatjára jöttem!

Aztán az a szegény rózsabokréta, a mint megrázkódott az ifju kezében, mindent eszébe juttatott Ilának: hevesen elkapta a virágot és anyjához fordult.

Kocsira ültek. Ödön hajtotta szép lovait, Ila szembe ült az anyjával.

Milyen szép lett! gondolta az anya, szivének teljes gyönyörüségével szemlélve gyermekét. A négy tüzes fekete ló mintha érezte volna, hogy gazdájában mint forr, tombol az indulat, ugy toporzékolt és rágta a zablát. Berobogtak a hervadó virágok közé; leszálltak a kocsiból, de Ödön nem mozdult. Helén szelid hangon szólt hozzá:

- Ödön, csak bejő velünk?

- Köszönöm, nem.

Ebben a határozott hangban ismét ott csengett az, a mire Helén megjegyezte, hogy férfi-ajakról jobb szivvel hallják azt az asszonyok, mint a sohajt. A kis leány összerezzent, visszafordult, feltekintett az ifjura s szólni akart; de nem, még sem szól: most elárulná hangjával, mi van a szivében, az pedig nem lehet! S zajongó szive, szüzies tartózkodása, de főként az az emlék, mely itthon ismét lelkére nehezült, nem engedte, hogy első vágyát kövesse s az ifjut behivja. Gyorsan jó éjt kivánt, befutott és az éjszakája nagyon, nagyon rossz volt, de nem rosszabb, mint az Ödöné.

Harmadnapra Helén igy szólt leányához:

- Ila nénéd meg akarja látogatni Bántelkyéket, te sem voltál már régen az öregnél, hát jer velünk.

- Mama... Nem megyek...

- Miért? - és az anya olyan gyanutlan, jámbor arczczal kérdezte ezt, hogy a kis leány egészen felült és nagyon meg volt magával elégedve. Hogy hát ő olyan jól csinálta az egész dolgot, hogy az édes anyja semmit sem sejt? És ne is sejtsen, mert soha, sohasem is szabad annak ugy lenni - pedig lázongó kis szive mind csak azon vergődött, hogy ugy legyen. És ha már senki semmit sem sejt, akkor neki is ugy kell cselekednie, mint hajdan, a mikor minden nap elfutott Simon bácsihoz... nem, most még sem mehet oda... de aztán mit mondjon édes anyjának?...

- No hát ölts magadra valamit, mert foga van már az időnek oda künn.

Ila szó nélkül engedelmeskedett és Helén azt gondolta, hogy mégis csak együgyü teremtésnek képzelheti őt az ő kis leánya, hogy semmit sem vett észre! Aztán felérkeztek mind a hárman az „udvar”-ba, hol az első tüzelések füstje, gőze éppen akkor érte el tetőpontját és Simon ur ugy kezdé észrevenni, „mintha egy parányit érezné a kemenczék szagát”. A két müvelt nővér egy szemhunyoritással sem árulja el, hogy fejök megfájult a kellemetlen gőzben. De Ödön, a ki már a vendégeik ruháiról érezte azt a finom ibolya illatot, a mely minden időben betölti a pirosfedelü lakot, tudta, hogy mily hatása lehet az ősi ház sürü légkörének mind a három vendégre és ez a tudat nem tette kellemesebbé különben is zaklatott helyzetét.

- Azt hittük, kedves kis hugom - szólt Simon ur, miközben le akarta tenni füstölgő tajtpipáját, - hogy haza sem jő már abból a czifra fővárosból!

Helén felelt leánya helyett:

- Én hivtam haza. Különben a pipáját le ne tegye, Simon bácsi, el sem tudom képzelni füstölés nélkül.

- Sem pedig ennél nagyobb füstölést nem tud elképzelni, Helén néni! - mondta Ödön. Erre az édes anyja megjegyezte, hogy biz itt van egy kis pára, de majd csak kifujják magokat a kályhák. A házi ur, mivelhogy elhatározta udvariasnak lenni, azt kérdezte, hogy vajjon a pesti urnő nem veszi-e rosz néven, hogy füstöl?

- Sőt kérem. - Magában pedig azt gondolta, hogy ugyan mit árthatna már itt egy kevés pipafüst? Az öreg ur megint a kis leánykához fordul:

- Mig oda időzött, hugocskám, csaknem nagy szerencsétlenség érte a házunkat, talán nem is tudja...

- Tudom, - szólt közbe a leányka.

- Ő mondta?

- Mama irta.

Az Ödön szive hangosan vert. Ila egészen nyugodtnak látszott, Bántelkyné pedig elkezdte magyarázni, hogy milyen nagyon megijedt akkor. Istenem; még a jó gyermekek is megtudják ijeszteni az embert, hát aztán még a rosszak... vagy talán nem is hallották, hogy a Kisturi fia Árpád hallatlan könnyelmü élete után most milyen házasságot készül elkövetni?

- A rossz nevelés, - erősködik Simon ur, miközben önérzetesen csattintja le az ezüst, kormos pipafedelet - nyakam teszem rá, hogy az én fiam ilyet vagy bárminő léhaságot elkövessen!

Ödön lángvörös lesz és Ilára tekint.

A kis leány nemes ösztönénél fogva nem néz föl. Ez a szende szemlesütés egyszerre kibékitette Ödön szivét. - Milyen nőies! - gondolta. A nagy Ila pedig mosolyogva szólt:

- Én nem ismerem közelebbről az ifju Bántelkyt, de sokkal jobb véleménynyel vagyok felőle, minthogy elhigyjem az atyja állitását, mert nagyon hamvába holt, minden tüznélküli ifju az, a ki soha semmiféle könnyelmüséget el nem követett! Ugyan mit forr, mit józanodik ki az olyan ember, a ki sohasem volt ifju? A fiatalság apró botlásai éppen szükségesek, hogy legyen alkalma az ifjunak, megmutatni erejét, visszaszerezni az egyensulyt...

Bántelky közbeszólt és tüzzel állitotta, hogy jobb az, ha semmi olyat nem követ el az ifju, a min pirulnia kellene... Már milyen jó az, a ki olyan, mint az ő fia... Helén mama felállt, nem maradhat tovább. Ödön elkiséri őket, de most sem megy be; agya ég, vére forr: gyors léptekkel indul az utczán fel és megkerüli az egész falut, miközben mind csak azt kérdi magától: Mi lesz ebből, mi lesz ebből? Oda haza az ősi házban Bántelky azt a fölfedezést közli élete párjával, hogy a fiatalok egy cseppet sem érdeklődnek egymás iránt. Biz ezt én is észrevettem! És egyszerre csak ugy érzik, hogy sajnálják a dolgot s elhatározzák, hogy még várnak egy kissé, aztán majd más leány után néznek: hiszen van elég.

- Van, van, de azért ez a kis Ila még sem volna rossz...

Helén pedig azt gondolja: nagyon szereti egymást ez a két gyermek, most még duzzognak, lázongnak, de csak eligazodnak rövid időn. Nem kell már ebbe a dologba beleavatkozni! És benső megelégedéssel szemlélte, hogy minél férfiasabb kezd lenni Ödön, annál szelidebb a nyakas kis leány. Most már éppen jó uton vannak. És azon is voltak elannyira, hogy egy napon Ödön azzal lepte meg édes apját, hogy menjen vele a piros fedelü házba leány-kérőbe.

*

Aztán tisztába jött a dolog. Az öregek, ugy szivök mélyén, rendkivül örvendettek is ennek a házasságnak, de azért maguk között mindig azt hányták-vetették, hogy vajjon nem fognak-e felette fényüzők lenni ezek a gyermekek, mert a végén is budapesti vér foly a leány ereiben! Csak az ősi vagyont el ne verjék, csak azt ne!

Bántelky-vér foly ennek a fiunak az ereiben, - gondolja Helén mama - nehogy ez a vér visszasülyeszsze a jóravaló ifjut az ősi semmitevésbe, csak azt ne!

*

És a mennyit két, három év alatt láttak a fiatal házasok életéből, már az is megnyugtathatta őket! Hát aztán, ha még láthatnák, a későbbi dolgokat: azt a jómódu uri életet, a milyenről még sejtelme sem volt egy ősi Bántelkynek is, akkor egész nyugodtan alhatnák tovább örök álmukat. És a szegény idegtépett özvegy is kibékülne azzal a vidékkel, a hol olyan vő termett, a kit igy ki lehetett nevelni.

*

Különben Nyicza, az az öreg cseléd, a ki hajdan sövény-keritéssel főzte a nagy ebédeket, abban van, hogy ő majd mindent elmond a szülőknek; elmondja, hogy van ebben a földi paradicsomban a világon minden, még felvágott tüzelő fa is. Én istenem, mint fognak azon csodálkozni a Bántelky uraságok!

A GYANU.

(Elbeszélés a kalotaszegi népéletből.)

I.

Az uj, tornáczos nagyházban is, az ól melletti kis viskóban is még világosság van; itt is, ott is beteg asszony hánykódik olyan kinokban, melyek alatt önkénytelenül villan meg a küzdő asszony agyában, hogy: miért kell ezt egyedül csak a gyöngébb nemnek szenvedni?

Az éj zimankós; a kutya fel-felvonit. Ilyenkor Bács István összeborzong és még nehezebb léptekkel járja utját a tornácztól a csürig. Eláll a szélvész, kiragyognak a csillagok és az ól mellett való viskóban eloltják a gyertyát. - „Az már túlesett rajta,” - gondolja István és a tehetős paraszt büszkeségével teszi hozzá: - „de hát ugyan mire is jó az ilyen nyomorultnak a gyermek”?

Végigmegy az udvaron, belép a tornáczba, izmos fiatal alakja félve hajol az ajtóhoz: - „Szegény Erzsók felette rosszul van... szivesen magamra vállalnám a szenvedését!”

Nagyon szereti, nagyon szánja a feleségét. Azt a másikat nem szereti, nem szánja senki s mégis könnyebben átesett rajta. Visszafordul, végigmegy az udvaron, megáll a viskó ablaka alatt: itt már minden csendes. A rozoga falon egy fényes csik fut végig; a tornáczos ház ajtaját kinyitották, onnan szökött ide az a fény és onnan jő az az uj hang is, mely áttörve a hideg őszi légen, megérinti az apa szivét.

A tágas szoba padlóján, karos padjain szét van szórva az a teméntelen ágynemü, mely máskor a padlástverő ágyak disze szokott lenni. A nyitott tüzhely lobogó lángja bevilágit minden zugot. Egy nagyobb halmaz ágynemün széttárt karokkal alszik egy két-éves kövér, piros fiucska, bizonyosan az édes anyja mellől került a hevenyészett ágyra. Piros orru, fényes arczu öreg asszony, a falu bábája, mumia-divatra pólyázott uj szülöttet tart az édes anyja elé:

- Fiu?

- Fiu; de nem ez a fő, hanem hogy ép... ezért adj hálát a jó Istennek, Erzsók!

Az elgyöngült fiatal anya kérdő tekintettel néz az öreg asszonyra: a másiknál nem mondta ezt... most mért mondja?

Belép a gazda, az öreg asszony nyomban hozzáviszi a gyermeket:

- István, adj hálát az istennek, hogy ép gyermekkel ajándékozott meg...

Ennek is azt mondja, de hát miért mondja? gondolja a beteg és elgyöngült idegeinek finom hallását egészen arra forditja, hogy kivegye, mit suttog a bába:

- Mert István, született ezen a telken az éjjel egy kétfejü csodagyermek is: borsódzik tőle a hátam... ha az Ur isten rátok méri ezt a csapást, az bizonyos, hogy a feleséged belehal az irtózatba, mikor még én is meg vagyok képzelődve!

A beteget halotthalványság futja el és feje meredten szegül hátra, az ura hozzá siet, az öreg asszony pedig eczetért kiabál, a mit fel is fedez és elkezdi dörzsölni a menyecskét: - Uram isten, de mi lelheté ilyen hamar!

- Erzsók! édes feleségem, térj magadhoz! Lásd, a jó isten meghallgatta kérésedet, fiut ada a fiu mellé, éppen ugy, a mint kivántad. Tudod, mindig azon imádkoztál, hogy szép két fiad legyen: két nyiló rózsa egy tőrül; ez is olyan szép lesz, mint Jánoska... meglásd csak, hogy olyan lesz.

Végre felnyitja a szemét, az urára néz és mosolyogni akar, a miből csak egy fájdalmas rángás lesz; aztán körültekint rettegő kereséssel. Talán a gyermekét kivánja? És a bába oda viszi. Az anyja rátekint, remegni kezd, lázas félelem fogja el, eszmélete ismét el akarja hagyni:

- Hol a másik feje?

Összenéznek. De a beteg tudja, hogy a gyermeknek van még egy feje s izgatottan követeli, hogy mutassák meg azt is.

- Uristen, még az eszét veszti!

Nem vesztette az eszét, csak elgyöngült idegeire oly nehéz sulylyal csapott a kis csodaszörnyről való suttogás, hogy mélyebbre nyomult, mint sem elsimulhasson. Hát ha ez a borzasztó dolog vele történt volna? S gondolata még végig sem siklott e feltevésen, már a gyanu belekapott a szivébe s lelke szövevényét egészen összekuszálta. Erős lázba esett s iszonyu látományok kezdték gyötörni: a kétfejü gyermek folyton ott ült a mellén, nehéz is volt, forró is volt, csak akkor futotta el a jéghidegség, midőn négy fagyos kis kéz kezdte czirógatni és két szederjes szájacska beszélt hozzá rémséges dolgokat: - Ugy, ugy! Mi vagyunk a te édes gyermekeid, hiába ástak el a kertvégi tövisaljban, azért mi mindig visszajövünk hozzád, ide ülünk a melledre és itt maradunk, mert itt van a mi helyünk. - Oda is ültek és ott is maradtak egy egész életen keresztül.

II.

Már vége felé járt a tél, midőn Erzsók kezdett öntudatra jutni és felkelegetni. A mit lázában látott, abba teljesen beleélte magát. Annak a borzalmas éjjelnek minden mozzanatát ezerszer végig élte. A kutya vonitása, a bába sugdosása és a rémálmok kétségtelenné tették előtte a dolgot és a gyermekcserében erősen hitt. Elhatározta, hogy nem szól senkinek, csak midőn egészen nyilvánvaló lesz a dolog, akkor mondja meg az urának.

Hogy a menyecske élet és halál közt lebegett, a gyermeket beadták az özvegyhez, hadd szoptassa, ugy sem fizetett még házbért, mióta ide befogadták. Valami kóbor fényképésznek volt a felesége, az ura itt halt meg nehány hó előtt s ugy maradt a Bácsék nyakán az özvegy. Bács mind várta, hogy Erzsók mikor fog gyermeke után tudakozódni, de azt ugyan várhatta: az anya mindig Jánoskát kérdezte, mintha az a másik a világon sem lett volna. Mikor felkelt, keresztül ment az udvaron, István azt gondolta, hogy most már a viskóba fog menni a gyermekéhez: szegény menyecske, csak azt várja, hogy jártányi ereje legyen és maga kereshesse fel a kis ártatlant. De a menyecske elhaladt a kunyhó előtt és a csürön átmenve, egyenesen a kertvégnek tartott, tekintete félő kutatással futotta végig a sövényaljat, egyszerre csak elsápadt, remegni kezdett: itt, itt van elásva az a szegény kis csoda! Ha felbontaná ezt a turást, akkor megbizonyosodhatnék: az a ruhadarab, a melybe betakarták, megmondaná az igazat... de most nappal nem teheti, a szomszédok is ide látnak, az ura is ott áll az udvaron... hátha kijönne éjjel? Összeborzong, a fogai vaczognak...

De ugyan mit kereshet ott az a menyecske? És István gazda, a ki még mindig olyan szerelmes a feleségébe, mint volt legény korában, mellette terem, megfogja a kezét és ugy hivja, hogy menjenek be a kis fiukhoz. Erzsók meghajtja a fejét s ugy követi az urát. A viskóban jó meleg van és egy nagyon halavány, jó arczu asszony éppen akkor göngyöli tiszta fehér ruhába a három hónapos kis fiut. Mikor meglátja az anyát, diadalmasan löki hátra a ruhákat, hogy bemutassa az izmos, kövér kis teremtést; hiszen jóformán még nem is látta: mindjárt utolérte a hagymázos láz, valahányszor bevitte hozzá, most már felgyógyult, gyönyörködhetik benne. A kis fiunak tetszik, hogy ruha nélkül érzi magát s azt a kellemes helyzetet siet is felhasználni: kövér kacsóival belekapaszkodik a saját lábába és ugy igyekszik megkóstolni a nagyobb lábujját. Ezen buzgalmában ide-oda hempereg a vánkoson.

Az özvegy és a gazda Erzsókra tekintenek, az pedig sápadtan és meredten áll a gyermek mellett. Előbb egy pillanatig érdeklődve fürkészte a vonásait; de egyszerre csak, mintha megfagyott volna a szive: nem hasonlit a másikhoz!

- Na, Erzsók, ugy-e bizony derék egy gyermek? És meg kell adni, hogy a szomszéd asszony ugy ápolja, mint a magáét.

Ez felrázza a menyecskét, vad tekintetet vet a szomszédasszonyra és azt kérdi, hogy miért fekete az a gyermek? Sem ő, sem az ura nem szenes tuskó, akkor miért fekete ez és nem olyan, mint az első? Azt mondja meg! Mondja meg...

Az özvegy csodálkozva néz: na még ilyen anyát sem látott! István is megdöbben: hát még meg sem csókolja a gyermekét?

- Rosszul vagyok! - mondja a menyecske és kitámolyog a viskóból.

- Erzsók! neked még más bajod is van a betegségen kivül, - faggatja pár nap mulva az ura, - ne tagadd, én látom...

Vajjon szóljon-e, mit tegyen? Ha most szól, még nem késő, meg lehetne bizonyosodni a borzasztó gyanu felől. A bizonyos rossz is jobb ennél az irtóztató állapotnál!

- Pista, bevallok mindent, ha megigéri, hogy egy dolgot végbe hajt, akármint irtóznék tőle, mégis végbe hajtja... ha erre meg nem esküszik, sohasem árulom el azt, a mi elébb-utóbb meg fog ölni.

Természetesen, hogy a férj megesküdött, a felesége pedig élénk szinekkel festette a csodagyermek születését és az okokat, hogy a bába és az özvegy miért cserélték ki az ujszülöttet; hiszen az világos: az egyik jó módba akarta helyezni a gyermekét, a másik pedig nem akart nekik olyan szomoruságot csinálni, talán attól is tartott, hogy akkor kevesebbet kap; szóval, napnál világosabb az egész. Emlékezzék csak vissza Pista a bába suttogására, a mitől most is borzong az ember; nézze! És felborsódzott, elfogyott karját oda tartja az ura elé.

Az irtózatnak és erős meggyőződésnek oly mélységével beszélt a menyecske, hogy a férje megdöbbent és gondolkozni kezdett.

III.

A megdöbbent férj hirtelenében emlékezetébe idézte annak az éjnek minden óráját és perczét, aztán felvidult arczczal legyintett a felesége vállára:

- Bolond beszéd, Erzsók, bolond beszéd! Mindig az udvaron voltam, mindig a két ház között járkáltam és bizonyos vagyok benne, hogy olyan nem történhetett...

- Pedig ugy történt... én tudom, hogy ugy történt! Sirva borul az urára. - Bizonyosodjunk meg, Pista! És a fülébe suttogja a módját. A férfi összerezzen; az asszony odanyomja könnyes arczát az arczához s ugy kéri. Pista feláll, Erzsók megragadja a kezét: - de... de csak azt mutassa meg, a mibe göngyölitették... magát... na, tudja azt nem akarom látni...

A csürben vár az urára. Hallja, hogy a fagyos földben mint kocczan az ásó és ugy reszket, hogy le kell ülnie a szekérrudra.

Az ura is reszket, a mint sápadtan, undorodott arczkifejezéssel, távol tartva magától, mutat egy darab rongyot.

A fiatal asszony rámered és csalódva mondja:

- Az özvegy kötője!

Ettől fogva a nagy házba kezdett visszaállni a régi rend. Egészsége, munkakedve megjött a menyecskének. Az a kinzó gyanu, melytől nem volt nyugta, meglapult valahol a szive mélyén. Hosszas, nagy betegség után olyan szép az élet, a természet, és a fiatal asszony ugy érezte, mintha gyermek lenne, a ki mohó vágygyal futkossa be a vadvirágos tájat. Csak a kertnek egy részét kerülte ki mindig; de hogy miért, arra nem akart gondolni: majd máskor, most nem akar...

- Erzsók! Ez a mi lakónk felette gyönge, a gyermek erős, el kellene már választani, azt tanácsolja a bába, - mondá egyszer István a feleségének.

A bába és a gyermek együtt való felemlitése kellemetlenül hatott a menyecskére; de beleegyezőleg intett és a piros tulipános kék bölcsőt beszállitották a tornáczos házba s mig a költözködés folyt, Erzsók az ölébe kapta nagyobb fiát, a szőke-piros Jánoskát és ugy érezte, hogy azon most valami igazságtalanságot követnek el: simogatta, csókolgatta és szenvedélyes szeretettel csüngött rajta. Egy álmatlanul töltött éj után, - mert a kis váló személy torka szakadtából sirt majdnem egész éjjel, - ölébe kapta a kisebb fiut és kiállt vele a kapuba; most hajtják a csordát, az talán elfoglalja. A mint arczába csapott a hüs őszi reggel szellője, eszébe jutott, hogy az ajtót nyitva hagyta s a kis fia, a szép, meg talál hülni: visszatért, hogy behuzza az ajtót; de arra nem gondolt, a ki az ölében volt, hanem a viskóban gondoltak rá; óvatosan, hogy a kis fiu észre ne vegye, háta mögé került az özvegy és nyakáról a meleg kendőt levette s oda boritotta a gyermekre s visszahuzódott a kapuszárny mögé. Erzsóknak mintha a szivébe szurtak volna: „ugy félti, mint én azt a másikat!” Aztán igyekezett elhessegetni magától a rossz gondolatot, hiszen felfogadta, hogy sohasem gondol arra. A csorda megteszi a hatását, Pistike kitárt karral hadonász a tehenek felé és érdeklődve kiabál érthetetlen szavakat. Erre az öreg csordás, a ki lassan ballag tehenei után, megáll.

- Jóba van a kölök! Na, hadd lássam a második fiut, a kire az utczára néző szoba néz, mert Jánoskának már csak a hátulsó szoba járja, már ennek ez a sora! De az istenért, Erzsók, hol szedéd ezt a fekete gyermeket; mintha nem is a tied lenne!

A szőke menyecske egész testében megremeg. A fölébredt gyanu, a mint megmozdult, ugy szurt, mint ezer tü s olyan hideg volt, mint a jég. Érezte, hogy többé nincs hatalma felette, nem is küzdött ellene, hiszen a mit észrevesz minden idegen, hogy ne érezné azt ő! Szédelegve megy be, leteszi a kis „feketé”-t (ez lesz annak a neve mindig) és ráborúl az elsőszülöttre: „Te, te vagy az én édes, szép, fehér-piros gyermekem. Hiában erőltetem, nem tudom szeretni azt a másikat. Még az állat is megérzi a magzatát, én is csak megérezném, ha az enyém lenne!” És önkénytelenül gondol a kertvégi tövisaljra: a fogai vaczognak. A mi részvét vagy melegség még van a szivében, az egészen oda költözik a vadbürök és csalán tövén porladó kis csodaszörnyhöz, a „feketé”-nek csak a jéghidegség marad.

Minden este sirva suttogja el az urának gyanuját, elősorolja, hogy ki milyen megjegyzést tett a szőke pár fekete gyermekére. A férj előbb csak neveti a dolgot, hiszen ő bizonyosan tudja, hogy az nem lehet igaz; ott volt a két ház között egész éjjel. Azután alkudozni kezd:

- De Erzsók, ha még igaz lenne is, akkor is ugy kellene tenned, hogy nem igaz; mért szereznénk magunknak kárörvendőket? Az efféle dolgokkal mindig csufságra járnak az emberrel. Azért ne emlitsd a gyanudat a világon senki előtt... Az ember meg tudná ezt tartani, félek, hogy az asszony nem tudja!

Az asszony is meg tudta, pedig mikor a gyanu nagyobb erővel ütötte fel tükből álló fejét, gyakran volt azon a ponton, hogy Jancsinéhoz rohan és igazszólásra kényszeriti; de visszatartotta magát és csak arra szoritkozott, hogy ha a bába meg-meglátogatta a „drágalátos két csemetét”, bővebb mértékkel töltögette számára a pálinkát s mikor már jól bevett a megczukrozott szeszből, akkor mindig a „fekete” születésére terelte a beszédet; de nem tudott kisütni semmit. Ilyenkor aztán nyugtalansága határ nélkül való volt. Csak az igazat, csak azt tudhatná egyszer biztosan!

A kis „fekete” lehetett már három éves. Erzsók az urával kapálta a káposztát. A két fiu az udvaron maradt; az anyjuk tudta, hogy ha nem bizza is az özvegyre, az mégis ügyel rájok; különben a káposztás egészen közel van az udvarhoz; a büszke parasztmenyecske nem tartja érdemesnek a „jövevényt” kéregetni, mikor magától is szemmel tartja a gyermekeket.

Vigan játszadozik a két fiu, mig a nagyobbnak az nem jut az eszébe, hogy most már jó lesz főbeütősdit játszani, ugy, mint a nagyok s ennek okán fel is kap a favágóról egy hasáb fát és ugy rohan az öcscse felé azon kecsegtetéssel, hogy most már főbe fogja ütni. Az apróságot semmiképen sem hangolja örömre az igéret és sivitva fut körbe, megbotlik, orrára esik s ekkor a bátyja oly hatalmas ütést mér rá, hogy ha éri, egyszer mindenkorra felmenti az édesanyját attól az aggodalomtól, hogy az örökség jogtalanul oszlik majd kétfelé. Ugyde - a mint ezt már mindenki sejti - az özvegy ott terem, félrelöki a „szép”-et és ölébe kapja a kicsit, simogatja, csókolgatja s magához szoritva szeretettel beszél hozzá:

- Ne sirj, édes kedves fiacskám, te vagy az én drágám, nem hagylak, a mig élek!

A szegény kis fekete szipogva fogja át a nyakát, egész hozzásimul, az asszony pedig melegen csókolgatja az ő „egyetlen”-ét.

- Hallja? látja? - kérdi lihegve Erzsók az urától és megragadja a kezét. - Na, most sem hiszi, nem hiszi, Pista?

- Mondasz valamit Erzsók! s ettől kezdve egészen elfogadta a felesége kételyeit s rövid időn éppen olyan kellemetlenül szurta az ő szivét is a gyanu s éppen ugy tartott tőle, mint a felesége, hogy vajjon, nem egy idegen gyermek fogja-e megröviditeni az igazit?

IV.

És a kis feketére már nemcsak az anyja tekintett hideg szemmel, de az apja is s igy a hidegtől elfordulva, a meleg vonzotta a gyermeket: meleg tekintete, meleg bánásmódja a szegény lakónak.

Mikor aztán egy nap az özvegy nem kelt fel és azt mondta a tiz éves fiucskának, hogy nem is fog felkelni soha, a gyermek irtóztató fájdalmat érzett és szó nélkül rohant a doktorért.

- Hol jártál? rival rá az anyja.

- Édes anyám! a néne nagyon beteg, azt mondja meg is hal... a doktort hivtam.

Az asszony sötét, fürkésző tekintete beleszur a fiucska szemébe, mintha a gyermeki lelket akarná átkutatni: vajjon ez is tudja már? bizonyosan tudja, azért van igy megijedve... oh, hogy ezt a borzasztó gyanut nem lehet már egyszer tisztán látni!

- Pista! miért sajnálod te olyan erősen azt a lakót?

- Azért, mert nagyon fáj szegénynek a szive; aztán meg olyan jó hozzám, senki a világon nem olyan jó, mint a néne.

Mikor a doktor távozik, Erzsók utját állja, mert hát szeretne valamit tudni arról a szegény jó asszonyról, a kinél áldottabb lakót nem is kiván.

- Pedig már nem hosszasan lesz a lakója; végét járja a boldogtalan!

Erre egy barna piros gyermekarcz elsápadt, a menyecske tekintetében pedig felvillan valami remény fénye; egy gondolatba dobban minden érzése: hátha most megtudhatná az igazat?

Sebtében rakosgat egy ruhába puha kenyeret, sajtot, szőllőt és ugy megy az özvegy viskójába. A szipogó kis fiu nyomon követi, de ösztönszerüen érzi, hogy anyja visszaküldi, ha észreveszi, azért csak ugy lopódzik be és észrevétlenül lapul az ágy lábához.

Erzsók nyájas szókkal tudakozza a beteg állapotát; biztatgatja, hogy holdváltozáskor jobban lesz, aztán leül az ágya mellé s ugy kinálja az elemozsinából. A beteg köszöni, de nem kóstolja meg.

- De hát, ugyan mit kiván, lelkem szomszédasszony; csak szóljon, tüstént itt leszek vele.

- Nem kell már nekem semmi, Bácsné asszony!

- Ugyan, ugyan, csak nem hiszi, hogy meghal!

- Azt én már tudom bizonyosan. El is vagyok készülve a nagy utra...

- Na, csak ne csüggedjen, lelkem. - Elhallgat s izgatottan simogatja a takaró ruha piros csikját: hogy kezdje? Ez a nyomorult nem éli tul az éjet és akkor örökre magával viszi a borzasztó titkot... Nem, annak nem szabad megtörténnie!

- Szomszédasszony!... elakad, köhécsel és szinét változtatja. Vajjon mi baja lehet? gondolja az özvegy a szivbajosok józanságával.

- Szomszédasszony... ha ugy gondolja... pedig az nem lesz ugy, mert felgyógyul... de ha mégis azt hiszi, mintha közel lenne az utolsó órája, nem nyomja-e olyan a szivét, a mitől szeretne szabadulni; - tudja, hogy könnyebben bejuthasson a mennyeknek országába?

- Olyan bünt nem érzek, a mi gátolna az oda való jutásban.

- Pedig látja, szomszédasszony, van egy olyan büne, a mit csak én bocsáthatok meg és lelkemre mondom, hogy meg is bocsátom, csak vallja be igazán, vallja be, édes lelkem! - Megragadja a kezét és oly sürgető végkétségbeeséssel néz a szemébe, hogy a beteg elcsodálkozva mondja:

- De nem értem, igazán nem értem...

- Szomszédasszony! Én tudom, bizonyosan tudom, hogy a „fekete” a maga gyermeke. Azért nyugtassa meg a lelkét egy igaz vallomással. Isten engem ugy segéljen, hogy a világ előtt ezután is csak ugy magaménak vallom; ez ne tartsa vissza...

A beteg valódi csodálkozása megdöbbenti Erzsókot.

- De az istenért, Bácsné asszony, hogy gondolhat ilyet? Mikor vette ezt a fejébe? Verje ki, verje ki onnan, ha azt akarja, hogy az isten meg ne verje. - Aztán az igazságnak olyan meggyőző erejével beszél tovább, hogy Erzsók, a mint távozik, ezt gondolja magában! „A beteg igazán nem tudja a dolgot: ugy hát a bába csak a maga fejétől cselekedte; de majd eljő annak is a végórája s akkor kiveszi belőle a titkot.”

A kis fiu pedig oda sompolyog az ágyhoz; lelkét különösen érintette, a mit hallott; kis szivének erőszakos, sebes dobbanása majdnem elszéditi; meg van rémülve, nincs még tisztában vele, hogy mitől fél s igy még irtózatosabb a dolog: tekintete rimánkodó kifejezéssel tapad a beteg arczára s hangjában rémület rezeg, a mint megszólal:

- Nem értem, néne, nem értem!

- Hát hallottad?

- Hallottam.

- Akkor jer, kis fiam, ülj ide az ágyamra... De mégis, előbb nyisd ki az ajtót és az ablakot is, hadd jőjjön be a friss lég és adjon egy kevés erőt a beszédhez.

A szérüskertben asztagot raknak s az ablakon betolul a friss szalma illata.

- Beh jó! - És a szegény „néne” mélyen lélegzik.

- Pistike! Akármi érjen, ha egészséged lesz és szabadon járhatsz az áldott tiszta levegőn, nem lehetsz boldogtalan. Lásd, én mily nyomorult vagyok s ha kinálnának vele, még szivesen visszavenném az egészséget: jobb az enyhe napfény, mint a sötét sir!

Megborzong, pedig nem magára gondolt, midőn az élet szeretetét akarta beleoltani abba, a kit senki sem szeret rajta kivül.

- Add ide a kezedet, kis fiam, és ne reszkess, hiszen az őszi nap olyan melegen süt; aztán ne busulj te azon soha, hogy az édes anyád azt hiszi, mintha te nem lennél az ő gyermeke; ez csak egy rossz álma anyádnak és lásd, neki az sokkal roszabb, mint neked, mert te mindig tudni fogod, hogy ő az édes anyád és a szerint cselekszel; de anyád nem tudja, hogy igazán a gyermeke vagy és idegen módra bánik veled. Igy tudva, soha, soha se essék az neked rosszul és gondolj vissza mindig erre a délutánra. Olyan szépen süt be az elbuvó nap, mindjárt sötét lesz és a „néne”, a ki téged ugy szeretett, azt hagyja neked, hogy légy jó; felette ne nagyon buslakodj semmiért, aztán néha jer ki a temetőbe, mondd el a bajodat, én ott is meg foglak érteni mindig... de más előtt ne szólj arról soha, érted - soha!

V.

A gyermeket az első bánat mély érzékenységével hatotta át a néne halála és mégis kis szivének némi enyhülést adott a haldokló fölfedezése s mikor odaát a szomszédban a keresztanyjáéknál, - Mátééknál - részvéttel czélozgattak az ő megkülönböztetett sanyaru állapotára, most már nem okozott olyan nagy fájdalmat neki, mint eddig: hiszen az édes anyja azt gondolja, hogy idegen hozzá, akkor hát nem is lehet csodálni, megmondta ezt, az a szegény néne, beh jól tette!

Az anya, a mint gyanujában megingatták, ismét jobban szenvedett és a felzavart izgalom csaknem őrületbe ragadja a szegény kétkedőt. Most már minden reménye a bábában összpontosul, csak az tudja az igazat; s ettől kezdve nincs az az érdeklődő örökös, a ki nagyobb hévvel tudakozódjék a kedves nagybácsi egészségéről, mint Bácsné a bába állapotáról. Csak ugy véletlenségből akkor megy az utczára, mikor az öreg asszony épen arra jár és beszél neki olyan orvosságról, melytől a haldokló is életre tér; csak el ne mulaszsza Jancsiné érette küldeni, mikor egyszer rosszul lesz.

Egyszer azonban, egész váratlanul, hirtelen megütötte a guta a bábát, mire Bácsné kétségbeesve elkezdett átkozódni:

- Legyen, legyen átkozott a vén boszorkány, hogy miért vitte magával azt a titkot, melyet azon a borzasztó éjjelen megérintett! Másnap, midőn a temetési menet csendesen haladt a kapu előtt, Bácsnét elragadta az indulatja; ott, abban a bezárt koporsóban viszik az ő rémséges nagy titkát és eltemetik örökre! Vad tekintettel rohan az utczára; jámbor ura rögtön sejti e kétségbeesés okát, megragadja karját s ugy tartja megfeszitett erővel, mig a menet elhalad.

- Csendesülj, Erzsók! Csendesülj!

- Majd lecsendesülök akkor, midőn ugy visznek a koporsóban! Ha vissza nem tart, Pista, bizony mondtam volna egy pár szót annak a vén boszorkánynak, a ki igy megrontotta a lelkemet!

Bemegy a szobába; az első szülött szalonnát nyomkod egy darab puha kenyérre, minden órában tömi magát a kövér fiu, - a kisebb egy ostornyelet farag. Egymás mellett állnak a szoba közepén, az anyjuk szorongó érzések között vizsgálja őket: nincs már senki, a ki bizonyosan tudná a dolgot... Ha valami hasonlatot fedezhetne fel!... Nem, ne is legyen hasonlat, mert az is borzasztó lenne, összerontaná azt a sok keserüséget, melyet már egész mohósággal dédelget s mely szorosan összenőtt a kertvégi tövisaljjal. Beszédet is kezd Pistával; a szava is idegen, de mindezek felett idegen a szin, az a fekete szin! s mire a temetésre szóló harang utolsó kongása azt jelenti, hogy immár a sirt felhantolták, az anya már megállapodásra jő és elhatározza, hogy ő tisztán tudja a dolgot, nem fog többé kétkedni soha. Oh, csak lenne hozzá ereje, hogy legalább a világ szájáért ugy tudjon tenni, mintha igazán az övé lenne az a kis idegen!

Pedig az ő világa már régen kárhoztatja és a szomszéd komaasszony nem is csinál abból titkot, csak midőn látja, hogy mily zokon veszi, akkor nem érinti többször a dolgot: de annál nyájasabb lesz a kis fiuhoz; még azzal is kitünteti, hogy néha rábizza a házát és a kis leányát: ügyeljen, a mig ő visszajő a mezőről. A gyermek hálás ragaszkodással vonzódik az uj melegség felé: hiszen a keresztanyja csaknem olyan jó hozzá, mint a szegény néne volt.

Bácsné, a mint tervet tervre sző, hogy mi módon kárpótolja majd az ő szép fiát a rajta elkövetett jogtalanságért, ugy beleéli magát tervezgetésébe, hogy kezdi visszanyerni nyugalmát s halvány arcza oly piros lesz, mint volt a „fekete” születése előtt.

Az egyik terve kész van. A Máté Gyuriék öröksége legnagyobb a faluban, a belső telek pedig terjedelmesebb a legjobb gazdák telkénél is. A ház sem ugy van épitve, mint a mostani házak: több benne a tölgyfa, mint a fenyő. Aztán még eddig csak egy gyermek van a háznál, tehát csak ezzel a házassággal lehet helyreütni azt a csorbát, melyet a jogtalan osztozkodás fog ejteni az elsőszülött jussán. Mikor már ezt egészen jól elhatározta, akkor ismét egy szomoruság, vagy - szerinte - igazságtalanság érte. A szomszéd kis leánynak egy öcsikéje érkezett s pár év mulva ismét egy másik. No, ez már sok! És Bácsné uj tervnek szövi a szálait.

Most már Csüdöm Bori a legjobb szerencse, tehát azt fogja elvétetni a fiával: erősebb, fejlettebb is, mint Máté Anna és a nagyanyjának egy zacskó ezüstpénze van, a mit egészen oda ad az unokájának a lakodalma napján; majd abból - meg az addig eldugasztott pénzből - fog az uj házhoz egy olyan részt toldatni, mely mellett elülhet a Pista szobája!

A „feketé”-t dologra szoktatta, hadd keresse ki, a mit majd bitorolni fog. És a fiu megtesz mindent, szó nélkül. Már a „szép” is egészen megszokta, hogy a mi nehéz vagy kellemetlen, az mind az öcscsére néz. Hiszen olyan erős, mint egy bivaly, mondja az anyja, apja pedig beleegyezve inti: „Éppen olyan”.

Ha a fiu kifáradva a favágásban, marhák körül való teendőkben, neki pirulva hozza be az általa fejt tejet és pihenni szeretne, az anyja sürgeti, hogy menjen ki éjszakára a marhákkal a rétre, de jól vigyázzon, nehogy tilosban érjék a jószágot. Pista szó nélkül engedelmeskedik: mert hát ő tudja, hogy az édes anyja akaratát követi: de az anyja azt hiszi, mintha idegent zaklatna... aztán ugy sem jobb itthon lenni, mint akárhol, tehát neki mindegy.

Ha a paraszt legények legkedvesebb szórakozásáról, a vásárra való menetelről van szó és az apja azt mondja, hogy mégis csak Pista ért jobban a marhához, menjen ő: akkor az anyja Jánoskát, a „szép”-et küldi: „hadd mulasson a szegény!”

Egy ilyen alkalommal volt Bácséknál Máté Anna és a mint meglátta, hogy Pista elpirulva vonul hátra és szó nélkül dobja le czifra szürét, nem tudta megállni, hogy el ne mondja, a mi a szivén van:

- Erzsók néne! hogy nem szánja Pistát. Ha esőben kell a mezőre, erdőre menni, akkor mindig őt küldi, de ha ünneplőbe öltözve, a vásárra készülődnek, akkor János menjen! No, én nem türném el ezt még az édes anyámtól sem!

Bácsné ugy érezte, hogy ez a kis béka ezer körömmel markol a szivébe s ettől a pillanattól kezdve gyülölte is. Haragos szóval mordult rá:

- Ki tanitott arra a becsületre, hogy idegen háznál leczkéztess egy asszonyt?

- Ne haragudjék, Erzsók néne, de nagyon megszántam Pistát... különben is sokszor csodálkoztam rajta, hogy mindent szó nélkül teljesit, miért nem mondja vagy egyszer...

- Mit? talán bizony, hogy nem akar szót fogadni?

A kis leány megrázza vállát, kikerüli az egyenes feleletet, mert hát anyja sürgősen küldte a kovászért. Hanem annyi ideje mégis marad, hogy a mint elmegy Pista mellett, oda sugja neki:

- Beh kár, hogy egy kicsivel nincs több akarata, beh kár!

És ekkor a fiu a hálának, az ébredő sziv megszólalásának s a zaklatott lélek feljajdulásának egy olyan tekintetével mélyedt a leányka szemébe, hogy azt soha, sohasem lehet többé elfeledni!

A Bácsné haragját lecsendesiti, hogy a „szép” ott áll előtte olyan buta gőggel, nehézkes lomhasággal, a mint az csak kitelik egy elkényeztetett, jómódu parasztlegénytől; felcsapja bokrétás kalapját s ugy várja, hogy az anyja utravalót adjon.

De hát hogy is hiheti valaki, mintha ezek testvérek lennének? gondolja az anya, a mint kövér piros fiáról a „feketé”-re tekint. Oh! az a fekete szin sötétitette be az ő egész életét! Aztán ha még más forma lenne; de az ilyen mamlasz, tedd ide, ne vedd elő embereket hogy miért teremtette az uristen, azt nem lehet megérteni!

Pedig a csinos, mindig tiszta fiu az ő fiatal üdeségének friss hamvával, egészséges vére meleg szinével s különösen tekintetének szelid mélységével minden ember előtt nagyon vonzó. Csak az anya szemét homályositotta el a gyanu szürkesége, csak az nem látja ezt.

Istenem, vajjon mit gondol most róla Máté Anna? - töpreng a szegény fekete; - oh, csak az az egy láthatna be az ő szivébe! De hát az sem lehet s igy az sem fogja megtudni soha, hogy miért bánnak vele ily mostohán és ő miért tür el mindent, feljajdulás nélkül, mint a barom. Pedig a leány jó véleménye olyan lenne az ő élete ködös szürkeségében, mint egy meleg, fényes napsugár.

VI.

Bács István uramat birónak választották és János, a „szép”, tisztán elhitte, hogy hozzá nem is illenék más apa, csak egy biró.

Bácsnét az utóbbi időben még egyéb is kezdte foglalkoztatni, mint Jánosnak Csüdöm Borival való házassága. Volt ugyan összeköttetése a két dolognak egymással; de a főok most is csak abból indult ki, hogy ha az idegen fajzat egyenlőn fog osztozni az első szülöttel, legalább adja is meg az árát, a mennyire lehet.

Egyszerre csak elkezdi az urát kisérgetni, kisérteni:

- Na Pista, ha még ennyire is rázza a fejét, akkor ne is mondja magát sem birónak, sem apának... üljön a sutba!

- Hagyj békét, Erzsók, hagyj békét!

Az asszonyt szorongó érzések kinozták: ha ez az ember felette erős találna lenni! És a kisértés folyt tovább és a férj bizony nem talált felette erős lenni.

Közelgett a sorozás ideje és a biróné szigoru tekintettel vetette oda:

- Még sem szólott, pedig belátta, hogy igazam van! Aztán tekintete meglágyul, szemébe könyek gyülnek, ajk-szegletei remegnek:

- Tudja meg, ha Jánoskát beveszik, én abban a pillanatban meg fogok halni, erre esküszöm!

A „fekete” éppen ekkor lépett a szobába; az asszony könyes szeme esdő kifejezéssel tapad az urára: most, most szóljon! A biró köhécsel, aztán kissé rekedt hangon kezdi:

- Pista! egy szavam lenne hozzád, ugy gondolom, értelmezed... hát a mint láthatod is, a bátyád idejekorán felnyult s e miatt felette gyenge a melle, igy mondja a doktor is... ha be találnák sorozni, félesztendő mulva belehalna... Hála istennek, te erős vagy, a dolgot is jobban birod, azért ugy gondoltam, hogy a bátyád nevén téged állitsunk elé... te bizonyosan kiszabadulsz, mert mégis csak gyönge... azaz, hogy fiatal vagy; igy aztán mind a kettőtöknek jól lesz... Na, mit szólsz hozzá?

A fiu egy kissé elhalványul, de ki venné azt észre a fekete szinén? Az asszony dobogó szivvel várja a feleletet: sohasem mondott ellent semmiben, talán csak nem teszi éppen most? És összetéve kezét, ugy néz esdő kifejezéssel a fiára. Ilyen kérő, meleg tekintetet még sohasem érzett. Szive telegyült bánattal, egy pillanat alatt átéli rideg, elhagyatott ifjukorát; sejti, hogy még rosszabb várna rá... ki tudja, vajjon az édesanya szive nem lesz-e melegebb azután, nem fogja-e megérezni, hogy igy csak az édes gyermeke tehet?

Jól van, édes anyám, ha kend igy kivánja, megteszem.

- - -

Sor alá állitották, és be is vették katonának. Máté Anna lángoló tekintettel, feddő hangon szól hozzá:

- Miért is születik az férfinak, a ki olyan akaratnélkül való? Szeretném széttépni az egész világot - meg egy asszonyt!

- Na, na, kicsi Anna. Csendesülj, galambom!

- Nem csendesülök, mert a mi sok, az mégis csak sok! Hogy lehet ilyenbe beleegyezni? Eltürné Pista, hogy a hátán fát vágjanak; eltür mindent, megcselekszik mindent, a mit csak kivánnak... akkor mért nem lett galamb, vagy legalább is lány?

A fiu bánatosan mosolyog és csendes hangon mondja:

- Nem tudja azt az ember, hogy a másik mit miért cselekszik! Hej! be sok szép dolgot beszélt nekem a szegény néne, abból én sokat okultam... Aztán mondd csak, kicsi Anna, hogy mivel lett volna az jobb - a mit annyiszor a szememre vetsz -, ha továbbra is küldöztek volna zivatarban, sárban-vizben, erdőre, mezőre? Mindegy az; a fergetegben sem volt rosszabb, mint lett volna a házban. És ládd, ilyen a többi is mind... nem tudja azt más, csak a ki benne van!

- Ugy hát az is mindegy, hogy három esztendőt itt a szomszédban töltsön, vagy pedig messze, messze innen?

- A bizony nem mindegy; de azt remélem, Anna, hogy ezzel magam felé hajtom az édes anyám szivét.

- A kő nem szokott hajolni!

- Nem ugy van az, Anna... hanem azért én még sem mondhatom meg, hogy van. - Elhallgat, de tekintetében ott van az, a mi meghóditotta az erélyes kis leányt.

- Olyan szépen tud nézni, Pista, hogy mindig megszeliditi a haragomat, pedig sokszor nehezteltem már a szerfelett való nagy türelme miatt.

- Ne neheztelj, Anna, add ide a kezedet és nyugodjunk meg abban, hogy három esztendő mulva összekelünk, akkor már te is nagy lány lészsz s ha akarod...

- Akarom!

Mily gyönge kis teremtés - gondolja a fiu - és mégis mennyi ereje van; de hát néki könnyü; kimutathatja minden indulatát, mert az anyja édes gyermekének ismeri s nem neheztel meg rá semmiért.

- - -

És Bács István biró uramnak felette sokjába kerül, hogy bedugja a falu száját; tudja, hogy a mig biró, addig csak megy a dolog, de mi lesz azután?

- Hidd el, Erzsók, hogy ki nem kerülöm a tömlöczöt! Mindig magam előtt látom a nyitott ajtaját!

És e miatti folytonos rettegésében egészen az italra adja magát: csak a kancsófenékről jő az enyhülés!

- Pista! a hogy mulik a szele ennek a dolognak, tüstént elmátkásitjuk a fiunkat Csüdöm Borival...

- Azzal? Iszen eddig Máté Annát akartuk...

- Na, ismét elitta az eszét!... ha igy megy, olyan lesz, mint a lyukas fazék, nem tart meg semmit! Pista, ügyeljen a nyelvére, mert most már két titkot kell takargatni!

A biró kezd kijózanodni. - Igaz a! Most már tudok mindent... Máté Annát csak előbb akartuk, a mig nem voltak fiu testvérei...

- Ugyan hagyja már azt, a ki olyan hitvány, mint cziberén a hártya, a mellett csunya is, vézna is, akár a gazdátlan macska, a nyelve pedig kétélü sás... épen a mamlasz feketéhez való. Tudja Pista, még ugy is fordulhat, hogy oda vigyék fiunak, mig a gyerekek felcseperednek...

- Hát azután?

- Azután? No hát majd meglássuk, hogy mi lesz! De most csak beszéljünk a miénkről, a mi szép virágunk elmátkásitásáról...

VII.

A „fekete” már rég a király kenyerét eszi és a „szép” kézfogóját is megülték, mikor odaát a Mátéék nagy házára nagy gyász borult: a gazda meghalt s minthogy a sors az ő sulyos baltájával egy fogásra többször üt ugyanegy helyre: a három gyermek egyszerre kapta meg a difteritiszt és a két fiucska rövid időn követte az édes apját. A leányka élet és halál között lebegett; mire a falubeliek azt mondták, hogy: lám, most hal már meg, midőn a szerencsétlenségek által a legjobb „szerencsé”-vé vált volna.

- Na hát kell is a toldás! - veti oda Bácsné és hevesen dicséri a Csüdöm Bori derékségét: - Kettő válna abból olyan, mint Anna.

Aztán midőn Anna felgyógyul és először megy pártásan a templomba, az egész gyülekezet elámul: Hát kicserélték ezt a leányt, vagy mi? Olyan rózsás arczu, viruló hajadonná fejlődött, hogy Bácsné egészen elszomorodott bele.

Piros pünkösd napja volt és mikor az Ur asztalát körülállta a gyöngyös pártás élő virágkoszoru, Máté Anna épen Csüdöm Bori mellé esett. Nem nőtt oly magasra, mint Bori, de akkorára igen, hogy e pillanatban sok-sok legénynek éppen a szivéig ért; különösen tekintetében volt olyan, a mi megkapta a sziveket: szomoruság, okosság és szelidség egybeolvadva, mindez kimondhatatlan bájossá tette üde arczát.

Biró Jánoska a jegyesét kereste és tekintete megakadt az „uj pártás lány”-on; aztán lomha vére gyorsabb keringésbe kezdett dobbanni.

Valami egy hó mulva Bácsné igy szólott az ő egyetlen szép fiához:

- Jánoska, drága napom! Mondd meg, hogy mi a te bajod? Sóhajtozol, az ábrázatod halványul, kevesebbet eszel, beteg vagy?

- Nem tudom... de mégis lehet, hogy tudom... édes anyám...

- Na drágám, csak szólj bátran!

- Hát nem igen szeretem Csüdöm Borit... mást jobban szeretnék, - (egyet int a nagy ház felé) - na tudja már, hogy kit?

Az anya tudta és azt kérdezte, hogy: a gazdagsága végett?

- Nem. Ha csak egy muszulya lenne, akkor is szivesebben elvenném, mert hogy olyan szép... engem csufolnak „szép”-nek, pedig Máté Anna csak a szép ebben a hazában!... Vajjon, istenem uram, a „fekete” előre tudta, hogy igy lesz? Mert anyámasszony, ő már szerette, mikor még kicsiny és csunya vala.

Bácsné azt gondolja, hogy ez még nem lenne baj, csak a leány ne szeretne. De ha szerette is eddig, a mig nem volt más, lehetetlen, hogy ha látja a Jánoska indulatát, felé ne hajoljon.

Legelőbb is szivére köti a drága napjának, hogy a mit neki mondott, el ne mondja senkinek, mert sohasem lehessen tudni, hogy fordul a dolog, - de kezdjen járni Anna után s ha vele boldogul - ugyan hogyis ne boldogulna! - akkor a többit csak bizza rá.

János annyira megfogadja az anyja szavát, hogy egy órával is előbb kél, mint máskor és átmegy segitségére lenni Annának a csordahajtásnál. Egy napon, mikor még csak a hajnal fénye derengett a falu felett, már ott állott a kapuban és várta, hogy megszólaljon a csordás kürtje, mire a leány ki szokott jönni és a pajtába fut eloldani a tehenet.

Sokan járnak Anna után, - gondolja a legény, - de egy sem jő ily korán segiteni, pedig senki sem szereti ugy a hajnali álmot, mint ő... Aztán elhatározza, hogy ezentul be is fog menni az udvarra... vagy még jobb lenne a pajtába menni és ott várni be a leányt. Nyomban ugy cselekszik. A jászolhoz dől és a nyitva hagyott ajtón át várakozva tekint a ház felé. A Mátéék barnafedelü nagy házán és fehér falán piros fény kezd játszadozni a szürkeséggel és az akáczfák felett, mintha rózsaszinü liszt porzana. A ház ajtaja megnyilik és a szép leány fehér ingválla élesen kiválik a derengő fényből. Futva megy a pajtáig; de az ajtóból visszahökken, szive hangosan ver...

- Ne ijedj meg, kicsi Anna, én vagyok...

- Azt hittem, azt hittem, hogy...

Nem folytatja és el sem tudja képzelni, mi vihette ily csalódásba; de a mint János ott állott a félhomályban, egy pillanatig ugy tetszett neki, mintha Pista lenne.

- Segiteni akarok, te csak maradj veszteg, kicsi Anna, majd kihajtom én a tehenet... de még nem tülkölnek, ne siessünk, Anna...

Most, most lenne itt az ideje, az anyja is rég kérdezgeti: na, drágám, beszéltél-e már? és most már minden áron beszélni fog. Torkát köszörüli, aztán elkezdi tapogatni a tehén hátát:

- Czimeres jószág... beillik erre a telekre... Hanem van egy baj... tudd meg, Anna, egy nagy baj...

- Ugyan mi?

- Hát, hogy nem szeretem Csüdöm Borit!

- Az bizony elég baj, ha az ember nem szereti a saját mátkáját!

- Nem szeretem, Anna, mert más van a szivemben, a kit nagyon, nagyon szeretek...

Anna - mint a világon bármely más Anna - jól érti a dolgot; de azért ugy tesz, mintha nem értené és arra tereli a szót, a mi éppen nem kivánatos a legény előtt:

- Ugy van az, János, hogy mindenkinek meg van a maga baja... Jusson csak eszébe az a szegény Pista, mennyit szenvede kedtől és az anyjától... Ha! szól a kürt!... Eloldja a kötelet, rá üt a tehén hátára és mire a „szép” észreveszi magát, egyedül marad a pajtában.

Édes anyámasszonyban pedig felgerjed az indulat, mikor fia előadja a hajnali jelenetet. Jól van; majd beszél ő azzal az elkapott leánynyal! És még az nap beszélt is.

Előadta czikornyás paraszt tempóban, hogy a fia mennyire szereti. A leány szép arcza hamiskás mosolytól derült:

- Én is mindig ugy tudtam, hogy az egyik fia nem idegen tőlem... és...

Az anya siet elárulni, hogy melyik fiáról van szó.

- Istenem, uram, Erzsók néne, beh meg is tudja változtatni az emberek szivét egy kis örökség! - Aztán ott hagyja az asszonyt, a gőgös birónét magára, a ki boszuságtól eltelve, immár egész anyósi hangulattal morogja:

- Utálatosa! Azért mégis az én menyem lészsz!

A leány vizért fut és a mint korsóját oda tartja a csurgó alá, szép arczára árny borul: az asszony erőszakolni fogja azt a gyönge fiát és akkor... Én istenem, hogy is lehet az a Pista olyan, mint a lágy viasz? Oda hajthatja az anyja, a hova éppen akarja! És a leány lelkét elfogja a kétség; aztán haragot érez a természetellenes anya iránt s fellázad Pista ellen is: nem kellett volna, katonának sem kellett volna, hogy elmenjen! Most is ugy fog cselekedni, a mint kivánják! Felhevülve ugrik talpra, kapja a korsót és kiönti a vizet. Jól van, ha most is enged, nem bánom, nem bánom! Összerezzen, széttekint: vajjon nem látta-e valaki ezt a kitörését?... de hát nem tehet róla... és ha Pista ismét viaszból lesz, soha, sohasem néz rá többé! Pedig nagyon szereti... csak jőne már haza és tekintene rá azzal a szelid, ragyogó szemével... Ejh! akárhogy tekint azzal a szép fekete szemével, mit ér az, ha nem tud férfi lenni, ha nem tud akarni! Ismét a csurgóhoz hajol s már rég tele a korsó, a vizfölösleg mint egy gyöngyös fátyol, ugy boritja el az edényt s még nem tudja elhatározni, hogy hát mi lesz akkor, ha Pista engedni talál? Annak kell az utját elvágni...

De hogyan?... mentére hagyja a dolgot... hiszen akkor az az erőszakos, sziv nélkül való anya kényszeriteni fogja azt a szegény fiut! Na, most már tudja, mit tegyen: rögtön elmegy a birónéhoz és megigérteti vele, hogy nem beszél Pistával erről a dologról addig, a mig ketten nem találkoznak. És ha nem igéri meg? Akkor rá fog ijeszteni, hogy egyik fiára sem néz soha többé; majd megigéri erre. De hát miért is nem mondta ezt meg már előbb is? Hiszen Pista minden perczben betoppanhat, kiszolgálta az idejét... jaj! hát ha otthon is van már? Az anyja bizonyosan tudta, hogy jő és azért is beszélt ma vele. Azóta rá is vehette a lemondásra: van annak valami különös hatalma Pista felett! Anna nem hisz a boszorkányságban, de hogy ez nem tiszta dolog, az már szent igaz!

Egy felhő odaveti árnyát a zöld pázsitra éppen a leány lába elé, erre a szive nagyot dobban és ugy érzi, hogy előtte Pista áll, az ő árnya rajzolódott oda és különös izgalommal emeli fel tekintetét: egy lélek sincs a közelben... Hogy lehet az, mikor ő még a lélegzetét is érezte? Olyan lelkiállapot ez, melyet el lehet nevezni előérzetnek, telepathiának, de azért, hogy voltaképpen mi, bizony még nem tudja egyikünk sem. A leány tisztán érzi, hogy sietnie kell, nem is megy az utcza felé, átcsap a kerteken, majd ugy fog egyenesen a biróék kertjén bemenni az udvarra.

Mig a leány igy vívódott és idegei fájdalmasan tépődtek, abban az aggodalomban, hogy az az asszony megrontja a fiát, a fiu ragyogó, boldog tekintettel lépdel a faluba vezető magas ösvényen és mikor meglátta a kedves tájat, barna-piros arczát melegség öntötte el: „Én istenem, be áldott szép falu!” A rétek friss zöldjén lilás fátyolt tereget az őszi kökörcsin; zöld lombok közül kék-hamvas szilvák és aranypiros almák mosolyognak felé. A legnagyobb ház háta mögött legnagyobb a gyümölcsös is és a tisztások sima, bársonyos zöldjén, dus sarjurendek sötétzöld prémeket vonnak. És a legény szivében felélénkül minden emlék: a sok szenvedés, a kevés öröm. Az öröm mind innen, erről a nagy telekről hajtott ki, és a bánat?... Ejh ne jusson ma az eszébe!... Csak a viszontlátás lenne olyan, a milyet óhajt és a kis lánynyal történt nagy változás, ne változtatta volna meg a szivét is. De a mint keresztül jött a szomszéd falun, valami rossz hir olyan sulyosan csapódott a szivéhez, hogy most is sajog bele. A bátyja oda hagyta Csüdöm Borit és Máté Annához jár.

A legény egyszerre csak irányt változtat és a temető felé tart: ugy érzi, hogy hazaérkezésével azt a sirt kell legelőbb köszöntenie. A temetőből a csüröskerten át tér haza és nehány pillanat mulva ugyanott halad Anna; nagyon siet, mert valami mind azt sugja neki: - mindjárt elkésel!

VIII.

A „fekete” egyedül találja édes anyját és meg lehet elégedve a fogadással. Az asszony a mint meglátja, rögtön határoz: a mig nem találkozik azzal az elkapott leánynyal, addig kell vele beszélni. Ki tudja, ha találkoznak, mire veheti? Talán bizony még arra is, hogy ne teljesitse a kivánságukat? Ez ugyan hihetetlen; de minden kitelik attól a lánytól...

Ugy kérdezgeti, kinálgatja Pistát, mintha csak János lenne. A fiu szive egészen telegyül a gyermeki szeretet melegével és tekintetéből boldogság sugárzik. Vágyik az édes apja és a bátyja után is: hol vannak?

- Apád a faluházánál van; szegény Jánoska pedig a mezőn.

- Valami baja van Jánosnak, édes anyám?

- Bizony nagy baja van szegénynek, attól tartok, Pista, hogy ki sem épüli, ha... ha... de tán jobb is, ha nem szólok; ki tudja, nem változtatott-e meg az idegen kenyér...? Hajdan engedelmes valál, nem szegted kedvem semmiben; légy jó most is, mert csak rajtad áll, hogy megmentsd a szegény bátyádat...

A meleg barna-piros arczra halott halványság ömlik: szive már megérezte, mi következik.

- Tudd meg, Pista, hogy a bátyád halálosan beleszeretett Máté Annába...

- Igen, az örökségébe! És hangja oly daczosan cseng, milyenhez nincs ez a ház hozzá szokva. Felszökik és szemében egy rég fojtogatott érzés kitörő szilajsága villan. Eddig minden közönyös volt előtte; de most olyat érintett az anyja, a mi mindene. Egy pillanatig mély csend van. Bácsné meghökkent attól a hangtól; de bármily szokatlan is az, nem ér rá felette megbotránkozni, mert az édes szülötte javáról van szó, azért rábeszélő hangon kisért tovább:

- Lelkemre esküszöm neked, Pista, hogy Jánoska nem a vagyonáért szereti azt a lányt, hanem megszerette, mert nagyon szép lett; most már egészen hozzá való...

Szép lett, gazdag lett! És ez ugy égeti a legény szivét. Hiszen neki jó volt ugy, a hogy volt, nem kivánt többet, mert igy sem szeretheti jobban, mint a hogy szerette. Az anyja egészen közel megy hozzá, karjára teszi kezét, esdve néz a szemébe.

- Csak most az egyszer hallgasd meg a rimánkodásomat és mondj le arról a lányról, a ki immár nem is hozzád való.

A szilaj tekintetbe valami remegés vegyül: vajjon igazán nem hozzá illő már a gazdag, szép leány? Piros kendőjével megtörüli halvány arczát és csendes hangon kezdi:

- Édes anyám, mindent megtettem, a mit kivánt, megteszek ezentul is; de arról a lányról, - ha ő még szeret, - nem mondok le soha, soha, édes anyám! És az utolsó szavak oly határozottsággal csengnek, hogy teljesen meg lehet velök elégedve az a szép leány, a ki minden tartózkodás nélkül áll a tornáczon és hallgatja a beszédet; hiszen őt az isten küldte ide, azt az árnyat azért vetette elibe, hogy siessen, sietett is s erre épen jókor érkezett. Most már látja, hogy az a legény tud akarni és szivbeli tiszta gyönyörrel hallgatja tovább a szavát:

- Eddig minden kivánságára azt gondoltam, édes anyám, hogy miért ne tenném meg, mikor ugyis mindegy, minden. Ha mellőztek, ha zivatarba kihajtottak, ha felette erős dologgal terheltek s a végén katonának küldtek, mindegy! De az már nem mindegy, mikor az egész élet boldogságáról van szó, azt már mégsem engedhetem oda, ebben az egyben erős vagyok és ha Anna szeret, feleségül veszem!

A biróné összecsapja kezét:

- Hát te igy is tudsz!

- Ezért ne nehezteljen, édes anyám és ne akarja az egyik fia romlásán épiteni a másik szerencséjét! Aztán... aztán higyje el már egyszer, hogy én is édes gyermeke vagyok!

- Teremtő szent isten, mit beszélsz! Mit tudsz? és rémülten tántorog hátra, aztán elfedi arczát és ugy borul az asztalra.

- Ne tartson tőle, édes anyám, mert éppen mint kend, ugy én is sirba viszem ezt a titkát, ezt a képzelt titkát. Benn voltam én akkor, mikor a szegény haldokló nénét arra kényszergette, hogy ismerjen el engem fiának; a néne megesküdött, hogy a kendé vagyok; hát akkor miért, ugyan miért nem hitte el ezt, édes anyám?

Az asszony kétségbeesetten int hallgatást. A falak se hallják; ne tudja azt senki, mily kinos gyanu rág az ő egész életén!

És oda künn Máté Anna most már egészen bizonyos benne, hogy a jó isten küldte ide, mivel igy akarta értésére adni azt a titkot, a mit Pista el nem árulhat. De hát voltaképen mi is az?... Nem érti, csak annyit érez ki belőle, hogy a biróné nagy csalódásban élt, mert nem tudta az igazat s azért volt Pistához olyan mostoha. Oh, a boldogtalan! És ettől kezdve ugy érzi, hogy már nem is gyülöli ugy ezt az asszonyt. Elég büntetés az annak, hogy egy ilyen derék legényt nem ismert el a maga gyermekének. És diadalmas, ragyogó tekintettel kapja fel a tele korsót s még be sem lép a házukba, már odakiált:

- Anyám, édes anyámasszony! tudja meg kend is, hogy Pista nem viaszból való és van akarata. Csak hallá vala minden ember!

IX.

Hogy a mamlasz „fekete” ellent mert mondani, rendkivül meglepte az anyát; de az meg, hogy ismeri az ő rejtegetett titkát, egészen felzavarta. Megdöbbenve szédelgett nehány napig és kábultságában nem tudta, hol kezdje, mit tegyen? Pedig a dolog sürgős, Jánoska érdekeit nem lehet koczkáztatni. Már világos, hogy a jó szerencse Pistára néz, most tehát ismét Csüdöm Borinak kell hálót vetni, mert még ilyen sincs több a faluban. El nem türhetné, hogy az ő házában előbb üljön lakodalmat a kisebb fiu, az idegen, mint az igazi. Sikerült is neki összeboronálni őket, de hogy ezen cselekedetét később meg ne bánta volna, ezt ugyan nem állitja senki, maga pedig legkevésbbé.

Mert ha van is a faluban nehány hamis menyecske, de mind messzi elmaradnak Bori mögött, mert hát egyik sem tud oly igazán kikapó lenni és egyik sem tudta oly igazán kinzani a háza népét. Csak az apósa nem szenved tőle, a minek alkalmasint az lehetett az oka, hogy a jámbor ember idejekorán elköltözött oda, a hol nem kell mindig attól rettegnie, hogy mikor nyitják meg előtte a börtönajtót, még ha a kisebb fiát állitotta is elő a nagyobb helyett. De a mit az após ilyenképen kikerült, azt busásan megkapta az anyós. És még ha a drága, egyetlen fia jó lett volna hozzá, ha nem okolta volna őt a szenvedésért!

- Bizony csak rossz anyám vala ked, hogy ekkora égedelembe vive! Ne csodálja, ha a kocsmának adom magam, éppen, mint az édes apám! S az a körülmény, hogy fenyegetőzését teljesitette, éppen nem tette gyöngédebbé az anya iránt.

Az összes szomszédság, atyafiság vigasztalni akarja.

- Ne busuljon, Erzsók néne, mert ha az egyik fia mostoha is kedhez, annál jobb a másik, mert olyan jó gyermeket adjon az isten minden anyának, mint Pista! De ugyan, hogy is nem megy oda lakni, mikor a menye is szivesen hivja?

Ilyenkor megrázza ősz fejét és mélyen hallgat, magában pedig elgondolja, hogy mégis csak különösek az emberek: azt hiszik, vigasz az neki, ha az idegen fiu jó hozzá és nem az édes gyermeke s hogy örömét leli abban, ha a „feketé”-t nem csalja a felesége, de az ő drága szülöttjét igen!... Különben hát hadd tévedjenek és ne tudják azt meg soha, hogy mi történt azon a borzasztó éjjelen s a ki akkor született, az a szegény kis csodaszörny, ott ül most is a mellén s hogy a szederjes szájacskák folyton beszélnek hozzá... ne, ne tudja ezt meg soha senki!...

V é g e.

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

TARTALOM

Előszó.

A DAJKA.

I. A Kata levele az édes anyjához és a többiekhez.

II. Két hó mulva ugyanaz ugyanazokhoz.

III. Ugyanaz ugyanazokhoz.

AZ ELSŐ ÉS UTOLSÓ UTAZÁS.

I.

II.

III.

KITÉPETT LEVELEK.

Első lap. Boldizsár Árpádné naplójából.

I.

II.

III.

Második lap. Gerzson Istvánné naplójából.

I.

II.

III.

Harmadik lap. Bálint Ernőné naplójából.

I.

II.

III.

A HELÉN NEVELTJE.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

A GYANU.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.