AZ ASSZONY,
AKI SZERETNI AKART

REGÉNY

IRTA
FORRÓ PÁL

BUDAPEST
GRILL KÁROLY KÖNYVKIADÓVÁLLALATA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5472-34-3 (online)
MEK-13437

TARTALOM
AZ ASSZONY, AKI SZERETNI AKART
A VÉDŐBESZÉD
A TÁNCOSNŐ

AZ ASSZONY, AKI SZERETNI AKART
I.
Az asszonyok a parton álltak és várták a bárkákat. Az öregek piszkosak voltak és rongyosak, szoknyájuk tele zsirfolttal, óbégattak, sopánkodtak, a gyermekeket szidták, akik összepofozkodtak, vagy irtózatosan összemaszatolt arccal a vacsora után bőgtek. A tenger untalanul felrohant a partra, a dagály irtózatos erővel görgette a hullámokat, a viz sötét, szürke, mogorva volt. Esőre állt.
A fiatal leányok és asszonyok külön csoportba verődtek. Viháncolva bujtak össze és folyton nevettek. Valamennyi kicsipte magát egy keveset. Mindegyik hajában volt egy virág vagy szalag és a szoknyájuk, ingválluk tisztára volt mosva. A szemük csillogott az életkedvtől. Harmadnapja, hogy a férfiak kimentek a tengerre és estére kellett megérkezniök. Ez volt az utolsó, a befejező nagy fogás, melynek sikerétől függött a menyasszonyok házassága és a házasságok nyugalma. Husz bárka uszott a tengeren, vagy nyolcvan férfi feszitette a hálót, igazgatta a vitorlákat, nézte és figyelte a végtelen vizet. És közöttük csak egy nő. Egy fiatal, tizenhétéves leány. Erős és egészségtől duzzadó. A szeme fekete, jókedvtől fénylő. A haja megkuszálva az arcába csapzott. A hajó orrában ült és egy hatalmas kenyeret szeletelt. Azután apró dobozokból sózott halat, gyümölcsöt keresgélt elő és egy megforditott vizes hordó tetejére teritette az egészet.
- Pierre! - mondotta halkan.
A legény, akihez szólott, a vitorla rudjához támaszkodott és merőn a tengert nézte. Nem hallotta, hogy szólitották és meg sem mozdult.
- Pierre! - szólt ujra hangosabban és sértődötten a lány.
A legény megrezzent, átugrott néhány padot és a leány mellett termett. Az pedig duzzogva fordult el tőle:
- Mindig másra gondolsz, sohasem jár itt az eszed. Mit bámultál megint?
A legény karjával a láthatár felé mutatott:
- Oda nézz... nem látod még?
A láthatáron, ahol a tenger fehéren fodrozódott a holdfényben, valami nyugtalan árnyék jelent meg. Egy fekete tömeg, melynek testéből hirtelen két vakitó, tüzes szem meredt elő. Azután ujra kettő. S végül mint egy Oceánból kiágaskodó csodálatos, fénylő szörnyeteg, feltünt a gigantikus gőzhajó. Száz meg száz kivilágitott gömbölyü ablaka ugy szikrázott, mint megannyi óriás gyémánt. A szél muzsika hangját hozta a bárkák felé. Vad, nyugtalan néger muzsikaszót. A bárkán kimerült, fáradt, rongyos férfiak nyujtóztak el a vizes, kemény padokon, de fent a hajón, néhány méternyire tőlük, illatos asszonyok kacagva táncoltak frakkos férfiakkal és a pincérek Kalifornia legszebb és legzamatosabb gyümölcseit, Páris legizesebb édességeit és London legfinomabb likőreit hordozták körül ezüst tálakon. Hirtelen vad, kiméletlen széles fénysugár vakitotta el a halászokat. A hajó nagy reflektorát rájuk vetitették és most káromkodva, megvakulva, tehetetlenül vergődtek.
- Most röhögnek rajtunk! - mormogta Pierre.
A leány közelebb bujt hozzá:
- Mindig róluk beszélsz, a nagy hajókról. Többet gondolsz velük, mint velem! - Keze felkuszott a férfi hajához és megsimogatta. A legény csendesen válaszolta:
- Ezt nem érted, Cathrine... Volt egy barátom, a Delián szolgált. Szép fiu volt, tiz évig járt Marseille és Cairó között. De volt Indiában, Japánban, Délamerikában. Csodákat látott. Ha néha összetalálkoztunk, két napig nem állt be a szája!
- Hazudozott!
- Nem. Fényképeket is mutatott. Meg mindenféle emléket. És egyszer egy öreg amerikai nő beleszeretett. Magával vitte a farmjára. Feleségül ment hozzá. Most borzasztó gazdag. Küldött nekem egy képeslapot. Lóháton van lefotografálva.
- Irigyled?
- Igen! Néha azt gondolom, nékem is matróznak kellett volna lennem. Nem élet ez a mienk. Mire vihetem? Örökké kinlódni, más kutyája lenni.
- Ne káromold az Istent, Pierre. Örülj annak, hogy most is jó fogást csináltunk!
A férfi vállat vont:
- Nem az enyém. A vállalkozóé. Mit kapunk mi? Több részesedést, egy kis borravalót!
A leány rosszkedvüen, majdnem sirva huzódott el a férfitől:
- Nem szeretsz, mindig máson jár az eszed!
Pierre majdnem ingerülten válaszolt:
- Ostoba! Azért miért ne szeretnélek?
- Akkor csak rám gondolnál. Én is mindig csak rád gondolok. A tengerre is utánad mentem. Az egyetlen leány vagyok, aki merészkedett. Mindenki gunyol, csufolnak, hogy a szeretőd vagyok, hogy bolond vagyok, amiért ennyire mutatom, hogy szeretlek! És te nem is törődsz velem. Morogsz, rosszkedvü vagy, másfelé szeretnél menni.
A gőzhajó már tovább ment, a bárkák sötétben siklottak előre. Elől haladt Pierre bárkája és utána jöttek hosszu sorban a többiek. Az emberek megint felvidultak, többen harmonikázni kezdtek. Az egyik ugratva, teli torokkal átkiáltott Pierre bárkájába:
- Hej, mit csináltok ti ott a sötétben? Gyujtsatok lámpást, mert még eltéved a kezetek, meg a szátok!
- Ajaj, ezeknek jó, - tóditotta egy másik. - Ezek már együtt vannak. Nekünk még vagy három óra hosszat kell teljes széllel mennünk, hogy az asszonyokhoz érjünk!
- Hát én meg inkább visszafordítanám a vitorlámat, ha arra gondolok, mennyit fog megint karattyolni az anyjukom! - szólt közbe egy harmadik. - Higyjétek el, csak a tengeren van nyugalma az embernek. A vizzel, meg a halakkal sohasem vesztem össze.
Az eredményről beszéltek.
- Na, néhány hónapig megint döglődhetünk - jegyezte meg az egyik - és azután kezdhetjük előlről az egészet! - Többen dünnyögtek, inkább megszokásból, mint komoly haraggal. Régen beletörődtek már a nyomoruságba, életük, gondolkozásuk, mind ehhez idomult. Nem hittek megváltó csodákban és voltak közöttük sokan, akik megvoltak elégedve sorsukkal és boldogok is voltak. Napfény, egy marék pipadohány, egy kis sózott hal, néha egy kis bor és leányokkal való hancurozás, betöltötte egész életüket, amely kevés szavu, hallgatag és titokzatos volt. Fecsegő városi emberek meg sem értik ezeket a különös embereket, akik hetekig vannak egyedül a tengerrel, nem beszélnek néha naphosszat egy szót sem, csak feküsznek, vagy az evezőpadon ülnek és bámulják az eget, a felhőket és a végtelenbe vesző vizet.
- Marinet legalább ötvenezer frankot keres rajtunk az idén! - szólt megint az egyik.
- A bitang, uzsorás! - káromkodta el magát egy mocskos szakállu, övig meztelen alak. De ez a káromkodás is erőtlen volt. Ugy is tudták, hogy ezen nem lehet változtatni, csak ugy megszokásból morogtak, lázongtak, minden meggyőződés nélkül. Marinet a vállalkozó volt, a gazda, akinek szolgálatában álltak. Gyülölték, de rászorultak és féltek tőle. Csalónak nevezték és mikor lehetett, viszonzásul ők is becsapták.
Távolról apró fényfoltok gyulladtak ki.
- Az asszonyok tüzet gyujtottak a parton! - jegyezte meg Pierre.
A leány hirtelen szenvedélyesen a nyakába borult a férfinek:
- Szeress! - mondotta és a könnyei végigfolytak Pierre arcán.
Pierre csodálkozva nézett végig rajta:
- Mi bajod van?
- Szeretnék visszamenni veled a tengerre... messze, lakatlan szigetekre! Hogy csak veled legyek! Egyedül.
- Bolond vagy!
Cathrine hevesen zokogott:
- Nincs szived, Pierre, sohasem fogsz megérteni!
A férfi dühös lett:
- Ne bőgj már... mit akarsz még? Hiszen tudod, hogy szeretlek. Más lányra rá sem nézek.
A partról visitás, kiabálás hallatszott és a férfiak visszaordítottak.
- Hooóó! Hahó! - hallatszott. És neveket kiabáltak össze-vissza. A bárkák orrán felgyujtották az acetilén-lámpákat. Az asszonyok izgatottan számolgatták a lámpákat.
- Mind itt vannak! - ujjongtak. És mindegyik a maga párja nevét sivitotta. A gyermekek fölkapaszkodtak a hullámtörő tetejére és égő fagalyakkal integettek. A férfiak bőgtek, tülköltek, vastányérokat ütögettek egymáshoz. Mint a vadászatról hazaérkező ősemberek, primitiv hangokkal, ugrálásokkal jelezték, hogy az ut eredményes volt és hogy nincsen baj.
- Itt a hal! - ujjongtak a nők. A vezérbárkán kitüzték a piros-sárgafoltos lobogót.
Nagyszerü zsákmány.
- Hála a szüz anyának... Hála a boldogságos szüznek! - motyogta egy öregasszony. És keresztet-vetve térdrehullt a parti sziklán álló Krisztus-feszület előtt és hangosan imádkozott. Erre a többi asszony és leány is térdreborult és most mind hangosan, éneklő hangon imádkoztak.
A bárkák a parthoz értek és a férfiak megilletődve lehajtották fejüket, mikor az imádkozó asszonyokat látták. Érezték, hogy ez az ima szerelmi vallomás, hiszen értük remegtek és az ő hazaérkezésüket köszönik meg az Urnak az asszonyok. Most mindegyik jó volt és meghatott. Pierre magához vonta és átölelte a leányt:
- Köszönöm, hogy velem jöttél, Cathrine!

II.
Charlotte anyó felrezzent a kopogtatásra:
- Te vagy az, Pierre? - kérdezte.
Felöltözve ült a konyhában, a régen megfőtt ételek a fazékba kocsonyásodva álltak az asztalon.
Pierre kedvesen duzzogott:
- Oh, hát le sem feküdt, ébren várt engem? Még hirbe hozom, hogy szerelmes belém!
Charlotte nevetett és a gyertyával Pierre arcába világitott.
- Jó egészségben jöttél meg, hála a Boldogságos Szüznek, aki vigyázott rád. Hát milyen volt a fogás?
- Megjárja, Charlotte anyó.
Az öreg asszony rosszalólag csóválta fejét:
- Leányt vittél magaddal, másutt járt a fejed. Te kerültél a hálóba, Pierre. De hát igy van az rendjén. Cathrine derék leány és hát... három nap alatt kitapasztalhattad, hogy hozzád illő-e?
Nevetett, rossz, sárga fogai kilátszottak a szájából.
- Engem ugyan elnáspángolt volna az én öregem, ha eszembe jutott volna arra kérni, hogy vigyen a tengerre, a halászatra! De a mai fiatalok mohók, hevesek, mindig csak szerelmeskednének. Hej, bizony, a falu sem az, ami régen volt. Jön már ide Páris... jön ám!
Pierre nevetett:
- Már megint Párisról beszél?
Az öreg asszonynak felragyogott a szeme:
- Levelet kaptam a gerlicémtől. Ujságokat küldött és fényképet. Jaj, de gyönyörü. Megmondtam én már kéthónapos korában, amikor szoptattam, hogy csodaszép leány lesz. De adtam is neki olyan tejet, hogy a doktorok a csudájára jártak. Meg aztán... szép asszony voltam én magam is, amikor Párisba vittek dajkának.
- De hiszen nem maga volt az anyja neki!
- De azért a tejjel átszivta a szépségemet is. A tápláléktól jön az. Itt a levél. Azt irja, hogy már miniszterek járnak a szalonjába és hogy mindenki szerelmes belé. Az ujságban is ugy irnak róla, hogy a: gyönyörü Yvette. Benne van a fotografiája is, de azon bizony nagyon ronda a szentem, mert az ujságpapiron elmaszatolódott a képe. De a párisiaknak igy is tetszik, mert hát ismerik elevenben és odaképzelik a kép helyére. Hires nő lett, nagy müvésznő. És mégsem feledkezik meg az öreg dadájáról. Száz frankot küldött. Aranyban adta át a postás. Biztosan megmondta a feladásnál, hogy igy adják ki nekem!
Pierre ásitott. Már századszor hallotta ezt a históriát, Charlotte anyó életének egyetlen büszkeségét, hogy dajkája volt Yvette Gontrannak, az Opera leghiresebb táncosnőjének. Mikor Yvette felcseperedett, Charlotte mint cseléd szolgálta tovább a családot, vagy husz esztendőt töltött Yvette mellett és most abból a kegydijból éldegélt, melyet tőle kapott.
- Eh, az asszony csak asszony! - szakitotta félbe a végtelen szóáradatot Pierre. - Csak a rongy más, amit a testére aggat.
Charlotte összecsapta a kezét:
- Micsoda buta fickó! Hát tudod te mi az: asszony? Láttál te már olyat? Ezt a sok tehenet nézed annak, akik trágyaszaguak és a kezüket kimarja a só, a lábuk meg olyan, mintha agyagba égették volna? Jobb is, ha nem tudod, hogy mi a szép, finom bőrü, illatos, selyembe öltözött asszony, mert akkor soha többé nem tudnál másra nézni.
A férfi szeme furcsán fénylett.
- Szeretnék egy olyat látni!
Charlotte gunyosan nevetett.
- Kellenél is neki, te fajankó. Egy ilyen faragatlan, piszkos fickó, akinek még egy jó nadrágja és cipője sincsen.
- Hát miféle férfiak szeretik az ilyen fehérnépet?
- Urak, előkelő városi urak!
- Olyanok, mint Marinet?
- Uram bocsá’! Marinet még a szolgájuk sem lehetne!
Pierre elgondolkozott. Egy pillanatig tünődve nézett, azután megkérdezte:
- És mit tudnak azok az urak?
- Ajándékokat visznek a nőknek... aranykarperecet és gyürüket. Megfizetik a drága ruhákat. És gyönyörüen beszélnek. Mintha mindegyik pap volna. Csupa gyönyörüség, amit mondanak. Ugy rászáll az ember lelkére, mint az illat. Elkábit, megrészegit.
- És mind szerelmesek boldogak?
Charlotte anyó zavartan ühmögött:
- Hát azt nem... nem lehet éppen mondani. De ezt te nem érted. Náluk az a fő, hogy beszélnek erről, könyörögnek, védekeznek, sirnak, féltékenyek. Gyönyörü ez. Mindig a lelkükről beszélnek, meg más férfiakról és asszonyokról, akikkel boldogok tudnának lenni. Mert egyik sem leli a párját, annyira finom és tökéletes mindegyik.
Pierre vállat vont:
- Bolondokat beszél, Charlotte anyó!
Azután bement szobájába, de a küszöbön még visszafordult:
- Holnap kezdődik a munka! Eltart majd vagy három hétig. Mindig hajszolódunk. Mint a kutyák. Elkészültek a hordók tisztogatásával?
Charlotte bólintott:
- Minden együtt van. Só, hagyma, bors, prések, szeletelő gépek, szurok. A nagy asztalokat is felállitottuk a parton. Csak jó időnk legyen! Napfény kell, jó tüzes napocska a száritáshoz.
- Igen, napfény kellene! - dörmögte Pierre és még egyszer bólintott:
- Jó éjszakát!
Bement a szobájába s az ágya szélére ült. Jól esett ez a mozdulatlan nyugalom, a nagy biztonság, a szilárd butorok, a csend. Ablakán bevilágitott a hold és a fák között messziről látszott a tenger. Izmaiban még bent remegett az elmult napok megfeszitett munkájának izgalma s a fejében zavarosan keringtek gondolatai az életről, jövőjéről, Cathrineról!
- Három hét mulva a feleségem lesz!, gondolta, férj leszek, mint a többi. Cathrine is itt fog lakni Charlotte anyónál, várni fog a parton, takarit utánam, megvarrja dolgaimat, főzni fog és azután?
Pierre felállt, az ablakhoz ment és felsóhajtott: És azután?
Minden ugy lesz, amint volt, amint másoknál látja. Nyomor, veszekedés, éhes és piszkos gyerekek, az asszony elhervad, megcsunyul... Pedig ő másképen szeretne élni. Valami kinozza, gyötri, hajtja, hogy ne nyugodjon bele!
És e percben gyülölte társait, az embereket, akikkel együtt él, akik barom módjára mindenbe beletörődnek, beleragadnak a nyomorba, elaljasulnak és magukkal huzzák azt is, aki menekülni szeretne közülök.
A hajó jutott eszébe, melynek fedélzetéről édes muzsikaszó hallatszott és ahonnan láthatatlan asszonyok nevetését hozta el a szél. Azután Charlotte anyó furcsa meséjére gondolt, a gyönyörü asszonyokra, akik könnyezve hallgatják finom urak udvarlását, de nem boldogok, mert más férfiakra várnak! Vajjon milyen emberek lehetnek ezek? A férfiak, akiket remegve és szerelmesen várnak a városok tündérkisasszonyai?
Az ablakon halkan kopogtak.
Pierre felrezzent és kinyitotta az ablakot. Cathrine állt ott, nevetős-sirós arccal, szégyenkező, szerelmes zavarban.
- Ne haragudj Pierre... olyan rosszkedvü, haragos, szomoru voltál. Nem tudtam elaludni. Meg akartam kérdezni, mi a bajod?
A férfi homloka bosszus ráncokba szökött:
- Unom a nyafogásodat Cathrine. Nevetségessé teszel az emberek előtt!
A lány szeméből könnyek záporoztak:
- Oh szerelmes szent Jézuskám, igy beszélsz hozzám? Inkább sülyedtünk volna a tengerbe... Igen... most már megmondom... én imádkoztam, hogy haljunk meg együtt, kint a vizen, mikor megcsókolsz, hogy ne hagyhass el többé. Rossz vagy, nem érdemled meg, hogy ennyire szeretlek. Egyik lány sem szereti ennyire kedvesét. Veled mentem... az anyám kiköpött előttem... mégis veled mentem. Tudod, hogy otthon nincs már maradásom. Kinoznak, csufolnak, ujjal mutogatnak rám. Miattad van ez. Te pedig elkergetsz...
Pierre az ablakon keresztül a kertbe ugrott és becéző mozdulattal magához vonta a siró lányt:
- Buta vagy. Hiszen most is az esküvőnkről gondolkoztam. A hordók átadása után fogjuk megtartani, ha Marinet kifizette a járandóságunkat. Három hét mulva a feleségem leszel.
A leány sirása édes, csiklandós nevetésbe csapott:
- Igazán? Édes... ne haragudj, olyan bolond, boldogtalan, szerelmes vagyok! És senkim sincsen a világon, csak te, Pierre!
És csókolta forrón, alázatosan a férfi arcát és kezét. Az viszonozta a csókokat és azután szeliden eltolta a leányt:
- Menj haza, Cathrine, holnap sok dolog lesz. Pihenned kell!
A lány szemébe ujra könnyek szöktek, de nem mert tiltakozni.
- Igen, megyek, jóéjszakát Pierre!
Csendesen megfordult és lassan, szomoruan elhuzódott a fák között. Mikor már jódarabot ment, megfordult s mikor látta, hogy Pierre már nem áll a kertben és nem láthatja őt, leült egy kerités tövébe és keservesen sirt. Egy kutya dühösen felvonitott a palánk mögött és nekiugorva a deszkafalnak, mérgesen ugatott. Az is el akarta üzni.

III.
A parton egymás hegyén-hátán vonaglott, ficánkolt a rengeteg hal. A hálóból, bárkából egyre szórták őket a fövenyre. Üveges szemükkel rémitően bámultak a levegőbe, tátongtak a szájukkal és kinlódva csapkodtak a farkukkal. Méternyi magasra vetették fel magukat s a levegő megtelt émelyitő illatukkal. Az asszonyok, gyerekek bunkókkal estek nekik és ütötték-verték a reszkető, haldokló állatokat vidám nógatással. A vér kifreccsent a megrepedezett pikkelyek alól, a hasak felszakadoztak és a kopoltyukon véres tajték jelent meg. Most már vérben gázoltak az emberek és virtuskodva, kipirulva unszolták a bárkákon állókat:
- No még! Ide öntsétek, majd mi ellátjuk a dolgukat!
Dühösen, lelkesen bunkózták a halakat, nem éreztek semmi megdöbbenést, szánalmat a sok kihunyó élet láttán. Az egyik hatalmas tőkehalnak sikerült visszavetnie magát a vizbe. Káromkodva, izgatottan tizen is ugrottak utána, elkapták a sekély vizben és az egyik halász farkánál fogva felkapta, meglóbálta és teljes erejével a sziklához csapta.
- Ez sem fog többé ugrálni!, röhögött elégedetten.
Néhányan már megkezdték a halak boncolását. A hasuk mentén felvágták, kimosták és hagymát, gyömbért, babérlevelet tömtek bele. A legtöbbjét azonban csak ugy egészében egymás mellé rakták száradni. Magasra feszitett köteleken lóbálták őket, hogy a szél minden oldalról átjárja. Az asszonyok a hordókat vizsgálták és a halakat válogatták és osztályozták.
Cathrine könyökig véresen Pierre bárkája mellett állt. Ki volt hevülve, az orrcimpája remegett, a karja olyan volt, mintha bronzból öntötték volna és a melle, csipője, mint az ősasszonyé. A férfi kedvtelve nézte a szép leányt, a vidám lárma, a munka nagy lendülete az ő vérét is megszilajitotta, erősnek, boldognak érezte magát. Most mind, az egész falu, mintha nászát tartotta volna a tengerrel, nagy, meghitt szövetségbe olvadtak egybe a vidáman csapkodó, napfényben aranyló vizzel, amely barátjuk és oltalmazójuk lett. A tenger, a drága, áldott tenger nem hagyta el őket. A szemük hálásan simogatta végig a partra kifutó hullámokat, imádkozni tudtak volna hozzá és énekelni.
Ez volt az élet. A különös, rejtélyes, tizezernyi élőlény elpusztitásából támadó élet, amely legyőzött minden rosszkedvet, lázadást, békétlenséget. A falu élt, nagy, eleven ritmusban mozdultak az emberek s a véres part olyan volt, mint egy óriási pogány oltár, melyen nem fogy ki az életért sikoltók áldozata.
Charlotte anyó is kijött a partra ezen a napon. Noha köszvény gyötörte a lábát, botjára támaszkodva kitipegett, ide hozta a régi évek emléke és a forró izgalom, amely a levegőben feszült. Belekotnyeleskedett mindenbe, tanácsokat adott, ócsárolta a fiatalokat, akik felületesek és rosszul végzik a dolgukat. Azután közvetlenül Cathrine mellett leült egy nagy, lapos kőre és figyelmesen nézte, hogy mint dolgozik a lány. Időnkint elégedetten bólintott, méregette a lány lábát, derekát, levetkőztette asszonyi szemmel és meg is mondta őszintén:
- Derék lány vagy, Cathrine!
A lány elpirult az örömtől. Az öregasszonyhoz sietett és hizelegve hozzásimult:
- Mit ér az, Charlotte anyó, ha az embert még sem szeretik!
- Ejnye már, ne mondj ilyen bolondokat!
A leány mohón, felgyulladva hajolt a vén asszony füléhez:
- Beszélt Pierre rólam? Mondta, hogy szeret?
- Hogyne mondta volna. Már meg is beszéltük, hogy jövő héten rendbe hozatjuk a szobát. Kimeszelik és még egy ágyat teszünk bele.
- Igazán? Ezt mondta?
És agyba-főbe csókolta az öregasszonyt.
Pierre nevetve kiáltott le hozzájuk:
- No, nézd a ravasz kis macskát, hogyan hizeleg jövendőbeli anyósának!
Charlotte anyó dévajkodva válaszolt:
- Óh a kutya, még hirbe hoz azzal, hogy én vagyok az anyja. Már hogy lennék anyósa Cathrinenak?
Pierre tovább csipkedte:
- Nem is anyóst akartam mondani, hanem sárkányt. Hétfejü, szigoru sárkányt, aki egyszerre bekapja az embert, ha a legkisebb rendetlenségen éri!
- No hiszen, még minden tagod megvan!
- Mert megszöktem idejekorán a tengerre. De a szegény Cathrine mindig otthon lesz. Egyszer bizonyosan fej nélkül találom!
Ezen azután nagyot, édeset nevettek. Cathrine pedig odahajolt Charlotte anyóhoz és ugy sugta:
- Nagyon jó lánya leszek, Charlotte anyó. Minden dolgot el fogok végezni. Csak legyen egy kis szivvel hozzám, dicsérjen Pierre előtt és mondja neki, hogy szeressen engem!
Az öreg asszony megértően bólogatott.
- Jó fiu ez a Pierre, csak kissé hóbortos. Amikor rájön, mindenféle butaságot beszél. De hát ez nem veszélyes. Meg kell várni, amig elmulik a bolondórája. Akkor akár egy falat kenyérre fel lehet kenni, olyan jó. A szerelmét pedig hozzád kötjük. Van ennek orvossága. Tud ám az ilyen magamfajta öregasszony sok mindent!
Cathrine csak ugy ragyogott a boldogságtól:
- Jaj, de jó lesz! - ujjongott. És összecsókolta az öregasszony aszott kezeit.
- No, ne locsogjatok már! kiáltott rájuk Pierre. Igy sohasem leszünk készen! - Cathrine fürgén ismét a munkához látott és csak ugy lopva, huncutul pislogott Pierrere. Már nem félt tőle. Bizott Charlotte anyó bübájosságában. Majdnem elnevette magát a boldogságtól arra a gondolatra, hogy ezentul hatalmában fogja tartani szerelmesét.
Charlotte anyó pedig nagy keservesen felcibálódott.
- No megyek, mondotta, itt csakugyan nem sok hasznomat veszitek. Szemétre való már az ilyen öreg portéka!
Azzal lassu, bicegő lépésekkel megindult a falu felé.
Mikor a háza elé ért, meglepetten látta, hogy egy ismeretlen parasztlány ül a padon. A feje bekötve, ruhája vakitóan tiszta és frissen vasalt. Charlotte csodálkozva nézte az ismeretlent, aki nem lehetett falujabeli, mert azok most kint dolgoztak a tengerparton és az idevalósiakat gyermekkoruk óta számon tartotta, megismerné őket egy mértföldről is.
A leány mellett kis gyékénykosár és egy papiroscsomag. Abból eszeget nagy finnyásan süteményeket. Charlotte csak meregette a szemét és az oldalát majdnem kifurta a kiváncsiság.
- Hahó, kiáltotta messziről, hahó! jövök már! Engem vársz?
A lány pedig erre a hangra felugrott, eldobta a csomagot, süteményt, az öregasszony elé futott és a nyakába hullott:
- Charlotte, szivecském, nem ismersz?
Az pedig állt, mint a csodát látó, zavartan, hitetlenül, boldogan és sirva. Egy pillanatig emlékei között keresgélt, elsápadt, elpirult és a mankó kiesett megremegő kezéből:
- Yvette! sikoltotta el magát, édes kis Yvettem!
És sirva-nevetve cirógatta, csókolta az imádott lényt. Az öröm és izgalom erősebb volt a köszvényénél is. Magához ölelte és ugy vitte szinte karjaiban házához Yvettet. És közben részegen, türelmetlenül patakzott ajkáról a sok kérdés:
- Igaz ez? Csipj a karomba. Hogy jutott eszedbe... tiz év után felkeresni az öreg dajkádat... és igy váratlanul... ilyen ruhában... jaj, hogyan szolgáljalak ki, hová tegyelek... nem neked való ez a nyomorult kis kunyhó!
- Már pedig én itt maradok. Nagyon sokáig leszek a vendéged.
Charlotte hitetlenül csapta össze kezét:
- Te? Itt, ebben a szegény, rozzant kalyibában? Aki márványfürdőkádban fürdesz minden reggel, selyempaplannal takaródzol és hetvenhétféle illatszerrel illatositod magad, mielőtt elfogyasztod az angol reggelidet?
Yvette furcsán mosolygott. Különös, fanyar, fájdalmas mosollyal. Ha Charlotte anyó olvasni tudott volna ebben a mosolyban, elrémült volna. De az öröm és izgalom elhomályositották látását, elaltatták gyanakvását és csak a vidáman csengő szavakat hallgatta.
- Bolondnak tartsz, ugy-e, Charlotte? Pedig nem vagyok az. Tudod, elfáradtam. Borzasztó a város. És a fürdőhelyek sem különbek. Ott is reggeltől-estig öltözködés, flört, utálatos, könyörgő, fenyegető férfiak ostroma. Mindig mindenütt ugyanaz a hajsza. És egyszerre eszembe jutott, amiről annyit meséltél. A kis halászfalu. Az éneklő, jóságos, egyszerü emberek és asszonyok. A napfényes tenger. Az erdő, a kolostor, a madarak... Mit tudom én? Minden... a csend... a pihenés... a magány!
Elnevette magát. Kárörvendő, gonosz nevetéssel:
- Senki sem tudja, hogy hol vagyok? Mekkorát fognak nézni! Szinte látom az ujságokat: Büntény! Rejtelmes eltünés! A beavatottak titokzatos szerelemről beszélnek! Ha-ha-ha! Ez a legjobb, Charlotte! Szerelmiregényt fognak sejteni. Pedig én sohasem voltam szerelmes. Soha.
Az öregasszonyt most fogta el először valami nyugtalanság.
- Nem voltál szerelmes? - kérdezte csodálkozva. - Hiszen...
Yvette félbeszakitotta:
- Tudom, hogy mit akarsz mondani. Hogy te is hoztál nekem és te is vittél tőlem illatos kis levélkéket és teát kináltál a kis szalónban, ahol csak két személyre volt teritve. Kihallgattál suttogásokat, meglestél csókokat. És én mégsem voltam sohasem boldog. Komédia volt. Én gyülöltem a legjobban. De ezt te nem érted. Borzasztó ára van a sikernek, Charlotte. És most elfáradtam. Harminc éves vagyok. Bizony, akárhogy csodálkozol. Tudom, nem látszik meg rajtam. Istenem, ehhez értenek Párisban. A tánc megőrzi karcsuságomat és a budoárom kristályüvegei és festékdobozai még sok évre szóló fiatalságot rejtegetnek.
Szilajul megrázta fejét és heves mozdulatot tett:
- De ne beszéljünk erről. Ne kérdezz semmit, ne törődj semmivel. Tudod, gyermekkoromban is hányszor támadt különös szeszélyem. És addig toporzékoltam, sirtam, amig meg nem tetted, amit akartam. Most ez jutott az eszembe. Itt akarok élni. Parasztlány leszek. A nevem Louise. És a rokonod vagyok. Az unokahugod. Árvalány. Rouenban szolgálok. Rossz a tüdőm. Azért jöttem ide néhány hónapra. Gyógyulni. Meg kell esküdnöd Charlotte, hogy senkinek sem árulsz el. Ha elárulsz, soha többé szóba nem állok veled. Megtagadom azt is, hogy valaha ismertelek.
Charlotte anyó szédült, alig tudott dadogni:
- De hát mit tudok én adni neked? Hiszen magamnak is alig telik valamire.
- Azzal ne törődj. Pénzt kapsz tőlem. Veszel néhány tyukot, kacsát. És ne teketóriázz sokat. Egy pohár tej, kevés gyümölcs, méz, vaj, elég nekem.
- De a szobád... csak ez a kis nappalim van és ebben is laknak.
- Kicsoda?
- Pierre. Egy fiatal legény. Két hét mulva megnősül. A feleségét is idehozza.
Yvette dacosan vállat vont:
- Küldd a pokolba ezt a Pierret. Aludjon a szénapadláson. Vagy vegyen máshol lakást. Én itt maradok. Punktum.
A szeme haragosan villant, a hangja ugy pattogott, mint egy katonáé. Charlotte megrémült.
- De szivecském - siránkozott ügyefogyottan -, ne haragudj rám, hiszen én boldog vagyok, hogy itt vagy. Csak attól félek, hogy nem tudok eléggé kedvedben járni.
Yvette pajkosan, kirobbanó jókedvvel ölelte meg dajkáját:
- Bolond te... hiszen éppen ez az egyszerüség az, aminek én most örülök!
Egy létra volt az udvaron álló eperfához támasztva. Yvette felkuszott rajta, az ágak közé ült és szétnézett nyujtódzó, élvező mozdulattal.
- Milyen szép itt. Milyen nagyszerü a csend. Ez a legszebb és a legjobb a világon, Charlotte: a csend!
Behunyta a szemét és mélyen magába szivta az édes, friss levegőt.
Azután leszállt a fáról és kiadta a parancsot:
- Hozd rendbe a szobámat. Én addig elmegyek az erdőbe!

IV.
Babér-, mandula- és olajfák között ment egyre beljebb az erdőbe. Szélcsend volt, a füszálak, a virágok, falevelek elfulladva, szárazan és aléltan kókadtak a juliusi melegben. Halvány fényködök szálltak fel a tisztásokon, az utra hullott száraz ágak recsegve porladtak el Yvette léptei alatt. Fáradt volt, homlokát könnyü verejték verte ki, de azért csak ment tovább. Mintha egy uj világ felé igyekezne, melyet még ma okvetlenül el kell érnie. A nap átitatta bőrét, behatolt a vérébe, idegeibe és ott forrósodott furcsa bizsergéssel, életre pezsditő feszüléssel. Száz hely hivogatta, ahová kényelmesen leülhetett volna, de csak tovább hajszolta, nógatta magát. Messzire... még messzebbre... egészen távol, egészen egyedül!
A térde már remegett, a lélekzete elfult, a szive hevesen dobogott. S akkor szinte lehullott egy fa tövébe. Kimerülten és boldogan. Szenvedélyesen, zabolátlanul, minden érzékével adta oda magát az erdőnek. Vágyat, szerelmet, visszafojtott égő indulatokat... mind ide hozta őket, mint egy királyi zsákmányt, melyet rejtett az emberek előtt. Maga is megriadt, amikor igy dusan és szinesen felforrósult benne az élet és megrészegült az örömtől, hogy benne ennyi szépség, hangulat, fiatalság van. Szerelmes lett magába és könnyezett, hogy magányosan kell hordoznia ezt a sok kincset. Hidegnek és kegyetlennek mondják a férfiak, gyülölik, mert romlást és szenvedést vitt csak az életükbe. És mint egy gyötrelmes vizió jelent meg szeme előtt Páris, a gyönyör, fény és bódult éjszakák városa, melynek ő, Gontran Yvette egyik halálos, végzetes virága. Hány férfi sirt előtte, mennyien lettek szerencsétlenek miatta! Mind szerelmet koldultak, mind a szivüket kinálták, hozták a város millió csábitó szépségét, vitték párnás autókon, teli aggatták ékszerekkel és néki készültek a szalónok legszebb ruhái. És ő nem tudott szeretni. Mulatós, jó pajtás volt, de boldogságot nem vitt senkihez. A férfiak hiun és büszkén ültették maguk mellé páholyukba és az autón, mint egy ekzótikus, csodálatos virágot, melyet mindenki megbámult, mindenki irigyelt. De Yvette soha nem volt senkié egész lélekkel, szerelemmel. És azok lettek legboldogtalanabbak, akik kierőszakolták csókjait, mert ezek a csókok hidegek és kinzók voltak, nem ujjongott bennük az élet öröme, a fiatalság, nem volt bennük lélek, fénylő és drága szenvedély. De most, itt az erdőn!... Oh mennyi jóság van benne! Mindenkit szeret, mindenkit sajnál és senkitől nem akar semmit. Milyen értelmetlenek a férfiak! Pezsgős dáridókba vitték, zajos, nyugtalan mulatóhelyekre, a Riviera kábitó forgatagába, örök forgásba, káprázatok, szinek, muzsikák, táncok és flörtök szüntelen örvénylésébe. Egyiknek sem jutott eszébe, hogy felragadja és vigye... messzire... egy eldugott kis halászfaluba, erdő és tenger magányába, hogy azt mondja: csak mi vagyunk! Mi ketten, két ember, és nékünk kell minden szépséget, hangulatot kitermelnünk magunkból, nékünk kell megtöltenünk ezt az erdőt és a végtelen tengert szerelmünkkel.
Lábai előtt megremegtek a füszálak és elcsodálkozott, hogy mennyi fekete, piros és sárga bogár szaladgál fürgén a füvön, a fák törzsein és hogy a látszólag mozdulatlan erdőben milyen izgalmas, eleven élet lüktet. Legyek zümmögtek, néha elrikoltotta magát egy madár és halk, surranó nesz hallatszott, amint a gyikok a kövek közé menekültek. És néha messziről, a tengerpart felől, ahol a nagy munka folyt, idehangzott egy elmosódott kiáltás, férfi és asszonyi éneknek egy-egy foszlánya. Milyen különös a láthatatlan ember hangja! Csak a levegő remegése és mégis benne él az egész ember. A fájdalom, amely szivét marcangolja, az öröme, haragja vagy kétségbeesése elszáll hozzánk, és mi tudjuk, hogy dolgozik, sir, ujjong vagy az életet káromolja? És az Ur odafennt egész nap és éjszaka százmilliók hangját hallja az idők végtelenjében... De igy, távolról, szép és megható az emberi hang. Nincs benne értelem, csak érzés. Talán igy kellene szerelmet is vallani. Felüvölteni vagy kacagni. A szó csak egyéni lelemény, nyomorult dadogás. De egy sikoly, egy megrázó hivó hang, amilyet az őserdők és sivatagok hatalmas fenevadjai hallatnak nyári éjszakákon, mikor párjukat hivják, mennyivel szebb, ősibb és meghatóbb.
Mosolygott, hogy milyen furcsa gondolatai vannak. De olyan jó volt, hogy szabadon engedhette csapongani képzeletét és nem kellett félnie attól, hogy hirtelen rányit egy közömbös idegen, akivel érdektelen dolgokról kell óraszám fecsegnie. És hirtelen féktelen öröm fogta el. Szabad volt! Felkiáltott örömében, hangosan nevetett és tapsolt. Valami nagyszerü, különös mozdulatot keresett, amellyel örömét kifejezze. És mint egy édes megnyilatkozás ötlött eszébe a tánc. A müvészete, melyet imádott. Rajongó és hivatott papnője volt a táncnak és megvetette a tömeget, amelyről tudta, hogy a mozdulatok szépsége helyett csupán a test érzéki vonalait élvezik. De most itt, az erdő mélyében, visszatért a tánc ősi isteneihez, Pánhoz és a hórákhoz, az ő erdei testvéreihez. Nekik akar táncolni, a napnak, a virágoknak és a pillangóknak. És egy szilaj mozdulattal ledobta magáról ruháját. Csak az inget hagyta magán, egy rövid kis selyeminget, mert a parasztruha alatt is ilyet hordott. S azután táncolni kezdett. Gyönyörü, vad, ujjongó táncot. A szellő libbenése, a virágok sóhajtása, az ágak bólintgatása volt ebben a táncban, az erdei tündérek elragadó pajkossága, manókkal való kergetődzése. Az egészség és szépség tánca volt ez, belenyujtódzás a fénybe, ölelkezés a fákkal, sziklákkal, tengerrel, őserővel. Imádság a földhöz és a végtelenhez! Szerelmi vallomás, amelyet nem lehetett sohasem elmondani férfiaknak, a nagy titok, mely gyötrődve várta mindig feltámadását és most lelkesen köszöntötte az Életet!
És ekkor valami különös dolog történt. Látomás volt-e, vagy valóság? Felizgatott képzelete játszott csak vele? A fák közül két égő, kerekre nyilt szem meredt rá. Pán istené? Vagy leselkedő vadmacskáé? Egy pillanatig lélektelenül, megzavarodva, gyökeret vert lábakkal állott, azután ijedten felsikoltott és felkapta leszórt ruháit. Nem lehetett többé kétsége. Egy férfi volt, aki megleste.
Ott álltak szemtől-szembe, kölcsönösen ijedten és meglepetten. A férfi ostobán, halálos elcsodálkozással, a leány toporzékoló haraggal.
- Menj innen! - kiáltotta - takarodj!
- Milyen szép vagy! - mondta a férfi, de az ajka alig mozdult, csak ugy sóhajtotta a szavakat.
Alázatos volt, elbódult. A hatalmas, napbarnitott ősember, akinek rettentő izmai kidagadtak karjain s a háta széles és tömör volt, mint egy bölényé, gyermekké együgyüsödött, aki elámulva nézett a csodára.
- Milyen szép vagy! - sóhajtotta mégegyszer.
De nem mert mozdulni. Megbénitotta a félelem és tisztelet. Nem tudta elképzelni, honnan került ide ez a gyönyörü leány és ez a titokzatosság óvatosságra intette. Ősi egyszerüségében hitt a babonákban, a mesék fantasztikus alakjaiban és ugy érezte, hogy most véle ilyen szokatlan, megfoghatatlan mesebeli dolog történt. Annyira őszinte és megható volt az elfogódottsága, hogy Yvette önkénytelenül elmosolyodott. A kezében egy vadrózsa volt, melyet táncközben tépett egy bokorról. Azt most odadobta a legénynek:
- Nesze... néked adom! De most eredj innen!
A legény csillogó szemmel ugy nyult a virág után, mintha gyémántot szórtak volna ölébe. Megcsókolta és gyöngéd mozdulattal inge alá csusztatta.
- No, menj már! - nógatta a leány.
A legény egy lassu, vonakodó lépést tett hátrafelé. Azután visszafordult és remegő hangon megkérdezte:
- Látlak még? Szoktál erre járni?
A lány ránézett büvölő, furcsa tekintetével:
- Igen... még találkozni fogunk!
És egy ugrással eltünt a bokrok között. A legény felindultan nézett utána még egy darabig. Azután lassan elindult a tengerpart felé.

V.
Pierret szemrehányással fogadták társai. Szidták, hogy annyi ideig maradt az erdőben, ahová ama bizonyos füvekért küldték, melyeket a halak füstöléséhez szoktak használni.
- Nékünk a nyelvünk lóg a melegtől, ő meg az erdőben hüsült és horkolt bizonyára! - berzenkedett az egyik.
- És milyen szemetet hozott! És ebből is keveset! Megbolondultál komám? Mi lelt?
- Olyan a pofája, mint a holdkórosnak. Talán beteg vagy, vagy a szerelmet szivtad nagyon a melledre?
Pierre egy ideig szótlanul türte a csipkelődést. Akkor azután nagyot ütött öklével a halsózó asztalra:
- Elég volt! Aki még egy szót szól, annak ugy betapasztom a száját, hogy menten kiköpi a fogait!
Ez használt. Ismerték bikaerejét, nem volt tanácsos ujjat huzni vele. Csak az öreg Jaques mormogta hangosan:
- A hencegő! Össze kellene fogni és megpofozni!
Pierre már nem figyelt rá, gyors, ideges mozdulatokkal csapkodta, forgatta a sós lébe áztatott halakat. Egyszerre egy kéz érintette.
- Miért haragszol, kedves?
Cathrine volt, aki némán, ijedten figyelte eddig szerelmesét.
Pierre rosszkedvüen elhuzódott:
- Ne bánts most, Cathrine!
A leány zavartan babrálta szoknyája szegletét. Látszott, hogy még szeretne valamit mondani. Pierre türelmetlenül szólt rá:
- No, mit akarsz?
- Ha igy beszélsz... nem mondom meg!
- No, csak kivele, ne kerits ekkora feneket mindennek!
- Az előbb, amig az erdőben jártál, itt volt a tisztelendő ur.
- És aztán?
- Megmondtam neki, hogy rendbe jöttünk és megkértem, hogy hirdessen ki bennünket.
Pierre fel sem nézett. Csak ugy maga elé mormogta: - Jó!
És akkorát taszitott az asztalra rakott haltömegen, hogy az asztal felborult. Az emberek nevettek, Pierre káromkodott:
- Látod, mondtam, hogy ne zavarj ilyenkor!
Cathrine meghunyászkodva elkullogott. A többi lány vigasztalta:
- Mind egyforma cudar, komisz népség a férfi!
Délben, mikor mind a bográcsok köré telepedtek, Pierre tüntető daccal tovább dolgozott. Csak azért sem hagyta abba a munkát. Ne mondják, hogy más végzi el az ő részét. Örült, hogy magára maradt. Szüksége volt arra, hogy gondolkodjon és ne halljon maga körül közömbös embereket orditozni. Ha ezek tudnák, hogy ő merre járt és milyen kalandja volt! És valami csendes megvetés lett benne urrá. Lenézte a többieket, az állatokat, ostobákat, akik nem tudják, hogy van valami megfoghatatlan, a dolgok fölé lendült csoda, amellyel találkozott. Mit tudnak ezek? Miről beszélnek? Miért élnek? Az ő élete más... titkokat tud, különb, kiválasztott ember. Valami történni fog vele. Nagyszerü, sohasem álmodott dolog.
Az inge alatt megcsiklandozta az odarejtett rózsa. Milyen jó volt ez. Odanyult, gyengéden megtapogatta. Csakugyan ott volt. Záloga, bizonyitéka annak, hogy nem álmodott. És a leány azt mondta, hogy ujra találkozni fognak. Ki lehetett? Hogy került az erdőbe? És emlékében ujra látta a táncot s a szive hevesen dobogott. Édes, boldog szédület volt ez. Körülnézett, hogy nem figyelik-e? Akkor gyorsan egy hordó mögé rejtődzött és elővette a vadrózsát. Reszketett a vágytól, hogy láthassa. Megcsókolta, megsimogatta minden levelét. Együgyü szavakat mondott neki. Szerelmeseket, mintha élő lény lenne.
- Pierre!
Valaki nevén szólitotta. Megrezzent, a virágot gyorsan visszadugta inge alá, mintha szörnyü bün leleplezésétől félne. Az asztalok között Cathrinet látta aggódva tipegni. Felállt, mogorván, ingerülten:
- Mit akarsz? Itt vagyok!
- Gyere kedves, elkészitettem az ebédet. Kihül a levesed.
- Nem vagyok éhes!
A leány nem tudta türtőztetni magát. Felcsuklott belőle a sirás. Pierre haragosan rivalt rá:
- A kutyafáját, ne bőgj mindig. Mi bajod van megint?
Cathrine fuldoklott a sirástól, alig tudta kinyögni:
- Egész nap rám sem nézel... ebédelni sem ülsz hozzám... egy kedves szót sem mondtál nekem. Bár meghalnék!
Az emberek messziről nézték őket. Látták, hogy Cathrine sir.
- A gazember! - jegyezte meg az egyik asszony, - hogy gyötri azt a szegény lányt.
- Ugy kell neki! - tóditotta a másik - megérdemli az a lány, aki bolond és a férfi után szalad!
Szidták Pierret, megállapitották róla, hogy nincs ki négy kerékre.
- Meglátjátok, nem jó vége lesz ennek a fiunak! - mormogta az öreg Jaques. - Van a nézésében valami, ami nem tetszik nekem. Alamuszi. Mindig másra gondol, mint amiről beszél.
- Hát nem irigylem Cathrinet, annyi szent! - szólt Pettersenné. - Pedig amugy csinos legény volna.
A lányok bólogattak:
- Az már igaz. Legcsinosabb a legények között! Titokban valamennyien szerelmesek voltak Pierrebe és örültek, hogy kinozta Cathrinet, mert irigykedtek rá. De egyben csodálkoztak és nem értették a dolgot: kit szeret ez az ember? Hiszen nem jár más szigetre, városba. Nem ismerhet más lányt. És ekkora derék szál legény csak nem lehet meg lány nélkül? Ki érti ezt? Mégis csak ugy lesz, hogy rájött a bolondja és ez most eltart néhány napig. Akkor majd rendbe jön minden. A legjobb ember is megvadul néha. Komisz az élet. Nem csoda, ha olykor megdühödik a legjámborabb halandó is. Legjobb békében hagyni. Jött, elmulik. Igy van ez már.
No lám, máris eszére tért. Amott jön Cathrinenel kézenfogva. Melléje ül és eszik. Nem rossz ember ez, csak megvadult. Talán a házasságtól fél egy kicsit. Vagy Marinetre mérges, amiért megint lealkudta az árakat. Vámokra, fuvarra meg a nagy konkurrenciára hivatkozott. Hogy nem adhat többet. Igy sem nyer semmit az üzleten...
És most mind Marinetről beszéltek és egészen megfeledkeztek Pierreről.
Alkonyatig dolgoztak s már estére harangozott a sánta Jean, mikor összefogódzva, énekelve és vaskos tréfálódzások közepette hazaindultak.
Cathrine gyengéden huzta Pierre karját:
- Olyan jó volna most veled kettesben sétálni!
Pierre meghatódott. Egy kis szemrehányást is érzett. Milyen jó hozzá ez a lány. És szép is. Az a másik, ki tudja? Talán csak kinozni fogja? Becsapja, megcsufolja, szivét elsorvasztja, vérét kiszivja. Hallott már gyakran ilyen nőkről. Virágot adott neki? Hát aztán? Azért tette, hogy kigunyolja. Sohasem lesz az övé. Soha. Milyen durván, haragosan kiáltott rá először. Később is csak azért mosolygott, hogy elvegye az eszét. S mikor látta, hogy mennyire szerelmesen, megbabonázva áll előtte, nevetve elszaladt. Vissza sem nézett, egy szóval sem hivta. Nem is fogja többé látni. Csak a tövist döfte belé, hogy szenvedjen és soha többé ne tudjon szabadulni tőle. Lám, Cathrine egészen más. Hüséges. Alázatos.
- Jól van - mondotta -, gyerünk a sirálysziklához!
Cathrine ujjongott örömében.
- Te drága, édes szerelmem! Mennyire imádlak...
S mint egy mohó kis állat, tuláradó boldogságában összecsókolta Pierret. Büszkén, kérkedő boldogsággal. Hadd lássák, hogy mégis csak szeretik egymást. Annyira kedves, vidám volt, hogy Pierre is felderült.
- Szaladj - mondotta neki -, majd megfoglak.
És nevetve, kergetődzve futottak el. Cathrine nagyokat sikoltott és lassitotta futását. Akarta, hogy a férfi elérje. Pierre lelkesen, jókedvüen iramodott utána. S amint előrehajtott testtel szaladt, a mellén kellemetlen szurást érzett. A vadrózsa tövise sebezte meg. Bosszusan odanyult és kivette a rózsát. S azután elhajitotta az utra. Valami dacos megkönnyebbülést érzett. Véle egyetlen lány se mókázzon! Ime, előtte a lány, akinek ura, parancsolója, istene! Igy van ez rendjén!
A nap éppen a tengerbe szállt, amikor kihevülve, átölelkezve megálltak a sziklacsucson. A sirályok rikoltozva szálltak fel fészkeikből, kétségbeesetten keringtek körülöttük, féltették fiókáikat. Izmos tömzsi testük valósággal surolta őket, amint vijjogva, támadóan, szinte nékik vágódtak. S a sziklafalra rákuszott piros lángolással a leáldozó nap és minden piros volt, a tenger, a part, a fák, mint a vér és mint az öröm. A levegő édes volt és enyhe. Ilyenkor uj erő szökik a fák törzseibe és a virágok illata füszeresebb, bujább és bóditóbb, mint máskor. Vannak éjszakák, mikor megrészegszik a föld. Mikor a megrugdalt, megtaposott, emberhordáktól felturt, beszennyezett föld mélyéből uj erők indulnak a fák és virágok gyökereihez és minden pusztitáson, kinon, hervadáson keresztül elpusztithatatlanul és gigászi erővel hatalmasodik fel az Élet!
Olyan jó volt átölelkezve ülni a sziklacsucson. A béke, boldogság és erő muzsikált fel a mélységből. És Cathrine századszor sugta: Szeretlek! Nem tudott többet mondani ennél a szónál, de a lelke, amely benne remegett, a szive, amely ott dobogott e szóban, nagy sugárpalástot boritottak rá, amelynek fénye betöltötte az éjszakát, elöntötte a tengert, felszaladt a mennyboltozatig és csillogóbbá tette a csillagokat és fehérebbé a holdat.
Igy ültek sokáig, összefonódva, mint egy szent fogadás, hogy soha többé nem válnak el. A sirályok megbékélten visszaültek fészkeikbe, a szellő ölükbe szórta távoli virágok szirmait s a halak vidám bukfencet vetettek, amint nagy erővel a hullámok fölé dobták magukat.
Hüvösödni kezdett. Pierre megborzongott.
- Gyerünk! - mondotta.
Hazakisérte Cathrinet. A kapuban mégegyszer megcsókolták egymást.
- Két hét mulva - mondotta Cathrine -, milyen jó lesz. Nem fogunk többé elválni.
És odahullt a fiu mellére.
- Ma este olyan boldog voltam. Imádkozni fogok a Szüz anyához, megköszönöm neki, hogy szeretsz és hogy jó vagy hozzám!
Beszaladt az udvarba. Pierre meghatottan nézett utána. Azután megfordult és lassan, eltünődve ment vissza az uton. Most, hogy magára maradt, megint rászakadt valami különös nyugtalanság.
Legjobb lenne néhány pohár bort inni, gondolta magában, de a kocsma ilyenkor zárva volt már.
Nem lehet lefeküdni. Valami titok rejtődzik még az éjszakában, valaminek történnie kell még. A hold szinte kisértetiesen világitotta meg az utat. Elviselhetetlen, kinzó csend. Ha mulatni kellene, táncolni, vagy reggelig beszélgetni. Kár volt hazaengedni Cathrinet.
Ment, lehajtott fejjel előre és egyszerre megtorpant. A szeme szinte ijedten meredt az utra, amelynek szélén ott hevert az eldobott rózsa. A holdfényben olyan volt, mint egy vércsepp. Mint egy fehér királylány bágyadt, halvány rózsaszinü vére. Pierre lehajolt, felvette s érezte, hogy megremeg. Ment hazafelé, kezében a fáradt, elalélt virág. S most mesék keringtek körülötte, titokzatos, réghallott mesék, leszálltak a holdsugarán és kiterebélyesedtek lelkében. Arra gondolt, hogy ez a virág meg fog elevenedni, tündérlánnyá lesz, aki átöleli és megnyugtatja felzaklatott szivét. Olyan nagyon, olyan elevenen hitt benne és annyira akarta ezt, hogy szinte türelmetlenül és a csalódás ingerültségével toppantott lábával. Azután sóhajtott és fanyarul mosolygott:
- Megbolondultam! - mormogta magában.
A kertben, legnagyobb csodálkozására, Charlotte anyó várta. A ház ajtaja előtt ült elszunyókálva, de a legény lépésére felriadt.
- Végre... azt hittem, hogy már nem is jössz haza. Hét óra óta várok rád!
- Valami baj van?
- Nem. Csak nem mehetsz be a szobádba.
- Miért nem?
- Megjött az unokahugom. Árvalány. Marseillesből. Louisenak hivják.
- Mikor jött?
- Reggel. Csak ugy beállitott. Itt találtam a kertben, mikor tőletek hazajöttem.
- Ugy?
- Igen. Kérlek, Pierre, ne haragudj.
- És a szobámba tetted?
- Nincs több ágyam.
- Mért nem alszik veled? Olyan kényes dáma?
- Városi lány lett. Elkényeztették. Kis időre jött. Addig majd megleszünk valahogyan. A szénapadláson is elalhatsz addig.
- Mit csinál itt?
- Semmit. Pihen. Városi ember örül, ha vidékre kerül.
- Itthon ült egész nap?
- Nem a... Mint egy vad kecskegida, nekiszaladt az erdőnek. Órákig kóborgott odafenn.
Pierre megszédült.
- Szőke? - kérdezte és a hangja remegett.
- Szőke! - válaszolta a vénasszony és elcsodálkozott. - Miért kérdezed?
A fiunak elakadt a lélekzete, a padba fogódzott és lehunyta a szemét.
- Mi bajod? - kérdezte ijedten az öregasszony.
- Semmi... sokat dolgoztam, későn van, nagyon elfáradtam! Jóéjszakát, Charlotte anyó!
- Hát nem haragszol?
- Nem haragszom. Jóéjszakát! Felbotorkált a létrán és hanyattfeküdt a szénán. De szemét elkerülte az álom.

VI.
Hajnalban fáradtan, izgatottan mászott le a szénapadlásról. A ház mögé került a patakhoz és megfürdött. Ingét is kimosta, a haját megkefélte. Azután leült a kertipadra. A szive nyugtalan volt. Bonyodalmakhoz nem szokott életében ijesztően kavarogtak az események. Mindent meghányt-vetett magában. Tudta, hogy Charlotte anyó hazudott. Ez a lány nem Louise, nem cselédlány. Ő látta az erdőben. Selyeming volt rajta. És az ösztöne megsugta az igazságot: Yvette jött el Párisból. A szép, bálványozott táncosnő. Csak ő lehet. Az erdőben is táncolt. Idejött. A szive hozta ide.
A szive?
Pierre megborzongott egy pillanatra és lehunyta szemét. Charlotte anyó szavai jutottak eszébe. Hogy a párisi asszonyok és férfiak nem boldogok. Hogy mindig várnak valakit. Az ismeretlent. Yvette is azért jött ide. A férfit keresi...
És ha ő lenne az?
Felugrott. Kezével ingerült, fájdalmas mozdulatot tett. Mint aki ostoba álmokat hesseget el. Ő, a piszkos, müveletlen, nyomorult halászlegény! Egy királynővel! Akihez beszélni sem tudna. Akit nem merne átölelni. Akit csak imádni és csodálni szabad. Akiért meg kell halni, el kell kárhozni, ha egyszer látta az ember. De hát miért jött ide? Miért hozta ide a nyugtalanságot, a város izzó, idegen levegőjét? Szépségében rontó erő van. Máris elrabolta nyugalmát, éjszakáját. Cathrine jobb, szerelmet, pihenést ad. Nem szabad elhagynia.
És mégis...!
A szoba lecsukott ablaka mögül mintha valami delejes erő vonzaná. Oda kell sompolyognia. Megáll az ablak előtt, a lélekzete elfullad s valami nagy szomoruság nehezül a lelkére. Áll, mozdulatlanul, szenvedve. És akkor lassan megindul a rózsafák felé és levágja a legszebb harmatos bimbókat és odarakja őket az ablakba. És a közepébe beleilleszti a hervadt vadrózsát. Elpirul és elsápad, amikor a zsalugáter rései közé szoritja. Azután szinte menekülve rohan ki a kapun. Most már tudni fogja Yvette, hogy ő járt itt. Ha felébred, az ő üdvözlete mosolyog rá először.
A halsózó helyen már folyt a munka. A férfiak már mind ott voltak. A lányok közül csak Cathrine. Ragyogva sietett Pierre elé és megcsókolta.
- Már itt vagy? - kérdezte a férfi.
- Téged akartalak látni, azért siettem! - válaszolt a lány. És halkan hozzátette: - Milyen jó voltál hozzám tegnap este. Szeretsz még?
- Igen, szeretlek! - mondta szórakozottan Pierre.
A munkához fogtak. Cathrine énekelt, majdnem kicsattant jókedvében. Pierre csendesen, gondolataiba merülve gépiesen tett-vett.
Délfelé becsoszogott Charlotte anyó. De milyen furcsán festett! Ünneplője volt rajta és a szegény asszony egészen ki volt kelve magából. Egy leány is volt mellette. Egy szép, ismeretlen parasztlány, akit eddig még nem láttak. Az emberek kiváncsian fordultak feléjük.
- A hugom, - mondotta keserves makogással Charlotte anyó - Louise, Marseillesből jött. Unatkozik, szivesen segitene nektek!
A leány pajkosan, kedvesen nevetett. Arcán bájos kis gödrök, rózsák nyiladoztak.
- Remélem, nem kergettek el? Szorgalmas leszek ám! Bért sem kérek!
- Ez már beszéd, mondotta az öreg Jaques. Ingyen munkaerőre mindig szükségünk van. Hátha még ilyen gyönyörüséges virágszál!
Már akkor a lányok, asszonyok közre is fogták, kedveskedtek neki nyájas szavakkal. Egy csapásra beleszerettek valamennyien. És mindjárt magyarázni kezdték neki, hogyan kell hordóba rakni a besózott, száritott halat. Nagy mulatság volt azt nézni, hogyan próbálja kedves ügyetlenül emelni, gyurni a halakat. És mint türi fel fehér, ápolt karján a ruha ujját. Ejnye, de sokáig élhetett a városban, hogy igy megfehérült a keze. Aggódik is szegény Charlotte anyó és sopánkodik kétségbeesetten:
- Jaj drágám, kimarja a kezedet a só, ne csinálj ilyen bolondokat!
De a lány kacagott:
- Nem vagyok én sem kényesebb, mint a többiek! Elragadtatva fordult a lányokhoz:
- Jaj de kedvesek vagytok! És milyen szépek! Megsem érdemelnek benneteket ezek a csunya fiuk. Különösen te - fordult Cathrinehez. Szinésznő lehetnél Marseillesben!
És egy hatalmas csókot nyomott a boldog Cathrine arcára.
Pierre csak állt, mint akit villám ütött. Ő nem nevetett. Nézte a röhögő embereket, akik csak annyit láttak, hogy egy csinos parasztlány tévedt közéjük. De ő tudta, hogy most nagy, halálos harc készül. És hogy ezt a harcot néki kell megvivnia.
- Hej, Pierre, nagyon rácsodálkoztál a lányra. Vigyázz, nehogy Cathrine észrevegye. Kikaparja a szemed!
Ezt François mondta és kedélyesen vállára ütött. Pierre felrezzent és szótlanul, lázasan dolgozni kezdett. Makacsul és konokul csak a halakat és a hordót nézte. De egyszerre egy hang sugja a fülébe:
- Köszönöm a virágokat!
A vér az arcába szökött és szinte eszelősen dadogta:
- Menjen... menjen innen!
A lány megütközve nézett rá:
- Mi bajod van?
Pierre lehorgasztotta fejét, hirtelen támadt indulata már lecsillapult.
- Nem tudom. Bocsásson meg... amióta láttam, olyan furcsa minden. Nem tudom mi lelt? Ne haragudjon!
Yvette kezét nyujtotta:
- Legyünk pajtások!
Pierre nem fogadta el a felé nyujtott kezet:
- Kérem, könyörgöm... hagyjon! dadogta. És lefutott a bárkákhoz. Ott leült, kétségbeesetten, feldultan, fejét kezébe temette. A partról nevét kiáltották. Megsem mozdult. Neki most beszélnie kellene Yvettel. Meg kellene mondania, hogy ma éjjelre kedvező szél lesz, az „Etoille” vitorláját ki lehetne fesziteni és két óra alatt elérhetnék azt a kis névtelen, elhagyott szigetet, ahol csak ők ketten lennének.
Álmok! nyögött fel és felkelt fáradt mozdulattal. Haragudott magára. Tudta, hogy kinevetik és bolondnak tartják, amiért el szokta néha mesélni, hogy milyen csodálatos dolgok szoktak megesni véle olyankor, amikor sokáig nézi a felhők járását vagy a tengert. Furcsa lények jelennek meg előtte, akik a tengerből szállnak fel, vagy a felhőkből ereszkednek alá. Eleven, emberformáju lények, akik beszélnek hozzá és akikkel aranytornyu városokba megy, ahol márványszökőkutak állnak a pálmákkal ékesitett tereken és a medencékből gyönyörü leányok integetnek, vizet fröccsentenek, gyémántokkal hajigálóznak. Ő csak fekszik a fövenyen, meg sem mozdul, mégis ott van az aranytornyu városban, beszél a leányokkal, akik nevén szólitják és szeretik, mert gyöngyöket szokott vinni nekik. Igen, néki, Pierrenek, ilyenkor gyöngyei vannak, az egész iszákja tele van és mind a leányoknak viszi, akik már messziről integetnek neki és süteménnyel, gyümölccsel, csókkal várják. Kedvese is van... Ikanthiának hivják. Furcsa név, de ezeket mind ilyen különös névre keresztelik. Ikanthia... Szőke, bizony, a bőre fehér és rózsás, a mozdulata ruganyos, teste hajlékony, a szeme kék s a szava rásüt az ember szivére. Értitek ezt? Az ember szerelmes lesz a szavától. Hát most láthatják, hogy nem hazudott. Ikanthia idejött. Yvette? Louise? Nem... ez Ikanthia, aki utána jött...
Délre járt. A nap hevesen sütött. Az emberek kiabáltak, görgették a hordókat, csapkodták, dobták a rengeteg halat, a sós lé cuppogott, minden pillanatban dézsaszámra öntötték ki a szennyes vizet és frisset mertek helyébe, számokat kiabáltak, krétával, olajos festékkel jegyeket rajzoltak a hordók oldalára.
Most hát világos nappal van, munka ideje és ime, közéjük szállt a csoda! De miért nem veszik észre a többiek is? Csak néki mutatja magát? Hozzá jött egyedül? Akkor miért hagyja most el? Fenn mulat, dévajkodik a többiekkel, ide sem néz, nem törődik vele. Hát nem érzi, hogy mennyire reszket érte?
De lehet az is, hogy csak óvatos. Nem árulja el magát ennyi ember előtt. Hiszen hozzá lopódzott, megköszönte a virágokat. Ő volt vad, faragatlan. Otthagyta, a bárkákhoz szökött.
Pierre egyszerre nagyon nyugtalan lett. Szeretett volna Yvettehez rohanni, bocsánatot kérni tőle, magyarázkodni. Rettenetes, hogy olyan sok minden oka van annak, amit cselekszünk. Hogyan lehet azt mással megértetni? Csak aki maga is szenved, az érti meg szó és magyarázat nélkül őrültségnek látszó dolgainkat is. Ez érti meg, hogy néha meg kell fojtanunk azt, akit mindennél jobban szeretünk. Hogy sirva fakadunk ahelyett, hogy kacagnánk, mikor szépen beszél hozzánk az, akit szeretünk. Hogy menekülünk előle, holott egy végtelen ölelésben szeretnénk egyesülni vele. Az ember ránéz arra, akit szeret, fájdalomtól és vágytól égő szemmel, csak néz, könyörögve, kétségbeesve, dacosan és némán. Nincsen szava. Mit mondjon? Minden szó ostoba, durva, közönséges. Hangtalanul kell szeretni. Akit szeretünk, annak meg kell éreznie ezt a bennünk poklosodó rettentő gyötrelmet, sirást és könyörgést. A szavak hazudhatnak, de a szomoruságunk, a nézésünk, amelyben benne ég fájdalmunk és könyörgésünk, az nem hazudik.
Felállt és a telep felé nézett. Cathrinet pillantotta meg, amint Yvettehez beszélt. Sorsának két asszonya. Az egyik a kenyeret dagasztó, gyermeket szoptató, pénzért sopánkodó, igavonó társ. Nem hoz sem örömet, sem bánatot, nem érdekes, nem gerjeszt annyi izgalmat sem, mint egy korsó sör. És az a másik... minden. Cathrine mozdulatai súlyosak, bőre lebarnult, ruhája lompos, szava, hangja... minden olyan, mint a többié. Amint Yvettel beszél, mintha a föld találkozna a mennyországgal. Pierre érezte, hogy megborzong, a vérével, lelkével szivta magába Yvettet. Visszasompolygott a telepre és alázatosan feladogatta Yvette asztalára a halakat. Az pedig durcásan rá sem nézett, csak keverte a gyömbért, babérlevelet, meg a finomra vagdalt hagymaszeleteket. Pierre alig mert néha rápislantani. De a szive vadul dobogott és szédült. Látta, hogy Yvette sehogysem boldogul a zsigerezéssel.
- Ha megengedi, mondotta alázatosan, megmutatom, hogyan kell!
- Nem kell! - válaszolta dölyfösen Yvette. És anélkül, hogy ügyet vetett volna rá, odaszólt Cathrine-nek: Gyere, kedvesem, segits!
Cathrine szolgálatkészen ugrott oda, fürge ujjai között csak ugy forgott a felboncolt hal. Pierre gyülölködve nézte.
- Hadd abba! - kiáltott rá.
Cathrine csodálkozva és zavartan bámult Pierrere. De Yvette dacosan és indulatosan sürgette: Ne törődj vele! Látod, hogy izgága, bolond!
Cathrine zavartan pislogott hol az egyikre, hol a másikra, nem tudta, hogy mit tegyen. De Yvette keményen végignézte Pierret és rákiáltott: - Mit bámulsz még? Lódulj innen!
Pierre meghunyászkodva, mint a megvert kutya továbbállt. Cathrine sirósijedten utána akart menni.
- Itt maradsz! - parancsolt rá Yvette. Olyan határozott, ellentmondást nem türő volt a hangja, hogy Cathrine megállt és gyámoltalanul bámult rá.
- Szereted? - kérdezte Yvette.
- Igen.
- A szeretőd?
- A szeretőm! De két hét mulva már a felesége leszek.
Pierre meghallotta ezt a párbeszédet. És látta azt a gunyos mosolyt, amely Yvette szájszegletén megjelent a válasz hallatára. Hirtelen örjöngő düh fogta el. Cathrinehez rohant és karon ragadva, dühösen megrázta: Sohasem veszlek feleségül, érted? Soha!
Yvette szemei megvillantak. Megértette a vallomást. De azért kegyetlen fitymálással vetette oda: Talán bizony hercegkisasszonyra vársz?
Pierre felrázódott. Az arca eltorzult a haragtól és szégyentől. Elfordult, felkapta a halmetélő bárdot és olyan erővel vágta egy halba, hogy a bárd átszelte a hust és pengéje beletört az asztalba. Jaques elhuzódott a közeléből és azt sugta Françoisnak: Ez ma még embert fog ölni!

VII.
Reggel Pierre nem ment a sózó-telepre. Charlotte anyó azt állitotta, hogy féléjszakán hallotta a kertben sétálni, reggelre pedig eltünt. Egy falubeli gyermek látta, amint a sirály-szikla tövében a csolnakja mellett ült és a vizet bámulta. Az emberek felbőszültek. Hason feküdni, pihenni a legnagyobb munka idején: erre még nem volt példa. Françoist küldték hozzá az üzenettel, hogy azonnal jöjjön, különben kizárják a részesedésből. Pierre vállat vont és azt mondta, hogy nem megy. François kérlelni kezdte, könyörgött, hogy mondja meg, mi a baja? Pierre indulatosan támadt rá:
- Mi közötök hozzám? Ha nem keresek pénzt, az én bajom!
Cathrine a kezét tördelte és kérte, hogy hadd végezze el ő a Pierre részét is. Két kis testvére majd segit neki. Jaques tiltakozott: Ha nem dolgozik, mienk az ő része is. Meg kell tanitani ezt az önfejü disznót! Nincs igazunk, Louise kisasszony?
Yvette ezen a napon nem volt olyan fürge és jókedvü, mint az előzőn. Hallgatagon és szórakozottan tett-vett, de látszott rajta, hogy nem érdekli a munka. Annál bőbeszédübb volt Cathrine. Csak ugy patakzott belőle a panasz. Minden bánatát Yvettenek öntötte ki, akit okosabbnak és megértőbbnek tartott a többi leánynál.
- Jaj, lelkem, nem szabadott volna tegnap gorombáskodnod vele. Reám haragudott meg amiatt is. Elkényeztettem bizony én őt, megszokta, hogy a kutyája vagyok. Meghalok, ha nem békül ki velem. Csak az esküvőig jőjjünk megint rendbe valahogyan, azontul nem bánom, ha agyonver is.
Yvette unta és gyülölte ezt a siránkozó lányt. Először látta azt, hogy nő szalad a férfi után. Magára gondolt, büszke, fitymáló viselkedésére, amellyel rettegett hatalmu, félelmes hirü férfiakat intézett el szeszélyének egyetlen percében. Szerette volna megmutatni Cathrinenek, hogy milyen tehetetlen báb ez a parasztlegény, akit porszemmé aláz, ha ugy akarja. Cathrine pedig tovább könyörgött neki:
- Te olyan bátor és okos vagy, Louise. Menj hozzá és kérd meg, hogy jöjjön vissza hozzám.
- De hiszen nem szeret téged! Miért hivod vissza?
Cathrinenek kerekre nyilt a szeme: Nem szeret? Azt hiszed? Az lehetetlen, lehetetlen!
Elhalványodott és remegni kezdett. Yvette megszánta:
- No, ne rémüldözz! Hozzá megyek és beszélni fogok vele!
De Cathrine-vel már forgott a világ. Sirva roskadt a fövenyre, sikoltozott, a fejét öklével ütögette. Az apja, anyja átkozódva fenyegetődztek: Agyon ütjük a gazembert! Ilyen szégyent, gyalázatot hozott ránk!
Villerois tiszteletes érkezett a faluból. Kövér, pirospozsgás, őszhaju ember volt, azért jött, hogy megáldja a halászok munkáját. Az emberek levett sapkával üdvözölték, a leányok térdet hajtottak és Dicsértesséket mondtak. Goudin apó, Cathrine apja, indulatosan lépett eléje: Átkozza ki tisztelendő ur azt a gazember Pierret! Elcsábitotta a lányunkat, most pedig, a legnagyobb munkaidőben, a napon sütkérezik és kijelentette, hogy nem veszi feleségül Cathrinet!
A férfiak, nők, mind felháborodva kiabáltak és fenyegetődztek. A plébános alig tudta lecsillapitani őket.
- Emberek vagyunk, mondotta, mindenkinek megvan a maga hibája. Ki tudja, micsoda baja, bánata van, amiért nem jött közétek! Majd utána járok a dolognak. - Mosolygott, tenyerével megpaskolta az asztalra fektetett halakat és nyelvével csettintett: Gyönyörü, tömötthusu állatok, kapkodni fognak értük a kereskedők! - Aztán Cathrinehez fordult és megsimogatta az arcát: - Ne sirj leányom. Tiz nap mulva olyan vidám menyecske leszel, hogy az egész falut megtöltöd a kacagásoddal!
Beszélt, csacsogott, csupa kellemes dolgot igért és jósolt. Látszott, hogy hitt a szavak büvös erejében. Minden baj elmulik, óh, ő már hatvanadik évét tapossa és hát mi történt? Minden ugy van, mint husz, vagy harminc év előtt. Pedig de sok jajveszékelést hallott, hányan orditozták, hogy itt a világomlás. Eltüntek férjek, gyermekek, elnyelte őket a tenger, kétszer leégett a falu... és a nap éppen ugy süt, mint azelőtt, minden évben eljön ilyen tájban egy Marinet, megveszi a halakat, azután megtartják az uj esküvőket, néhány hétig vigasság van és ujra kezdődik a munka, gond, sopánkodás. Az emberek mindig félnek valamitől, pedig semmisem történik. Semmi, egyáltalában semmi, csak ok nélkül keseritik egymás életét, felfujják az apró-cseprő dolgokat. Gondoljatok csak vissza azokra a dolgokra, amelyek miatt két-három év előtt siránkoztatok. No, ugy-e, hogy elmult, tuléltétek, kiláboltatok a bajból? Igy lesz ez most is. Minek hát izgulni, haragudni, étvágyat, örömet rontani?
Az emberek helyeslőleg bólintottak. Csakugyan semmiért sem érdemes busulni, dühöngeni. De hát erre csak hatvan éven tul képes az ember. Addig nem hiszi el, hogy semmin sem lehet változtatni és küzd, marakodik, a gondtalan világot keresi, a paradicsomot, amelyből Ádám és Éva kiüzettek. De oda csak halála után jut az ember, ha ugyan földi életében erre érdemeket szerzett.
A nap már délidőt jelzett s a tenger most fehérnek látszott a vakitó fényben. A sima viz felett egy sirály sem szállt, szélcsend volt és a végtelen teret fény és dermedt nyugalom töltötte be. Pierre belebámult a nagy fényességbe és nagyon szenvedett. Csupa titok vette körül. Uj érzések, látások rohanták meg, melyeket sehogysem tudott eddigi életébe illeszteni. Yvette idejött és megkisértette őt. De miért? Mit akar? Miért forgatja fel a nyugalmát? Álruhában van, hogy a többiek ne ismerjenek rá, de neki megmutatta magát. Mert hozzá jött, az ő megrontására. Vagy a boldogságot, szerelmet, gazdagságot hozza neki. Miért is ne? Hányszor hallotta már a hizelgő megszólitást: a szép Pierre!
Felállt, végigsimitotta homlokát. Katonakora jutott eszébe, Páris és Marseille, ahol szolgált, megismerte a városi életet, utána fordult a szép asszonyoknak és lányoknak. Ugy került barbár-bután az autóforgatagos boulevardokra, villanylámpák ragyogásába, melyek alatt kifestett, könnyüvérü lányok nevettek a férfiakra. A szeme felitta a kirakatok káprázatát, belecsodálkozott a paloták kapuiba, elámult a sétaterek szépségén. Volt egy szobalány barátnője, az elvitte néhányszor a szinházba, látta a Folies Bergère mezitelen revüjét, volt az Ambassadeurben és Pierre megvetéssel gondolt haza a rosszszagu, piszkos ruháju, tenyeres-talpas parasztlányokra. A szobalány, akivel a Palais Royal kertjében ismerkedett meg, egy bankárnál szolgált, mindig habkönnyü batiszt inget hordott és kölni viztől volt illatos. A beszéde is olyan volt, mint egy finom urinőé és Pierre, mielőtt hozzáment, óraszám kefélte a ruháját, fényesitette a gombjait és finom pomádéval kente be a haját, melyet egy tiszti öltözőből csent el titokban. Oh, gyönyörü idők voltak. Pierre nem is akart többé hazajönni. Ugy határozott, hogy elvégzi a soffőriskolát és Párisban marad. De Jean, a fivére, meghalt és neki haza kellett utaznia, hogy átvegye az örökséget, egy halászbárkát és a felszerelést. Igy azután otthon ragadt, dühösen, reménytelenül és keserüen. Cathrinet nem szerette, de hizelgett hiuságának, hogy a falu legszebb leánya a kedvese. Nem lévén választása, belenyugodott abba, hogy feleségül veszi, de magában átkozta sorsát, amely ide köti. Tudta, hogy a falubeliek nem szeretik, haragusznak rá, amiért különbnek tartja magát a többinél. Ő pedig lenézte őket, minden idegszálával elvágyott közülök és mint a ketrecbe zárt fenevad, leste a rést, amelyen elmenekülhet.
A város! sóhajtotta százszor is és a tenger hullámaiból házak szöktek fel, asszonyok integettek neki. A város! Minden szegletében mennyi váratlan titok. Szenvedélyek szüntelen lobogása, egymásra bukó, egymásba kapcsolódó emberek, a véletlen izgalmas játéka, sorsok, eshetőségek széditő forgása. Ott mindennap történik az emberrel valami, mindennap uj arcok bukkannak elénk és a szemekből kivillan a nagy harc: gyülölet, szerelem, barátság vagy közöny. A város! Ujságok tömege, amelyek belesikoltják a fülekbe: ez történt! ez történt! Százezer bolt ontja a gyárak s messze világok minden kincsét, őserdők kaucsukját, India gyümölcsét, Kamcsatka prémjeit, Délafrika aranyát, faluk lisztjét, rádiók gyüjtik össze a világ minden tájékáról felmuzsikáló hangot, vonatok hozzák dübörögve a reszkető szivü, uj örömöket kereső gazdagokat és a szerencsét hajszoló nyomorultakat. Az ember elkábul, odatolakszik a nagy élettülekedéshez, kitárja sóváran és erőszakosan kezét és jóból, rosszból mindig kiveszi részét. De a változásnélküli komor, ellenséges tenger, amelynek mélyében félelmetes szörnyek között a hideg, sötét halál leselkedik, legfeljebb a szükös, mindennapi kenyeret dobja oda a rabszolgatartó ridegségével munkásainak. A tenger nem ismeri a könnyü kacagást, a puha kényelmet, illatos jólétet, játékos szerelmet. A halászok élete komor és egyszerü, mint a libiai pusztába vonult remetéké. Pierre gyülölte ezt a változásnélküli, rideg életet. Az ő lelkére már szines fényfoltokat hullatott a város, melyeken felforrósodva akart áttörni kigyulladt életkedve. Néha kinlódva hánykolódott éjszaka, becsukta az ablakot, betömte réseit, hogy ne hallja a tengert és a várost sirta vissza a vánkosába furt égő fejjel. Álmában Jeanne integetett neki, a fehérbóbitás karcsu szép szobalány, visszahivta Párisba és az álom ködkháoszából automobilkürtök tülköltek és a Folies jazz-muzsikája harsogott. Páris! Huszonegyéves vad fiatalsága ugy lihegte körül, mint egy nagy elcsukló sirás. És most eljött a város... idejött a pusztaságba, asszonyruhából lehelt feléje illatot, ránézett fekete, különös szemekkel, kinyult utána puha, ájult karokkal.
- Yvette! - hörögte és meg tudott volna halni, elnyulni a gigantikus nagy, puha fövényen és fölötte Yvette mosolygott volna. Körötte óriásra nőtt sugarak áradtak szét, égre szökő fényoszlopok, a város csókjából, szerelméből, lámpáiból szőtt nagy halotti lepel.
- Yvette!
Fejében homályosan kavarogtak a gondolatok, de izmaiban már ott feszült az erő. Nem bocsátja el többé, akarja, a magáévá teszi!
Lassan megindult a telep felé. Ugy ment, mint az álomkóros, nehéz, lassu léptekkel. Az emberek haragos-gunyos kiáltásokkal fogadták:
- Most jössz, mikor már elmult a fél nap? Éhes vagy, mi? A bendődet akarod megtömni?
Pierre körülnézett, szemében vad láng égett. A gunyolódók jobbnak látták odább vonulni. Csak ugy messziről morogtak rá. Cathrine felkapta a leveses fazekat és hozzásietett:
- Egyél Pierre!
A férfi félrelökte az edényt:
- Vidd innen! Semmi sem kell!
És sötét daccal munkához látott. Cathrine tehetetlenül mocorgott körülötte. Nem merte kérlelni, de majdnem meghalt kétségbeesésében. Rémülten nézett Yvettere, a tekintete segitségért könyörgött. Yvette odament, elvette tőle a fazekat és Pierrehez lépett:
- Egyél! Akarom!
Pierre megremegett. A szive, torka furcsán összeszorult. Megmondani, hogy ne parancsolgasson neki ugy, mint egy kutyának, hogy mondja meg nyiltan, miért jött ide, mit akar tőle? Vagy szó nélkül a karjába ragadni, megszoritani kegyetlen dühvel és azután felragadni, vinni, ki a tengerre, egy szigetre és ott megtörni, szeretőjévé tenni. Igen, igy lesz. Csak vigyázni kell, ki kell várni az alkalmas percet.
Alázatos mozdulattal elvette a levest, leült és kanalazni kezdett, mint egy meghunyászkodott gyermek. De Yvettet nem lehetett megcsalni. Érezte az elfojtott tüzet, amely a férfiban parázslott, asszonyiságának nagy győzelmét. Ez más volt, mint a párisi szalón bágyadt, agyonparfőmözött levegőjében bujkáló flörtök. A férfiak jutottak eszébe, monoklis, vékony emberek, akik autók süppedő párnáin vitették magukat szerelmi kalandokra és a szerelmet megfosztotta minden ősi szépségétől, izgatószerül használták csak, mint a kokaint, szivart vagy konyakot. A kéjt keresték és nem azt a gyengédséget, fájdalmas meghatottságot, amely a szerelem igazi értéke. Csillogni, dicsekedni akartak szeretőikkel és mert az éjszaka királynői között ő állt a siker csucsán, róla irtak legtöbbet, ő volt a legdivatosabb táncosnő, valósággal árvereztek rá, mint egy aukcióra került szép csecsebecsére. Megszerezni őt, ez éppen olyan dicsőség, mint megnyerni a grande prixt, felépiteni a legszebb palotát, megvásárolni a legértékesebb briliánst. De mindehhez semmi köze sincsen a szerelemnek. A diákok, müvészek, rajongók, akik szépségétől megbabonázva, őrjöngve tapsoltak neki, semmit sem vihettek hozzá érzéseikből, mert Yvettet már régen kisajátitották a pénz urai. A tulajdonuknak tekintették, akit óriási áldozatokkal cserélgettek egymás között. Egy szüntelen hazárdjáték folyt, amelynek ő volt a tétje, legfőbb nyereménye. De alig nyerte meg valaki, uj játékosok állták körül a nyerőt és folyt a veszett küzdelem tovább. Senki sem tette boldoggá és senkit sem tett boldoggá. Soha, egyetlen férfit sem üditett fel szerelmével, mert önző, elkényeztetett teremtés volt, aki megvetette és lenézte a férfiakat és különösen azokat gyülölte, akiktől pénzt kapott. Mint minden pénzzel kitartott szerető, ő is gyülölte azt, aki aranyaival engedelmességre kényszeritette és megfosztotta attól a jogától, hogy érzése és kedve szerint válassza meg párját. Érthetetlen a férfiak vaksága, akik nem veszik észre, hogy a nők mindig megvetik a rabszolgatartót. Azok az ostobák, akik tömött tárcákkal ostromolják a nőt és széles mosollyal segitik be őket autóikba, nem érzik a megfizetett nő csókja mögött lappangó gyülöletet, nem tudják, hogy megölték, halálosan megsebezték a nőben az emberi méltóságot, bérlője lettek a legszebb, legegyénibb érzéseknek. Az ilyen nő kétségbeesetten keresi az első rést, amelyen elmenekülhet, a férfit, akinek ingyen dobja oda magát, mert igy akarja önmaga előtt igazolni, hogy van szive, érzése, szabad akarata. Száz pénzelő barát közül kilencvenkilencet megcsal a kedvese. Mindennek tetejébe a pénzt adó férfiak legtöbbje tapintatlan, durva, pökhendi, pénzének istenségébe gőgösült, akik megkövetelik, hogy szeretőjük mindenben az ő izlésükhöz, kedvükhöz alkalmazkodjék, lármásan tüntetnek viszonyukkal, mert irigyeltetni akarják magukat. Oh, nemcsak a strindbergi házassági pokolban állnak szikrázó gyülölettel egymással szemben férfi és nő. Éppen ilyen gyilkos és ádáz harc folyik a metreszek és kitartóik között is. A férfi megalázni akar, a nő pedig bosszut liheg. És ebben a kapcsolatban éppen ugy nincsen szabadulás, mint a házasságban. Yvette már beérkezett nő volt, a szinház jól fizette, volt egy kis palotája, bankbetétje, de minden látszólagos fény és gazdagság ellenére is rabszolga maradt. Százféle férfi kigyózott körülötte, akik a siker egy-egy mozaikszemét rejtegették. Az egyik a szinpadi érvényesülést, a másik a sajtót, a harmadik a társaságbeli csillogást jelentette. Különvéve mindegyik ellenszenves alak, de együttesen ők jelentették Párist, az életet, érvényesülést, jólétet, azt a fülledt, sajátságos levegőt, amelyben Yvette élete kisarjadt és tovább tenyészett. Körülvették, elkábitották, nem engedték ki karmaikból, ugy adták kézről-kézre, sodródott egyik autóból a másikba és minden hajnalban keserü szájizzel, rosszkedvüen próbálta lerázni az éjszaka emlékeit. Harmincéves volt és riadtan gondolt arra, hogy elveszett az élete. Tánc közben vérében remegett néha a vágy, mikor a szerelmet játszotta meg lágy és fájdalmas mozdulatokkal. Férjhez kellene menni... gondolta és Doutin marquisra gondolt, aki már két esztendeje ostromolta és legutóbb már házasságot igért neki. A marquis ötvenéves volt, Páris minden hires nője a kedvese volt már és hanyatló férfiasságát ezzel az utolsó, irigyelt szerelemmel akarta megfényesiteni. Majdnem minden gazdag kéjenc igy végzi pályafutását. Mikor már elfáradt, elkoptatta gerincét és paralitikussá züllött a szeparékban, beleőrül egy divatos félvilági nőbe vagy kokottba és feleségül veszi. Hazaviszi, állandósitja azt a prostituált levegőt és szeretkezést, amelyben kimerült az élete. Igy lesznek grófnőkké botrányok, selyemfiuk, kifosztott szeretők, orgiás éjszakák után kokottok, akikről az a hir kering férfikörökben, hogy minden aljasságra kaphatók és mesterek a szeretkezésben. A férfi, aki egész életében megrontója volt a nőknek, pénzével prostituálta, szavával becsapta, aki megölte bennük a jóságot, a hitet, a szerelmet, aki cinikusan azt hirdette, hogy a nők csak szeretkezésre valók és végeredményben ilyen nőt vesz feleségül.
Doutinnek szerencséje volt. Mert Yvette ama különös nők közé tartozott, akik előkelőek, zárkózottak, megközelíthetetlenül méltóságosak tudnak maradni akkor is, ha a kaszinótagok tucatszámra is sorolják fel barátaikat. Yvette hidegen és unott cigarettázással hallgatta olyanoknak könyörgését is, akik már izlelték csókjait. Hozzá senki sem mehetett bizonyosra, semmiféle mult, régi barátság, érzelmesség nem számitott nála. Minthogy senkit sem szeretett, kizárólag szeszélyétől függött, hogy kedves, vagy elutasitó lesz-e? Sohasem vitte szivét, vagy mélyebb érzéseit harcba és igy mindig fölényben volt a férfiakkal szemben, akik valósággal beleőrültek az erőlködésbe, hogy meghóditsák. Sok barátja volt, de tulajdonképpen senkinek sem adta oda magát. És a férfiak tudták, érezték ezt. Aki szeretője lett Yvettenek, annak több része volt a boldogtalanságban, mint a boldogságban. Ezer módon éreztette barátaival fölényét, egyik sem érezhette azt a nagyszerü érzést, amely olyankor dagasztja fel a férfigőgöt, mikor szerelmesen és alázatosan behódol neki a nő. Mindig ő volt az erősebb, a fölényes, a viszony sorsát intéző. És a férfiak, akik tébolyult összegeket költöttek rá, idegesen, reménytelenül, kinlódva álltak előtte. Yvette ugy parancsolgatott nekik, mint a kutyáknak. Kéjelgett abban, hogy gyötri őket. Drága ételeket rendelt a vendéglőben, melyekhez hozzá sem nyult; mindenféle haszontalanságot vásároltatott, melyeket pillanatnyilag megkivánt és nyomban eldobott. Költeni, szórni a pénzt... ebben lihegte ki minden gyönyörüségét. A pénz iránti mérhetetlen gyülölete égett ebben, a mélységből érkező parvenü lázadása, a homályos vágy, megsemmisiteni minden pénzt, tönkretenni minden gazdagot, aki megvásárolja, rabszolgasorsban tartja. A férfiak viszont egyre konokabb dühvel akarták megtörni, izgatta őket a titok, amely Yvetteben megközelithetetlenül rejtőzött. Milyen lehet, ha szeret valakit? Milyen lehet felgyulladt, királynői szépsége? A férfihiuság és királyi vadra vágyó érzékiség üzte, ostorozta őket a rejtélyes nő után. Yvettet meghóditani még mindig irigyelt dicsőséget jelentett volna és Doutin marquis ugy gondolta, hogy ezért semmiféle áldozat nem sok. Igaz, hogy Yvette már másoké is volt, de ez tulajdonképpen nem is számit, hiszen ő maga mesélte gyakran Doutinnak, hogy gyülölte barátait és valami uj, tiszta érzésre vágyik, melyet csak egy embernek ajándékozna. Mondta, hogy őt senkisem érti meg, nem tudják, mennyi komolyság, jóság, boldogság és szerelem utáni vágy él benne. És Doutin ugy érezte, hogy ő fedezte fel Yvettet és lenézte a többi férfit, akik vakságukban csak a szivtelen kurtizánt látták Yvetteben. Büszke volt arra, hogy Yvette és közte titkos szövetség áll fenn, mert Yvette bizalmas gyónását őszinte barátságnak tekintette. Yvette pedig értette a módját, hogy marquist orránál fogva vezesse. Mindig érzelmes hangulatban fogadta, komoly problémákat vitatott meg vele és kedvesen, de mégis határozottan háritotta el Doutin csókjait: Magának nem szabad, - mondotta. - Maga más, mint a többi férfi, meg akarom tartani magamnak. Ne szennyezzük be testiséggel a mi értékes, tiszta barátságunkat!
És a marquis egyre szerelmesebb lett. Nőhóditó sikereit, szellemességét, a többi férfi fölé lendült kiválóságát bizonyitotta Yvette vonzalma, aki annyi vetélytárs közül csak hozzá vitte igazi énjét. És egy napon megkérte Yvette kezét. Yvette tudta és várta ezt, mégis, mikor megtörtént, valósággal buskomor lett. Tudta, hogy életének nincs más és jobb megoldása, mint a férjhezmenetel, mégis ugy érezte, hogy mindabból, ami véle eddig történt, ez a leglesujtóbb. Mert most már nem következhet semmi, vége a csodáknak. Doutint nem szereti, megint csak eladja magát és örökre vége a nagy, tiszta, rajongó szerelemben való feltámadásba vetett hitének. Hasztalan lesz Doutin felesége, az marad, aki volt, a táncosnő, a kokott, akinek háta mögött frivol kalandokat suttognak és a férje titokban mindennap megkinlódja a gondolatot, hogy a felesége teste idegen férfiak pogány örömének volt az oltára. Nem uj élet ez, hanem a régi folytatása. És nem volt menekülés. A szinházigazgató már széles mosollyal marquisené méltóságos asszonynak nevezte, a barátnők irigységtől sárgulva gratuláltak, az egyik riportlap a nevek elhallgatásával ugyan, de mégis mindenki számára érthetően megirta az ünnepelt szépségü táncosnő és egy közismert arisztokrata küszöbön álló házasságát. Doutin maga mesélte el titoktartási kötelezettség mellett klubtársainak Yvette iránti szerelmét és házassági tervét, természetesen azzal a célzattal és olyan beállitással, hogy azok helyeseljék. Yvette érezte, hogy kelepcében van, mert ha visszautasitja Doutint, egész Páris azt fogja beszélni, hogy Doutin hagyta őt faképnél és célpontja lesz minden rosszmáju gunynak és csipkelődésnek.
A talaj egészen kicsuszott lába alól. Sohasem volt ennyire ideges és gyámoltalan. Mint a legtöbb hozzá hasonló teremtés, babonás volt, jósnőkhöz kezdett járni, grafologizáltatta az irását, mindenáron tanácsot szeretett volna kapni, hogy mit tegyen? És hirtelen végtelen fáradtság és csömör szakadt rá. Élni... egy hétig... egy hónapig, vagy csak két napig! De szabadon, egészen kikapcsoltan mostani életéből. Menekülni akart a frakkos férfiaktól, barátnőitől, akik örökké azt sápitozták, hogy ő milyen szerencsés és faggatták, árulja el, hogy mivel babonázza meg titokban a férfiakat, hogyan viselkedik a pásztorórák bizalmas együttesében? És eszébe jutott a falu, a tenger, az együgyü, kedves emberek, akikről Charlotte annyiszor mesélt. Ettől a képtől nem is tudott többé szabadulni. És levelet irt Doutinnak:
Barátom,
pihenésre van szükségem, számot vetni magammal, a lelkemmel, mielőtt magának nyujtom a kezem. A régi Yvette eltünik egy kis időre, hogy uj lelki és testi köntösben léphessen maga elé. Elindulok megkeresni a szivemet, az érzéseimet, a gyermekkori nevetésemet, mindazt, amire eddig nem volt szükségem, amelyek nélkül azonban nem akarom átlépni palotája küszöbét. Ön, akinek olyan gyakran beszéltem lelkemről az én kedves kis kék szalonom bizalmas szegletében (ahová csak magával vonultam vissza, mert ez a szeglet egy szent sziget volt, szomoruságom és gyötrődésem szigete). Ön megérti azt, hogy szükségem van a magányra és egyedüllétre, amelybe menekülök. Kérem, tisztelje ezt a kis szeszélyemet, igérem, hogy többé nem fogom megszomoritani. Várjon szeretettel és sajnálja egy kissé a maga nagyon szomoru és sokat szenvedő kis barátnőjét
Yvettet.
A szinháznál beteget jelentett, az igazgató nem merte firtatni a dolgot, ismerte Yvette hirtelen lobbanó haragját, hagyta, hadd tombolja ki magát. Biztosra vette, hogy egy hét mulva jelentkezni fog.
Igy került Yvette Charlotte anyó kis halászfalujába, ahol először mámorosodott meg a föld, tenger és a levegő őserejétől. Kilépett a selyemkárpitos, perzsaszőnyeges, márvány-fürdőmedencés palotából s a parfőmök fanyar, idegzsibbasztó illata helyett a tenger vizének, a rét füvének, millió virágának lehelletét szivta magába és nem a reflektor hideg sugara, hanem az áldott, meleg nap ömlött rá dusan és vértperzselően. És most előtte állt az ős férfi is, a him, akinek ő volt első asszonya. Yvette lehunyta szemét, hallgatta az éneklő asszonyokat és lányokat, a férfiak rikoltását és édesen megborzongott. Körötte minden erőtől duzzadt, telthusu leányok könyökig vájkáltak a sós, véres lében. Ebben a fényben, gyümölcsöt érlelő napsütésben az élet zengett és az ő ereiben is felujjongott a fiatalság. Szeretni, termékenynek lenni! Most ide sodródott az erőtlen rothadásból. A szerelem vérszegény, inyencségeket kereső, raffinált konyhájáról, a bágyadt és meddő ölelések idegbomlasztó tornáiról ide gyökeresült az őstalajba, termékeny ágyéku asszonyok közé és meggyalázott, örömanyává szennyezett teste felrázódott igazi elhivatottságára. Felnyitotta szemét és rámosolygott Pierre-re, aki ott állt előtte azzal a furcsa, görnyedt mozdulattal, mellyel a földmüves a buzatábla előtt hajol meg és a halász a bárkájában csuklik meg, mikor munkája sikeréért fohászkodik. A tekintetük egymásbakapcsolódott. A férfi pillantásába egész élete belesürüsödött, hangtalan szavak, gyilkos akarás és szolgai összeomlás. Yvette elfordult, kábultan, megzavarva. Egészen kiesett a szerepéből. Megfeledkezett a munkáról, mint egy álomkóros, elindult a falu felé nagy magábaomlással. Az emberek nevették. Persze, városi kisasszony, hamar elunja a dicsőséget. Yvette már nem hallotta a gunyos megjegyzéseket. Ment előre, bele a fénybe, szabadságba. Az uton feltünt neki, hogy mennyi pillangó röpköd a virágokon, elcsodálkozott a madarakon, a virágokon, bogarakon, a millió élő lényen, melyek egymásba kuszáltan, élő szőnyegei és kárpitjai voltak egy csodálatos, forró szépségü világnak, melynek titkai most feslettek ki mámoros szivében.

VIII.
Charlotte anyó aggódva tipegett Yvette felé. Kezében a Matint szorongatta, melyet Yvette Charlotte anyó nevére maga után küldhetett.
- Itt van, olvasd, megirták! - kiáltotta már messziről. - Rejtélyes eltünés. Szerelmi ügyet sejtenek mögötte. A rendőrség nyomoz a titokzatosan eltünt táncosnő után!
Yvette félrelökte az ujságot. - Nem érdekel! - mondotta, - vidd ezt a ronda lapot, látni sem akarom!
Az öregasszony azonban szörnyen nyugtalan volt. Az ujjait dörzsölgette, fejét csóválta: - Haza kell menned szivecském, nem lehet ennek jó vége!
Yvette belenyujtódzott a napsugárba: - Már pedig engem innen ki nem dobsz. Nagyszerüen érzem magam, eszemben sincsen továbbállni.
De Charlotte nem tágitott.
- Nem neked való ez rubintos szentem. Bolondság ez, sehogy sincsen rendjén. Ismerlek én gyerekkorod óta. Ha megbokrosodtál valamin, nem birt veled senki és a végén mindig baj lett belőle.
Yvette toppantott: - Ne locsogj, ne locsogj ha mondom!
És hirtelen szenvedélyesen átölelte az öregasszonyt: - Mondd, örülnél, ha boldog, nagyon boldog lennék?
Charlotte nagy szemeket meresztett.
- De hát minek örülsz? Minek örülhetnél ebben a mocskos, nyomorult faluban?
- Páris való neked lelkecském, az a drága, isteni Páris. Ahol szeretik az asszonyt és finom férfiak vannak, nem olyan részeg disznók, mint itt. Menj vissza tubicám, látod, máris megsütötte a nap a hófehér bőrödet, a kezedet megvörösitette a hagymás lé. Jaj, inkább vigyél magaddal egy hétre, vagy egy napra. Mégegyszer végigsétálnék a Luxembourgban, az Avenue de l’Operan, ahol annyiszor vittelek mint kisleányt és az emberek megfordultak utánunk, mert mind a ketten szépek voltunk. Oh, micsoda rongy lett belőlem itt! Menekülj szerelmem. Nem szabad a finom üvegházi virágot kivinni a szabadba.
Yvette hagyta, hadd sopánkodjon az öregasszony. Közben a szobát vizsgálgatta.
- Te, - fordult hirtelen Charlottehoz, - hogyan alszik most Pierre?
- Hogyan? Hát a padláson, a szénán.
- Hallgass ide. Kárpótolni akarom ezt a fiut valamivel, amiért kizavartam a szobájából. Kitakaritjuk a padlást, beállittatok egy ágyat, széket, asztalt, szekrényt. Van itt ugy-e asztalos, akinél készen kapható efféle?
Charlotte anyó az égre forditotta szemét elszörnyedésében:
- Ezer frank, legalább ezer frankba kerülne. Minek az egy ilyen rongyos parasztnak.
- Ej, hadd történjen egyszer ebben a faluban is csoda. Hallom, most lesz a lakodalma. Kiházasitom a vőlegényt. Ide figyelj. Elmegyünk a szabóhoz, ott veszünk a számára egy sötétkék vasárnapi öltönyt, azután néhány finom inget, harisnyát szerzünk. Estére mindet betesszük a szobájába.
Charlotte felháborodva tiltakozott:
- Én ugyan nem segitek. Hozzá nem nyulok semmihez. Van lelked ezreket költeni egy ilyen jött-ment suhancra? Mit akarsz tőle? Hogyan magyarázod meg, hogy miből vetted szegény cseléd létedre? Holnapra ujjal mutat rád a falu, mindenki tudni fogja, hogy ki vagy. Ez a kamasz pedig még eldicsekszik, hogy beleszerettél. Ugyis eléggé henceg.
Yvette rendületlen nyugalommal válaszolt:
- Igy akarom! Ha nem jössz velem, magam intézek el mindent! - Pajkosan, jókedvüen tapsolt örömében és végigtáncolta az udvart. Charlotte a szenteket hivta segitségül, rimánkodott, hogy térjen az eszére, de Yvette annál hangosabban kacagott. Az öreg dajka kétségbeesése mulattatta, ingerelte.
- Ugyan ne félj, öreg bolond! - ripakodott rá végre. - Van nékem magamhoz való eszem, bizd rám nyugodtan a dolgot!
Azzal karonragadta a kétségbeesetten tiltakozó, sápitozó Charlotte anyót és hurcolta magával. Olyan bolond jókedve volt, hogy ez végre átragadt az öregasszonyra is és félig nevetve, félig bosszankodva mondta:
- Ördög vagy Yvette, de olyan ördög, aki még itt a földön kerül a pokolba!
Együtt mentek Gemierhez, az asztalhoz. Ott Charlotte nagy sopánkodások között kezdte rá: - Jaj, kedves Gemier mester, tönkre kell mennünk, micsoda drágaság, pénztelenség, már lakásra sem telik a szegény embernek. Ide vettem a hugomat egy kis időre, hát Pierret kell kitenni a szobából. Az ő számára kellene valami olcsó vacak, egy ágy, szék, szekrény... csak a legolcsóbból, azt is részletben fizetem meg abból a bérből, amit a Pierre fizetni fog. - Gemier helyeslően bólintott: Nem kidobott pénz, amit az ember butorra fordit, hiszen arra mindig szükség van. De néki csak jó dolga van, nem gyárt ő szemetet, sokkal becsületesebb annál. Megesküszik a boldogságos szent Szüzre, hogy csak éppen annyit számit érte, amennyibe néki van. Kétezer frankból kitelik, de ne is alkudjon Charlotte anyó, mert ebből nem engedhet! - Charlotte ugy felhördült, mintha a vipera csipte volna meg: Mit? Van lelke ezért a hitványságért ennyit kérni! Tőle, a szegény koldustól akarja megkeresni egész évi kenyerét? Hát inkább készpénzzel fizet, kölcsönveszi a huga megtakaritott pénzét, de akkor legalább ötszáz frankot kell engednie, különben tovább megy!
Gemier kért, orditott, esküdözött, haját tépte, szivemnek és aranyosnak nevezte Charlotte-ot. Felujitották gyermekkori emlékeiket, beszéltek közös kalandjaikról, igyekeztek egymást meghatni, bájosnak, kedvesnek tettették magukat, mosolyogtak, tréfákat mondtak, kideritették, hogy komák, közben az egyik arra esküdött, hogy az istennek sem ad többet 1500 franknál, a másik pedig a gyermekeire esküdözött, hogy néki magának is többe van kétezer franknál. Yvette megvetően hallgatta a két fukar, pénzsóvár öreg ádáz és utálatos alkudozását. Végre megunta a dolgot és közbeszólt: - Adok ezernyolcszáz frankot és elég a fecsegésből!
Charlotte összecsapta a kezét, majdnem sirva fakadt ekkora könnyelmüség láttára. Gemier pedig hizelgő alázatossággal mondotta: Legyen hát, a kisasszony kedvéért, mert olyan csinos és látom, hogy szive van a szegény emberhez!
Louwinenek, a szabónak azt mondták, hogy Yvette fivérének kell a ruha és fehérnemü. Nyolcszáz frankból kitelt ez is.
- Kétezerhatszáz frank! - szörnyüködött Charlotte. - A fickónak egész évi keresete nem teszi ki a dupláját. Ehhez ugyan könnyen jutott!
- Ugyan, miket beszélsz, - korholta Yvette, - hiszen a butorok a tieid maradnak, csak ez a pár rongydarab az övé!
Charlottenak egyszerre leesett az álla. Erre nem is gondolt. Hallatlan öröm és keserüség rohanták meg egyszerre. Boldog volt, hogy ilyen pazar ajándékhoz jutott, de most már ő is átkozta fukarságát, mert eszébe jutott, hogy Gemier mindenáron el akart adni még egy szép éjjeliszekrényt és kanapét is és ő akadályozta meg Yvettet ennek megvételében. Szörnyen furta oldalát a dolog és törte a fejét, hogyan lehetne ezt még jóvátenni? Olyan szerencsétlennek érezte magát, hogy Yvette, aki észrevette és megértette a dolgot, hangosan felkacagott:
- No ugy-e, ostobaság volt annyit akadékoskodnod? - kérdezte ingerkedve. - Ebből is megtanulhatod, hogy legjobb, ha mindent rámbizol, különben te vallod a kárát.
Odahaza Yvette maga kapaszkodott fel a szénapadlásra és villázta ki onnan a szénát. Söpört, takaritott, felvillanyozódott és kipirult a gyönyörtől. Énekelt, tréfált, Charlotte nem tudta megérteni, hogy mi ütött hozzá. Közben meghozták a butorokat s a legények köteleken huztak fel a padlásra minden darabot. Megszegezték a padozatot, kijavitották a deszkákat és egy-két óra alatt takaros, csinos szobává varázsolták át a padlást. Yvette lámpást helyezett az asztalra, tükröt akasztott a falra és egy vizeskancsóba még virágokat is dugott. A ruhát pedig odatette szépen az ágy mellé a székre. Alkonyatra minden elkészült. Akkor Yvette magához vonta vén dajkáját: - Most pedig Charlotte lefekszel. Megvakulsz, megsüketülsz, nem veszel észre semmit!
Charlotte sóbálvánnyá változott ijedtében. Homályosan sejteni kezdett valamit, ami a legnagyobb rémülettel és felháborodással töltötte el. Egész testében remegett az izgalomtól és ugy dadogta:
- Mit akarsz tenni? Megőrültél? Könyörgöm Jézus szent sebeire, ülj azonnal vonatra és utazz vissza Párisba!
Yvette hidegen, parancsolóan kiáltott rá:
- Semmi közöd ahhoz, hogy mit teszek! Unom a siránkozásodat. Azt mondtam, feküdj le!
A hangja ridegen, ellentmondást nem türően csengett. Charlotte ismerte már Yvettet. Tudta, hogy ilyenkor nem tanácsos ingerelni. Egészen megsemmisülve, a lábát alig vonszolva indult a küszöb felé. Csak akkor fordult nagy gyáván vissza és halkan megkérdezte:
- A vacsorát, szivecském... nem parancsolod?
- Mit készitettél?
- Hideg csirke van, cseresznyebefőtt és sütemény!
- Jó, tedd a szobámba!
Charlotte szeretett volna még szólni valamit, a torkát sirás fojtogatta, de mukkanni sem mert többet. Átkozta Pierret, azt kivánta, hogy törje ki a nyakát, vagy valami ehhez hasonló esemény gátolja meg hazajövetelében. Olyan igazságos kivánságnak találta ezt, hogy az ágya felett függő szentkép előtt, amely a megfeszitett Jézust ábrázolta, megismételte ezt és imádkozásszerüen hozzáfüzte könyörgését, hogy az Ur oltalmazza meg minden bajtól Yvettet és téritse el esztelen szándékától. Azzal befeküdt ágyába, keresztet vetett magára és azzal az elhatározással hunyta le szemét, hogy reggelig ki nem nyitja még akkor sem, ha felgyujtják fölötte a házat.
Yvette pedig azon vette észre magát, hogy életében először várt valakit. Nem volt terve, egy pillanatig sem gondolt arra, hogy szeretője lesz Pierrenek, de megszédült a szép, veszélyes játéktól. A párisi férfiakat tulontul ismerte. Azok nem hozhattak semmiféle meglepetést. De Pierre, az más. Elviszi a kedvesétől, a földtől, tengertől, kifosztja minden érzését, gondolatát és ő lesz egyedüli bálványa, istene, őserdő, sziklák és tenger között egyedül egy pogány faunnal, akinek izmaiban ott feszül a szél ereje, a nap forrósága, a sziklák keménysége és a virágok bujasága. No lám, hiába vitte hozzá Cathrine duzzadó, feslő fiatalságát, a férfi megérezte az ő különb asszonyiságát, azt a valamit, melyet nem is öntudatunk fedez fel, hanem az a rejtélyes másik énünk, amely szerelmi életünket irányitja és amely cselekedni kényszerit belátásunk, akaratunk és érdekeink ellen. Ez a másik Én, a szerelem organizmusának csodálatos és félelmetes gépe bennünk él, de ez az élet teljesen független attól a logikus és tudatos akarattól, amely cselekvéseinket irányitja. Ez magyarázza meg, hogy a legkiválóbb ember szerelmi életében is találhatunk sulyos eltévelyedéseket és hogy egyébként józan férfiak kitartanak olyan nők mellett, akikről tudják, hogy romlottak, züllöttek és őket testileg, lelkileg tönkreteszik. A szerelmi élet nagy tragédiája, hogy csak lefokozott erkölcsü emberek élvezik annak igazi édességét. A munkájukra ügyelők, a fegyelmezett eszüek, akik féltik magukat, akik kitüzött célok után törnek, nem valók szeretőknek. Ehhez puhaság, logikátlanság, munkátlanság és aggodalom nélküliség kell. Akinek szerelmi organizmusa kiszabadul abból a béklyóból, melyet nevelés, fegyelem, kényszer, józanság, félelem vernek rá, az mint egy forró vihar söpör végig a józanok között, tébolyultan és kormány nélkül.
A kert ajtaja megcsikordult. Pierre jött komoran, szivdobogva. Keserü volt, dühös, lelke mélyéig feldult. Az életre haragudott, szegénységére, rongyosságára, a falura, Cathrinere, aki elébe állt és nem hagyja békében. Ezer szállal volt idekötve a bárkához, Marinethez, a bárgyu parasztokhoz, a tenyeres-talpas leányokhoz, holott egész lelke fellázadt és elvágyott innen vad, halálos akarással. Szeretett volna Yvettel beszélni, de olyan reménytelennek, megalázónak érezte helyzetét, hogy elcsüggedt, szégyelte szörnyü nincstelenségét. Ha valami nagyot cselekedhetne...! Hirtelen támadt viharban szembeszállna a fergeteggel és kiragadná Yvettet a halálos veszedelemből. Vagy fejest ugrana a sirály-szikla tetejéről egy toronymagas hullámba. Yvette férfiért jött ide, ujfajta emberért, aki most ő lehetne. De lám, kutyába sem veszi, csak ugy szeszélye szerint vet oda néhány kegyes szót, amint azokhoz szokták, akik nagyon mélyen alattunk állnak. Micsoda ötlet volt Páris legragyogóbb asszonyának ebbe a ronda fészekbe jönni, siránkozó, félig állat-emberek közé? Most már bizonyára ő is kacag ezen a bolond gondolaton. Ugy jött ide, mint aki meg akar hódolni, de az alázat mosolya megvető gunnyá változott, mikor meglátta, hogy hová tévedt? Talán bosszut akar állni csalódásáért, ezért választotta ki őt, hogy megkinozza, csufolja és azután faképnél hagyja. De ő, Pierre Dambreuse nem türi ezt. Szereti Yvettet, jaj, ez több is volt annál, valami nagy földindulás, amely rászakadt, uj élethez érkezés, remény és örjöngő kétségbeesés. Ha odaborulhatna Yvette lábához és beszélne hozzá, szép, finom szavakat, amilyenekre ábrándozás közben gondolt s amelyekkel Ikanthiának bókolt. Ha odaadhatná neki a gyöngyös iszákot és megszépülnének rajta rongyos ruhái...!
És hirtelen megint dühös lett. Miért jött ide ez az asszony? Miért nem hagyja belezápulni az eseménytelenségbe, sülyedt életének megszokott nyugalmába? Amint végigment az udvaron, látta, hogy Yvette ablakán fény szürődik ki. Megállt, kiváncsian, izgatottan, elfulladó lélekzettel. Ha ez a nő akarná...! Egyszerre minden megváltozna. Mi lenne, ha most bezörgetne hozzá?
Az eső csepegni kezdett. Meleg, nyomasztó volt a levegő. Időnkint villámlott és tompa, fenyegető dörgés hangzott. Szél támadt, a fák veszettül rázták ágaikat, bolondul hajlongtak jobbról-balra. Pierre felsietett a padlásra. Amint belépett, tátva maradt a szája meglepetésében. Az asztalon égő lámpa világánál eléje tárult az ujonnan odavarázsolt szoba. Félszegen tapogatott meg minden darabot, az ágyat, szekrényt, tükröt, megforgatta a székre rakott ruhákat és az arca lángbaborult. Koldusnak nézi, alamizsnát küldött neki, ezzel akarja kifizetni. Cukrot dobott neki, megjutalmazza, mint ahogyan a kedves kutyákat szokás. Pierre magára kapta rongyos köpenyét és kirohant, vissza az éjszakába, az esőbe. Ment, szédülten, magánkivül, égő szégyenkezéssel. S akkor egyszerre Yvette hangját hallja: - Pierre!
Megfordult, agyonostorozva, kinzottan: - Mit akar? Miért leselkedik?
- Azt akartam kérdezni, hogy vacsoráztál-e már?
Pierreből kitört a lázadó keserüség:
- Mit törődik vele? Mit sajnálkozik rajtam? Nékem ne adjon semmit, érti? Vigye vissza az ajándékait! Ha rongyos is vagyok, ne nézzen le engem!
- Nékem adtad a szobádat, illett, hogy mást adjak helyette!
- Hát odaadtam. De nem ezért. Én akartam ajándékozni...!
- Nekem? Miért?
Pierre ugy érezte, kiszáradt a torka, eltikkadt, nem tudott szólni. Yvette kacéran sürgette: Felelj hát!
Pierre felhördült: - Ne játsszon velem! Vigyázzon... ne játsszon!
Yvette felcsattant: - Megőrültél?
Pierre rekedten válaszolt: - Tudom, hogy kicsoda és honnan jött. Szebb, gazdagabb minden más asszonynál. És tudom, hogy én egy rongy senki vagyok. Csak arra jó, hogy ugrasson és gyönyörködjön a buta fintorokban, melyeket vágok. Ezt akarja, ugy-e? De velem ne játsszon cirkuszt. Nem leszek sem a pojácája, sem a kutyája.
- Ostoba vagy. Gyere be és vacsorázzunk együtt!
- Nem megyek... hagyjon... hiszen tudja...
Elakadt, elsápadt, egész testében remegett. Yvette gyönyörködve nézte, hogyan vergődik.
- Mit tudok? Látom, hogy neveletlen kamasz vagy!
- Nem igaz. Tudja, hogy szenvedek... hogy szeretem...!
Yvette felkacagott: - Oh te bolond!
Pierre fenyegetően kiáltott fel: - Ne nevessen! Ne nevessen!
Yvette fitymálva nézte végig: - Szemtelen vagy. Lódulj innen!
De Pierre most már nem görnyedt össze ijedt alázattal. Előrelódult, mint a megvadult bika. - Nem megyek! - kiáltotta.
Yvette megijedt. Ohó, hiszen ez nem egy jól nevelt gentleman, aki udvarias mosollyal vágja zsebre a sértéseket. Yvette, a nagy férfihóditó, egyszerre elveszitette nagy biztonságát. Ő csak a flirt mesterfogásaihoz értett, ahhoz az egymást csaló szadista játékhoz, melynél a nő csak vágyakat akar szitani és a férfi gyönyörüséget talál abban, hogy megcsiklandozzák az érzékeit. Szerelem, szenvedély, rajongás nem elemei ennek a játéknak. Persze, Pierre nem ismeri a müvészetté emelt szerelmet, amelynek szabályai vannak, mint a labdajátéknak, vagy a baccaratnak és könnyed, elegáns, mint egy csupa előételből álló vacsora. Pierrenek nincs érzéke az előételek gourmand gyönyörüségeihez. Durván és barbárul mindjárt a lényeget követeli.
- Mit akarsz? - kérdezte ijedten a legénytől.
Pierre megtorpant. Alázatos, csendes hangon válaszolt:
- Nem tudom, magam sem tudom. Annyira szép... olyan kedvesen beszélt hozzám... én nem tudom, mit kell ilyenkor csinálni. Amit mondok, az sérti... Bocsásson meg. Elmegyek!
És mielőtt Yvette szólhatott volna, megfordult és eltünt a sötétben. Az eső hevesen csapkodta a földet, a pocsolyák cuppogtak, a tenger dübörögve ostromolta a partot. Pierre vágtatott az éjszakában, jól esett neki, hogy az eső áztatta, a szél fujta. Harcolt a sötéttel, zivatarral, sárosan, felhevülve, robbanásig feszült indulattal. Ismerte jól a járást, végigszaladt a tengerparton, a szikláig s ott behuzódott a barlangba. Kibámult az itéletidőbe, nézte a tengerbe csapó villámokat, hallgatta a szél bömbölését és valami nagy biztonság, megnyugvás költözött belé, hogy távol van az asszonytól, egyedül áll az éjszakában, nem szólhat hozzá senki, nem nyulnak érzéseibe, nem csufolják, nem sajnálják, nem szeretik. Jó volna mindig egyedül lenni, gondolta, valami nagy csendben, gondolkozni különös dolgokon, melyeket nem lehet megérteni s amelyek mint nagy madarak szállnak el az emberek felett és fekete szárnyaikkal megverdesik a lelkünket. Milyen furcsa, hogy ebben a vaksötétben messzire lát a szeme Charlotte anyó házáig és ázott teste megérzi az illatos meleget, amely Yvette szobájában van. És a szemének olyan különös, sugárzó, delejes ereje van, hogy Yvette becsukja az ablakot, megborzong és a szive megtelik nyugtalansággal.

IX.
Marinet megérkezett. Bőrkabát volt rajta és lovaglónadrág. A lábán térdig érő halászcsizmák. Kövér, gömbölyü, zsirtól ragyogó volt a képe, az ujjai vastagok. Mint a régi szobrokat a patina, ugy fedte be ezt az embert valami őspiszok, halzsirnak, olajnak, kátránynak sajátságos üledéke, amely ráedződik az emberre, mint a dohányos ujjára a nikotin. Vele jött a könyvelője és egy raktárnok. Az emberek a nagy hirre mind összeverődtek a sózó telepen, izgatottan, nyugtalanul találgatták, hogy mit fog mondani, meg lesz-e elégedve, megadja-e az igért jutalmat, lesz-e áremelés? Egész esztendei munkájuknak az eredménye ennek az embernek a kezébe volt téve. Marinet tisztában volt félelmetes hatalmával és igyekezett az embereket még jobban megfélemliteni. Tudta, hogyha hangoskodó, goromba és pöffeszkedő, akkor az emberek megriadnak, nem mernek különböző kifogásokkal, kérelmekkel előhozakodni. Ezért hát mindjárt legsavanyubb arcát vette fel, rosszkedvüen hallgatta végig az öreg Jacques alázatos jelentését és nyomban megjegyezte, hogy nem tudja, egyáltalában átveheti-e az egész rakományt, mert a piac el van árasztva hallal, az árakat irtózatosan lenyomták és a vevők nem fizetnek. Senkitől sem kap előleget, ellenkezőleg, neki kell mindenkinek hiteleznie és igy ő sem tud most annyi tengerpénzt előteremteni, amennyi az emberek kifizetéséhez kell. Azért most csak egy részletet folyósit, a többit ugy két-három hónap mulva. Akinek azonban nagyon kell a pénz most is megkaphatja, de csak egy kis engedménnyel. Amennyibe néki is belekerül a kamat.
Az emberek morogtak, kifogások hallatszottak. Marinet rájuk förmedt:
- A fizetésről különben ráérünk később beszélni.
Előbb lássuk, mit végeztetek?
Lement a telepre, belemarkolt a hordóba, tenyerén méregette a halakat, megizlelte őket és káromkodott:
- Micsoda disznó, felületes munka! Két hónapig sem áll el az áru ilyen kikészités mellett. Az egyes fajták össze vannak keverve, a szemetje felül van, a mutatós, kövér meg alul. Hogy adjon tul az ember ilyen hordón? Az olaj nem elég híg, a tintahalakat agyonsóztátok!
Továbbment az asztalok felé, melyeken még ezerszámra feküdtek a hordózásra váró halak. Marinet egyszerre megállt és kőszoborrá merevült. Az emberek szorongva álltak meg munkájukban, nézték, hogy mi lesz ebből?
- A csatornák, - hörögte végre Marinet, - a csatornák! Megőrültetek? A szabály másfél méter széles szennycsatornát ir elő és ez legfeljebb egyméteres. Megfertőztétek az árumat. Bizottság kiszállását fogom kérni. Megállapittatom, hogy mindenért ti vagytok felelősek. Pert akasztok a nyakatokra...
A férfiak elfehéredtek rémületükben, az asszonyok remegtek, mint a nyavalyatörősek. Tudták, hogy mit jelent a bizottság kiszállása. A tengerbe hajitják az egész portékát, vagy másodrendü, selejtes árunak minősitik, rábélyegzik, hogy emberi táplálkozásra alkalmatlan és azután eladhatják menazsériáknak meg állatkerteknek fókák táplálkozására.
- Legyen belátással nagyságos uram! - dadogta Jacques.
- No ugy-e, ilyenkor a jó szivemre hivatkoztok, de bezzeg az én bőrömet lehuznátok! Hát majd meglátjuk, gondolkozom a dolgon, valahogyan megegyezünk! Hányan dolgoznak most?
- Százhuszan. Nyolcvan férfi és negyven nő.
Marinet kedélyesebb hangra tért át.
- Csinosak? kérdezte.
Jacques alázatosan vigyorgott. Ismerte Marinet szokását, hogy a csinosabb lányokat éjszakánkint a lakására rendeli. Ez már az előjogaihoz tartozott. Fizetség sem járt érte, legfeljebb valami olcsó ajándék, amit már Marseilleből előre magával hozott, erre az eshetőségre számitva.
Jacques a kezét dörzsölgette:
- Különösen egyet ajánlok a nagyságos ur figyelmébe. Marseilleből jött, talán tetszik is ismerni. Vendégségben van itt, csak ugy mulatságból dolgozik! Louisenak hivják!
- No majd megnézzük! - mondotta Marinet.
Ezen a reggelen Pierre elsőnek jelent meg a telepen. Mikor a többiek jöttek, már munkában találták. Tett-vett nagy dühös nekilendüléssel, mintha egyszerre ki akarná pótolni a mulasztottakat és erővel be akarna temetkezni a munka kábulatába. Az átvirrasztott, ezer tervvel, kétséggel megviaskodott éjszaka után hirtelen rémület fogta el. Ugy érezte, hogy szakadékok nyiltak meg körülötte, valami nagy veszélybe rohan és most megpróbált visszamenekülni előbbi életébe, amelyből kizaklatták. Lelkiismeretfurdalása is volt, sajnálta Cathrinet, akinek jóságát és szerelmét hálátlansággal fizette. És egyszerre meghatódott, hogy milyen áldott, drága teremtés ez a lány. E pillanatban gyülölte Yvettet, szerette volna kitörölni életéből, elfelejteni. Nem a megváltást hozta el, csak a gunyt, nyugtalanságot. Mikor Cathrine megérkezett, elébe sietett. A leány halvány, rosszkedvü volt. Pierre megcsókolta és azt mondta: - Rád gondoltam az éjszaka!
Cathrine sápadt orcája egyszerre megpirosodott. Milyen kedves vagy, mondotta és gyengéden megsimogatta Pierret. Aztán aggódva, gyengéden megkérdezte: - Nem vagy már rosszkedvü és nem haragszol rám? hiszen én annyira szeretlek! Tegnap megakartam halni bánatomban! De most már jó leszel hozzám, ugy-e?
- Minden rendbe jön Cathrine. Igen, azt hiszem boldogok leszünk!
És tüntető kedvvel Cathrine asztala mellett kezdett dolgozni és a lánynak segitett nagy buzgalommal. Az emberek elégedetten bólogattak: No, végre megjött az esze! Cathrine pedig csacsogott, dalolt, kacagott a boldogságtól. Délre járt és Yvette még mindig nem jött. Pierre tettetett nyugalma kezdett leálcázódni. Dacos munkája, Cathrinehoz való visszatérése Yvettenek szánt hadüzenet volt és hajnal óta egyre várta titokban az uj találkozást. Meg akarta mutatni Yvettenek, hogy nem törődik vele, közönyös előtte. De mikor Yvette egyre késett, Pierren növekedő izgalom vett erőt. Hiába alakoskodott, hasztalan akarta elhitetni magával, hogy legyőzte a váratlanul rázuhant szenvedélyt, minden idegével, érzésével, vérének minden cseppjével várta Yvettet. Szemrehányásokkal illette magát, hogy ügyetlen, faragatlan, durva fickó volt. Hirtelen egy gondolat villant át agyán, amely megállitotta szive dobogását és verejték lepte ki homlokát. Yvette szavai jutottak eszébe, melyekkel szobájába invitálta vacsorára. Most hirtelen megvilágosodott előtte, micsoda ostobaság volt azt el nem fogadni. Lám, Yvette megsértődött, nem is fog többé idejönni, talán már össze is csomagolt és utazik vissza Párisba. És ő, a hülye fráter, örökre elszalasztotta szerencséjét. Nem is érdemes jobb sorsra itt fog megdögleni, elpenészesedni a többi paraszt között. Olyan izgatott lett, hogy az arcszine is elváltozott. Szédülés fogta el, vizet kért. Megijedt, mert maga sem tudta, hogy ennyire mélyen belé szántott az érzés. Most már akarta, hogy Yvette jőjjön. Remegve, aggódva, egész lelkével kivánta a viszontlátást. Különös érzés volt ez, az a bizarr keveredés, melyben az ember nem tudja, hogy gyilkolna, vagy térdre borulna-e? Ekkor hirtelen megpillantotta Yvettet. A szive a torkáig dobolt. Az az érzés volt, hogy ez a nő belát a lelkébe, játszik vele, mulat a gyámoltalanságán. Az öklébe harapott tehetetlen dühében és buta módon ugy tett, mintha észre sem venné jelenlétét. Yvette azonban ráköszönt: - Jó reggelt Pierre!
- Jó reggelt! - mormogott vissza.
- Miért haragszol rám? Megbántottalak?
- Én nem haragszom.
- A sirálysziklánál jártam. Azt mondták, hogy arra szoktál mindig járni. Meg akartam nézni, hogy mi tetszik neked ott annyira? Egészen elszakitottam a cipőmet és a harisnyám is merő viz lett. Ide nézz!
És felhuzva a szoknyáját, mutatta a lábszárát angyalian ártatlan arccal. Megszokta ezt eléggé kis táncosnő korában, amikor a mulatók páholyában nagy összeget fizettek efajta látványért a mulatós urak. Volt közöttük egész sereg ugynevezett okos lány, akik hajnalban egyedül szöktek haza és a pénzt szeretkezés nélkül is megkeresték azzal, hogy ilyen apró kedvezményeket nyujtottak gavallérjaiknak. Néha éjféltájt megszólalt a mulató telefónja és a főpincér sunyi, mosolygó arccal jött vissza: Hölgyeim, pénz áll a házhoz. Hervieux grófnál férfiestély van és néhány csinos nőre van szükség. Azonnal indulhatunk az autón. Ilyenkor öt-hat leány sietve felkapta a bundáját és néhány perccel később a főpincér hajlongva, mosolyogva jelentette a grófnak, hogy elhozta a hölgyeket. Diszkrét és gyakorlott mozdulattal zsebrevágta a borravalót és ment vissza a mulatóba. A leányok pedig ledobták kabátjaikat, egy kis friss rouget kentek az ajkukra és a következő pillanatban már kacagtak, ittak, tegeződtek, táncoltak, mintha már évek óta összeszokott társaság lettek volna. Nagy gyakorlatuk volt ilyesmiben, ismerték a férfiakat, volt egy sereg tréfájuk, ötletük, minden eshetőségre készen és merész száju megjegyzésekkel fokozták a pezsgős hangulatot. Hajnalra mindegyik megállapitotta, hogy letaposták az uj cipőjét, eltépték a selyemharisnyáját, leöntötték a ruháját, szóval mindig volt jogcimük néhány száz frank követelésére. A férfiak káromkodtak, szidták a lányokat, becsapottnak érezték magukat és macskajajjos savanyusággal alkudoztak. A kedvesség, finomkodás lekopott róluk és durván sértegették a lányokat, akik különböző ürüggyel tagadták meg tőlük kegyeiket. Igen, Yvette megtanulta ebben az iskolában, hogy bájainak mutogatása természetes, semmire sem kötelező valami. Mint táncosnő különben is megszokta a tömeg előtti mezitelenséget. Csak éppen arról feledkezett meg, hogy Pierret másfajta fából faragták, mint az ő közönségét. A férfit elöntötte a vér, mikor Yvette megmutogatta neki a lábait.
- Milyen szép vagy! - hörögte.
- Az ám, ez azután helyre kis menyecske! - szólalt meg mellette hirtelen Marinet mély hangja, amely, mikor kedveskedő akart lenni, még rekedtebben és ellenszenvesebben recsegett, mint rendesen. Félre innen fickó, tolta félre Pierret, nem parasztnak való az ilyesmi. Hallom, hugom, hogy városi lány vagy, Marseilleből jöttél, az én városomból. Földik vagyunk, mi?
Pierre elakadó lélekzettel, kidülledő szemmel nézte ezt a hájas, fenhéjazó alakot, aki őt ilyen iszonyuan megszégyenitette. De eszébe jutott, hogy pénze, megélhetése Marinet kezébe van téve és iszonyu erővel fékezte indulatát. Marinet pedig ügyet sem vetve rá, Yvettehez lépett és megcsipkedte az arcát:
- Hát nálam szeretnél dolgozni, mi? Ej, nem ilyen paraszti munka való neked. Akad a számodra különb dolog is a házamban. Gyere oda egy félóra mulva.
Yvette, aki egy pillanatig dermedten türte Marinet bizalmaskodását, magához tért meglepetéséből és teljes erővel ráütött a férfi kövér, mocskos kezére:
- Takarodjon innen, mert ugy képen teremtem, hogy holta napjáig megemlegeti!
Marinet teli torokból kacagott:
- Huh, micsoda vadmacska! Talán még karmolni is tudsz? Ugy látszik, még nem világositottak fel arról, hogy ki vagyok. Nem vagyok ám én valami piszkos koldus, ha most ilyen mocskosnak látsz is. Jó ám velem jóban lenni. Akad az én ládámban mindig valami finom dolog az ilyen szép lányok számára!
- Hordja el magát - toporzékolt Yvette, - mert a fejéhez vágok valamit!
- Előbb kaplak én be elevenen! - kiáltott Marinet és átkapta Yvette derekát, pehelyként emelte fel és odaszoritotta magához.
- No, most moccanj, ha tudsz! - kiáltotta röhögve és husos, nagy szájával, melyből ömlött a pálinkabüz, beleharapott a lány vállába. Yvette fájdalmasan, dühösen felsikoltott, arculköpte támadóját, aki azonban csak nevetett ezen. Annyira leszoritva tartotta Yvette kezét-lábát, hogy az csak a fejét mozgatta tehetetlen körökben.
- Huszonöt csókot kapsz! - hahotázott Marinet, - számoljátok csak, emberek!
A munkások boldogok voltak, hogy Marinet jókedvü, alázatosan vigyorogtak és koncleső hizelgéssel bólintgattak bátoritást. Az asszonyok sem háborodtak fel, nem tartottak nagy esetnek egy kis cicázást. Inkább azon bosszankodtak, hogy ez az ismeretlen, máshonnan jött leány jobban tetszik az urnak, mint ők. Tettetésnek tartották védekezését és féltek, hogy Marinet megint felbőszül. Gyáva és bamba nevetéssel biztatgatták Marinetet:
- A mejjét puhitsa meg egy kissé, attól megszelidül! De nagyra van a kisasszony azzal a kis csókkal!
- Egy! - kiáltott hangosan Marinet és belecsókolt Yvette arcába, aki őrjöngve szidta és fenyegetődzött. Az arca csupa vörös csik volt, ahogyan Marinet borostás állával összeszurkálta. A haja összezilálódott, a tekintete eltorzult a dühtől és utálkozástól.
- Kettő! - számolta Marinet.
Ebben a pillanatban ökölcsapás érte. Felorditott és mint egy taglózott barom vágódott el. Pierre állt előtte. A melle zihált, mozdulatában, szemében annyi gyilkos harag és fenyegetés sürüsödött robbanó feszültségben, hogy Marinet, aki feltápászkodott és rá akarta magát vetni, önkénytelenül egy lépést hátrált. De nyomban visszanyerte önuralmát és orditozni kezdett:
- Emberek, verjétek agyon ezt a részeg fickót! A gazember! Láttátok, ugy-e, hogy csak tréfálództam és kezet emelt rám a disznó! Biztosan a szeretője a kutya!
Többen Pierre-re akartak rohanni, de Pierre felkapta a nagy halvágó kést:
- Leszurom azt, aki hozzám nyul!
És felindultan, rázta öklét Marinet felé:
- Fogja be a száját és ne sértegesse ezt a lányt, ha kedves az élete!
- A csendőrök, csendőrökért kell menni! - sivitotta el magát egy asszony.
Cathrine majdnem eszméletét veszitve, egészen megzavarodva nézte, hogy mi történik? Csak annyit fogott fel kábult, szédülő aggyal, hogy Pierre egy idegen lány védelmére rántott kést és hogy ebből szörnyü bajok keletkeznek. Odarohant Pierrehez és hangosan elsirta magát:
- Pierre, csillapodj, térj az eszedre!
- Üssétek agyon a kutyát! - kiáltották ismét néhányan és egymást biztatva dorongokat és köveket kaptak fel. De Marinet most már megijedt. Ki akarta kerülni a vérontást.
- Ne bántsátok, - kiáltotta. - Elintézem én ezt a bitangot magam is!
Gunyos mosollyal mérte végig Pierret, akihez ijedt mozdulattal huzódott Cathrine és Yvette, mintha testükkel akarnák megvédeni a támadások ellen.
- No lám, segélycsapatokat kapott. A hölgyek megvédik a szép gavallért. Hát majd gondoskodjanak arról is, hogy legyen miből megélnie! Mert tőlem ugyan nem kapsz egy veszekedett garast sem. Miattam akár a tengerbe dobhatod az árunak azt a részét, amely reád esik. A törvény kimondja, hogy ha egy munkás kezet emel a gazdájára, azt azonnal el lehet bocsátani. Nem tartozom semmi kártéritéssel. Hát csak hordd el magad, mert ha még egy szót szólsz, megvasaltatva vitetlek a községházára!
Cathrine kezét tördelve jajveszékelt:
- Irgalmazzon, nagyságos ur! A tengerbe ugrom, ha nem fogadja vissza!
De Pierre megragadta a térdepelő leányt és rárivallt:
- Ne obégass! Ha nem kell a munkám, hát nem kell! Egy szóval se erőltetem!
Megfordult, a kést az asztalra vágta, felrugott egy vizescsöbröt és tovább ment. Yvette megremegett, olyan mozdulatot tett, mintha utána akarna menni, a kezét önkénytelenül feléje nyujtotta, de Pierre rá sem nézett. Mintha mindaz, ami történt, nem miatta esett volna meg. Yvette érezte ezt a furcsa gőgöt, melyet izgató erő és férfiasság fütött és beszivta, befogadta azt a nagy szerelmi vallomást, amely nem a szavakból, hanem a nőt védő him erejéből áradt felé. Felhasználta a zavart és izgalmat, melyet Pierre okozott és elsietett. Csak ugy találomra vágott neki a tengerpart sziklákkal takart elhagyott vidékének. Levetette a cipőjét, harisnyáját, gyönyörüséggel taposta a puha, langyos fövenyt, szaladgált, mint egy bódult pille, megmámorosodva fiatalságától és attól a reászakadt, izgató érzésétől, melynek még nem tudott nevet adni, de amelyről boldog megremegéssel sejtette, hogy a szerelem. Milyen csodálatosan virágzott ki! Férfigőgből és ökölcsapásból, sürüsödő vér gyilkos viharzásából. Minden összeomlott, Pierre lába alól kiszaladt a föld, elvesztette állását, egész évi keresetét, a menyasszonyát. Feldöntötte egész életét, mezitelenül, mindenből kikapcsoltan áll egyedül s a mellében, szivében, a vére atomjaiban, husának rostjaiban most egyetlen biborvörös vihar orkánlik, amely Yvette felé sodorja.
Szerelem!
Tizenöt esztendős kora óta hány férfi mondta neki: szeretem! Ha kettesben maradt valamelyikkel, bujkálni kezdtek a szavak és bármiről volt szó, rája kezdtek hullani hizelgő ostromlással. Hogy unta ezt a feltétlen bizonyossággal bekövetkező férfipróbálkozást! Két főcsoportba osztotta a férfiakat: a szentimentálisak és az elméskedő szemtelenek csoportjába. A szentimentálisak voltak a beszélők. Ezek mielőtt megpróbálkoztak volna a tettleges flörttel, szerelmi csalódásaikról beszéltek, elmondták undorukat és kiábrándulásukat a könnyü szerelmekből, müveltségüket fitogtatták, bölcselkedtek, nagy sulyt helyeztek arra, hogy Yvette őket szellemes, finom lelkü, magasrendü embereknek tartsa. Kápráztattak és a lelkieken keresztül akartak utat törni a csókhoz. Ugy beszéltek a szerelmükről, mint valami csodálatos exotikus virágról, amely tele van titokzatos szépséggel, mélységes misztériummal. A zongorához ültek és Chopint játszották olyan nagyképüen, mintha ők fedezték volna fel és senki a világon muzsikáját kivülük meg nem értené. Vagy régi szerelmek poétikus epizódjait mesélték el, melyekből kiderült, hogy ők mennyire megértőn szerették a gyönyörű asszonyokat. A világért sem ejtettek volna ki egy kétértelmű szót, félhomályosra világitották a szobát és általában nagyon vigyáztak a hangulatra. Yvette utálta őket, mert ezek voltak azok az önző emberek, akik magukat akarták csodáltatni és akiknél az értelem mindig erősebb volt a mámornál és még az ölelés pillanatában is hatásos szavakon törték a fejüket. A szellemeskedő szemtelenekhez tartoztak a müvészek, az éjszakai élet állandó alakjai, a könnyüpénzü aranyifjuság, a sokat élt lumpok, mindazok, akiket foglalkozásuk szinházhoz, ujsághoz kötött, akik általában közösséget tartottak a félvilággal. Ezek mosdatlan szájjal beszéltek a nemi élet legintimebb dolgairól, kertelgetés nélkül nevén nevezték a gyermeket, ugy tettek, mint akik már mindenen felül állnak és meghitt cimborái minden nőnek, akikkel ugy beszélhetnek hálószobájuk titkairól, mint két kokott, akik közös nyilvános házban élnek. Nem, valóban ezek közül nem várhatta azt a férfit, akinek hangjára érdemes felfigyelni, aki életet, megváltást, ujjászületést hoz. Mind csak a szerelem játékát hozták el. Férfiak, akik olyan sokat szeretkeztek, hogy nem érezték többé annak megrenditő szépségét, eltompultak a harc, gyengédség, meghódolás, rajongás érzéseivel szemben, kiirtottak a szerelemből mindent, ami nem függ össze szorosan a végső aktussal és csak azt diszitették fel izgató selymekkel, idegkorbácsoló afrodiziákkal, a kokain és ópium fantáziát szinesitő kábulatával. Igen, ezeknek a férfiaknak, akik üresen és lélektelenül jönnek a nőhöz, akik csak a mezitelen, minden ősi szépségéből kifosztott kéjt keresik, szükségük van arra, hogy testüket és lelküket mesterséges módon részegitsék meg. Unott és szeretni nem tudó nők, cinikus, fáradt férfiak ölelése micsoda mámort adhatna különben? A szerelem, amely nem ismeri a könnyet s gyötrődést, nem ismerheti annak édességét sem. Yvette megborzadt, mikor a férfiakra gondolt, akik ruhájukon még egy másik nő parfömjének illatával sürgetnek más nőktől csókot. Könyvet kellene irni a férfiprostituáltakról, gondolta gyakran, ezekről az aljas emberekről, akik érzés, izlés és válogatás nélkül minden nővel szeretkeznek. Buta férfihencegéssel csak a hóditások számára fektetnek sulyt, egyetlen szeretőjükkel sem lépnek lelki kapcsolatba, megrontják a nők lelkét, gondolkozását, felületességük, szivtelenségük bosszura ingerli a megcsalt, érzéseikből kifosztott asszonyokat. Ha igaz, hogy nőgyülölő az a férfi, akit még nő sohasem szeretett, ugy áll ennek a tételnek a forditottja is: férfigyülölő az a nő, akit még nem szeretett igazi férfi! A városi élet rohanó ritmusa, lelket koptató szörnyü kenyérharca, az intellektualizmus felé való fokozatos haladás, amely lefokozza a testiséget, a városi éjszakában készen vásárolható, harc nélküli csók, a földtől, természettől való eltávolodás meghamisitja, korccsá torzitja a szerelmet.
Átkozott Páris! Minden világvárosok legnagyobb mulatója, asszonyi testet őrlő aranymalom, mennyi felelősséggel tartozol az emberiségnek! Te tetted kecsessé a léhaságot, szellemessé a prostituciót, és te aláztad látványos mulatsággá revüidben a meztelenséget, melyet minden profán és ostoba szatócs megbámulhat tiz frankért.
Milyen más volt itt a tenger partján, a vörhenyes szinü hatalmas sziklák tövében! Világosság volt, zengő, végtelen fény, nevető égbolt és a nap, mely mint a mindenség Cézárja szállt fel vakitó vértezetében. Puha szobákban, rivaldafényben, találkahelyeken megsápadt emberek ilyenkor szédülve és ájuló fejfájással bujnak takarójuk alá, holott most száll fel a mélységből és ölelkezik a nap és csillagok végtelen világával a nagy himnikus termékenység, a világot mozgató és egyre megujitó csók!
Yvetteben felsirt a vágy. Mosolygó, édes sirással állt és belecsodálkozott a messzeségbe, ahonnan most életét megoldó titkok kirobbanását várta. Az egyik kis öbölszerü mélyedésben egy bárka volt kikötve, valamelyik halászé lehetett. Yvette nem sokat gondolkozott, beült a bárkába, végigdőlt a széles fapadon és hallgatta a bárka oldalán szeliden csapkodó hullámok ringató muzsikáját. Érdekes, hatalmas bárka volt. A vitorlák összegöngyölve hevertek a fenekén, sárgaszinü izmos, nagy szárnyak, a közepükbe egy vörös napkorong volt rajzolva, mint a japán zászlókra.
Két oldalára fehér festékkel büvös jelek voltak festve: egy cápafej, amely megvéd a tenger szörnyei ellen, egy horog, amely jó talizmán vihar esetén és egy hordó, amely a dus zsákmányt biztositja. A kormánypad alá kis szekrény volt épitve, benne néhány doboz konzerv, egy kis hordócska viz és egy vizhatlan köpeny. Néha napokig nem lehet hazatérni, szükséges az élelemről gondoskodni. A bárka orrán hidegen és halottan hevert az acetilénlámpa, mellette néhány tekercs vastag kötél. A bárka farán egy kis fakorlát, erre támaszkodik a halász, mikor állva kémleli a tengert. A korlát egyik faoszlopára kis szentkép és egy kereszt van szegezve.
Yvette arra gondolt, hogy most el kellene oldani a bárkát és menni messzire, cél nélkül, szelek szárnyára bizva a vitorlákat. Vajjon hol kötne ki? Mit szánna neki a véletlen, ez a nagy hazárdjátékos? Oh, hiszen az ember annyit küzd, vergődik kitüzött célok után, kegyetlen marakodással verekszik ki mindent, minden este aggódva gondol a holnapra! Milyen jó volna egyszer nyugodtan elnyujtózni, nem törődni semmivel és hagyni: hadd történjen minden ugy, amint azt egy magasabb erő akarja. Bizni és hagyni utján repülni a bárkát... hajrá! Sorskormányos fesziti a vitorlákat és mi alázatosan várjuk, hogy hol érünk ujra partot.
- Elmenni, elindulni! - gondolta mégegyszer Yvette és lehunyt szemmel uj, ismeretlen világról álmodott, távoli szigetekről, melyekről gyermekkorában olvasott és melyek most hosszu, karcsu pálmafalevelekkel integettek feléje.
A hullámok csak csobogtak, csapkodták a bárka oldalát, a sirályok sikoltása, a szellő, a messziről szálló mandulafa-virágillat mind uj szint, hangulatot rajzoltak az álomhoz.
- Az én hajóm, az én rejtélyes nászhajóm! - mosolygott Yvette, kirepül velem a tengerre, a titokzatos szigetre, ahol virágfüzéres, gyöngyökkel ékesített vőlegény vár!
Felkacagott valami névtelen boldogság mámorában és felnyitotta szemét. És meglepetten ugrott fel. Pillantása a bárka oldalára esett, ahol az ülés felett piros festékkel egy név volt felirva: Yvette!
Ki irhatta ezt oda? Kit hivnak itt kivüle még Yvettenek? Csakugyan az ő bárkája ez? Milyen érthetetlenül olvad össze tiz álom a valósággal. Körülnézett és azzal a megmagyarázhatatlan távolbaérzéssel, amely ránkdöbbent néha, felfigyelt és várt valakit. Érezte, hogy valaki rágondol, láthatatlan szemével rámered, sziklákon átható akarásával átöleli. Leirhatatlan izgalom és rémület fogta el és szinte öntudatlanul kiáltott fel: Pierre!
A sziklafal egyik hajlása mögül sápadt és szégyenkező arccal emelkedett ki a férfi: Bocsásson meg, mormogta, - hogy leselkedtem!
Yvette egyszerre mindent megértett.
- A tied ez a bárka? - kiáltotta.
- Igen!
- Te festetted rá ezt a nevet?
- Én festettem.
Yvette szava akadozott, alig tudott beszélni a felindulástól:
- Akkor hát tudod, hogy ki vagyok?
- Tudom!
- Charlotte anyó árult el?
- Magamtól találtam ki!
Pillanatnyi csend következett. Egymást nézték riadtan és mégis boldog szivdobogással. Yvette nyerte vissza előbb önuralmát.
- Hát ha tudod, - mondotta - akkor így is jó. Legalább nem kell sokat beszélni. Tudod, hogy gazdag vagyok. Kibérlem ezt a bárkát és megfizetem a munkádat. Vigyél a tengerre. Messzire akarok menni, ki a sik vizekre, ahová akarod!
Pierre beugrott a bárkába és kigöngyölte a vitorlákat.
- Segitsen! - fordult Yvettehez.
Yvette megborzongott. Valami csiklandós, édes érzés bizsergett rajta végig. Soha férfi szava még ennyire belé nem rázott, mint ez az egyszerü kérés: Segitsen!
Igen, segiteni, összefonódni az egyszerü, primitiv munkában, szolgálója lenni a férfinak, hálót fesziteni, vitorlát felvonni, elszakadni a velőtlen, szirupos városi élettől és ide menekülni a friss, boldog egyszerüségbe!
Pierre az evezővel ellökte a bárkát, a szellő belekapaszkodott a vitorlákba és a bárka kisiklott az öbölből. Yvette a bárka orrára állt, nekitámaszkodott az árbocfának. Mélyen beszivta a sós, illatos levegőt és rászólt Pierre-re:
- Feszitsd ki valamennyi vitorlát, menjünk teljes sebességgel!
Mintha a régi életéből menekült volna, el akart rohanni nagy, boldog repüléssel. Diadalmas fölénnyel nézte az elmaradozó partot és azután tekintete belémerült a parttalan messzeségbe. Ott fog kibukkanni a mesesziget, az uj élet!
Pierre a vitorlakötél mellett ült és Yvettet nézte. Óriásira érezte nőni izmait, a mellében titáni erő feszült és ő volt a szél, a hullám, amely a bárkát hajtotta. Istenek hajója, egy fabárka, amely a boldogságot vitte ölében, egy uj Noé bárkája, amelyben az elsülyedt és korccsá lett szerelem egy megmaradt szikrája kereste az Ararat-hegyet, hogy ott világot teremtő szépségben és erővel lobogjon fel.
A bárka sebesen siklott a vizek felett.

X.
Egy órája tarthatott már ez a mámoros rohanás. Mindketten hallgattak és Yvette ujjongva élvezte a hallgatás komoly szépségét. Eszébe jutott egy két év előtti csónakkirándulása Trouvilleban, augusztusi estén, gyönyörű holdvilágban. Mindenki beszélt, a holdat dicsérték, a tenger szineit, muzsikáról, szerelemről beszéltek. Borzasztó emberek, akiknek mindig beszélniök kell, akik nem tudnak néma megrendüléssel magukba fogadni szépséget és hangulatot. Szavak... szavak... a társaságbeli ember egész élete kimerül a fecsegésben. Ahelyett, hogy határozatlan, édes-szép érzésben engedné eláradni lelkén az illatot, szineket, muzsikát, szerelmet, szavakon töri a fejét, fogalmakat keres, fecseg arról, amit csak érezni szabad, ami az életnek éppen olyan nagy rejtélye, mint a halál. De ők ketten most mások voltak. Nem szóltak egymáshoz, mint ahogy nem beszélnek az egymás mellett sarjadó füvek, fák és virágok. Pillangók, méhek és szellők viszik a termékenyitő magot és himport és rászórják a termékenyülést váró anyaföldre és virágtölcsérekre. És van-e szinesebb pillangó az emberi érzésnél, édesebb szellő a vágy rezdülésénél, melyek egymás felé remegnek és viszik, sodorják magukkal a szerelmeseket.
A távolban egy sziget körvonalai tüntek fel. Pierre észrevehetően arra irányitotta a vitorlákat s amint közeledtek, fehér, piros és sárga virággömbök bontakoztak ki a kék tenger felett, babérfák, pálmák és narancsfák duzzadó zöld, husos levelekkel integettek. A bárka orra rászaladt a part fövenyére és megálltak. Yvette meghatva és elámulva nézett körül. Mintha egy tropikus erdőbe tévedt volna, mindenfelé buja pázsit, óriásira vastagodott ősfák, füszeres, kábitó illatot árasztó különös virágok, kerék- és tölcsér alakuak, melyeknek nevét sem tudta. És a fák között a madarak ezrei röpködtek hangos rikoltással, azzal a sajátságos bátorsággal, amely azonnal elárulja, hogy ember nem igen zavarja őket. Ez az őserdő a sziget belseje felé ritkulni kezdett és a gyep-ut hirtelen egy tisztásba szökött. Yvette felsikoltott meglepetésében. A vadon mélyén egy csodálatos, müvészi park tárult szeme elé, melynek közepén egy bronz Triton öntötte a napfényben szikrázó vizet egy szökőkut márványmedencéjébe. A fák között vigyorgó Faunok és Bacchusok duzzadó gyümölcsök levét csepegtették a kéjesen nyujtódzó nimfákra s a márvány élt, szinte nedvesen és vértől fütötten várta feltámadását a szerelem, melyet a müvész az anyagba vésett. S a pogány istenek mind mezitelenek voltak, mint a föld és a virágok. Egyetlen nagy, teremtő ritmusban ölelkeztek össze, mintha itt volna a föld titkos kemencéje, ahonnan szétárad az a büvös, édes meleg, amely a szerelmeseket füti.
- Hol vagyunk? - kérdezte Yvette.
- Nem tudom, - mondotta Pierre. - Különös neve van ennek a szigetnek, de ott, egy sziklára rá van irva!
Előre ment a park tulsó végéig, amely a tenger fölé szökött s ahol vadrózsák és repkények kusztak fel a sziklafalra. S egy helyütt, ahol a fal simára volt csiszolva, aranybetükkel egy név csillogott:
CYTHERE.
Yvette a gyermek rajongó elcsodálkozásával csapta össze kezét. Eszébe jutott egy balett, melynek ő játszotta főszerepét, annak volt a cime Cythere. A mesebeli sziget ez, ahová alkonyatkor a világ minden részéről odaszállnak a kis Ámorok és magukkal hozzák a szerelmes férfiakat és nőket. Antoine Watteau, a napkirály gáláns festője meg is festette ezt a szigetet és ők a szinpadon éppen ugy voltak öltözve, mint ahogyan a nagy festő örökitette meg a szigetre hajózókat. És most valóban kikötött a szerelem szigetén, a fák és virágok istenei integetnek feléje márványkarjaikkal és az ő gáláns lovagja alázatosan, együgyüen ott áll mellette. Csak ugy ösztönösen hozta ide, az ősember kedves vigyorgásával, aki nem tud nevet adni annak a cifra kőnek, melyet a hegyek között talált, de elviszi kedvesének, mert megsejti a szépet, a különöset és a vallomásnak azt a halhatatlan szépségét, amely abban rejlik, hogy akit szeretünk, azt odavezetjük ahhoz a helyhez, amely nékünk tetszik, néki adjuk azt, amiben gyönyörüségünk van, hogy benne is felgyulladjon a meghatottság, az öröm, amely egybekapcsolja lelkünket.
Ott állt Pierre mezitláb, rongyos vitorlavászonruhában, a képe izzadt volt, a haja homlokába csapzott. Mintha szolgája lenne a nevető bronzistennek, akinek elhozta a messze város legszebb asszonyát. Yvette nem tudott betelni a sziget szépségével. Tenyerébe fogta a virágokat és beléjük csókolt, mintha a virág sem tudna különb gyönyörüséget az asszonyi csóknál. Végigfutott a hegynek vezető pálmasétányon, megkergette a pillangókat és fütyörészve szólitotta a madarakat. Pierre csak hagyta, hadd tegyen kedve szerint. És várta, mibe fog csendesülni ez a féktelen életöröm?
Egy pinea-erdőcskén törtek át, melynek végén az ut egy kőfalban tört meg.
- Ki lakik itt? - kérdezte Yvette.
Pierre vállat vont:
- Nem lehet tudni. Valamelyik gazdag párisi ur kastélya ez, de már néhány éve feléje sem néz. Övé az egész sziget. Most csak néhány kertész lakja. Azelőtt nagy mulatságok voltak itt. Mondják, hogy az ur ide hozta kedveseit. Néha eljöttek a barátai is. Velük volt husz-harminc leány és mezitelenül szaladtak a fák között. Éjszaka fáklyákat gyujtottak és a kastély terraszán hegedüsök játszottak buja dalokat. Egyszer az ur nagyon beleszeretett az egyik leányba. Királynőnek nevezte ki és mindenki néki hódolt. Játékokat rendezett a tiszteletére, melyen folyton ittak és szeretkeztek. Liviának hivták a lányt, olasz volt. Egyszer aranyruhába öltözött és a szikla peremére állt, mintha ő lenne a felkelő nap. És a többi lány mind mezitelenül, mint apró, alázatos bolygók, eléje térdeltek s a tenger felcsapott hozzájuk és végigöntözte forró testüket. Halászok mentek akkor éppen arra és az egyikük, egy Paul nevü, beleőrült ebbe a látványba. A hullámokba vetette magát, fel akart kuszni a sziklára és a tengerbe fult. A nő végignézte a legény halálküzdelmét és meg sem moccant. Senki sem segitett rajta. Az egyik részeg ifju egy verset szavalt a férfiakról, akik távoli földekről jönnek az aranyló napkirálynőhöz és meghalnak lábainál, mert megöli őket annak vakitó, gyilkos szépsége. A többi halász rémülten menekült el. Mondják, hogy egy ünnepélyen tizezer rózsa szirmát szórták szét a kastély kertjében és ezen az illatos, hüs, ruganyos ágyon szeretkeztek. A vendégek között volt egy fiatal gróf is, aki beleszeretett Liviába. Pedig neki volt a legszebb szeretője, egy Susanne nevü festőnő. De mintha a férfiak meg lettek volna babonázva, mind csak Livia után bolondultak. Hiába voltak szépek, kedvesek, szerelmesek a többiek, hiába ettek a férfiak füszeres ételeket, ittak édes borokat, csak Livia után sóvárogtak és boldogok voltak, ha köntösét érinthették. Az ur büszke volt és boldog, hogy mindenki őt irigyli, a lányok ellenben halálos gyülöletben fogtak össze Livia ellen. S mikor egyszer a férfiaktól üzetve végigfutottak a tengerparton, Susanne pontosan ott, ahol legmagasabb a sziklafal, látszólag véletlenül, teljes erejével nekiszaladt Liviának, aki a tengerbe zuhant és holtra zuzta magát a köveken. Mindenki érezte, hogy gyilkosság történt, de bizonyitani nem lehetett és hallgatni kellett a botrány miatt is. Másnap hajóra szállt az egész társaság és azóta az ur nem látogatott ide. Ugy látszik, még most is Liviát gyászolja.
Yvette ajka eltikkadt s a szeme fénylett. A vér és szerelem földjén járt, halálos bosszuk és halálos szerelmek kisértettek a fák árnyékában, a sziklák mélyedéséből, a tenger zajlásából kidugták láthatatlan kezeiket Paul, a halász, és Livia, a kurtizán. Most egyszerre feltünt neki, milyen nagy, döbbenetes csend honol mindenfelé, sehol emberi nyom s a lépéseket felfogja a vastag pázsit.
- Gyere, keressük fel a kertészeket, - mondta Pierrenek.
Végighaladtak a kastélyt övező kőfal mellett és elmentek a főbejáratig. Ott becsengettek a kapun. A hosszu, éles csengetés bántóan és kisértetiesen sikoltott fel: a csendben felszárnyaló, hivó hang, melynek nem lehet tudni, hogy milyen visszhangja támad? Izgatottan és szivdobogva vártak, mintha valami meglepetés, riasztó rémület, sorsdöntő esemény szakadhatna rájuk. De nem történt semmi. Csak néhány megriadt madár repült fel ijedt szárnysuhogással és az eresz alatt csodálkozva riadoztak a galambok. Ujra csengettek és Yvette hirtelen arra gondolt, hogy az édenkert kapuján kér bebocsátást az első emberpár kései utódja, akik évmilliók szenvedése után meggyötörve és alázatos lélekkel ugy érzik, hogy levezeklették az eredendő bünt és megváltották a boldogságra való jogot.
Hirtelen nehézkes, lassu lépteket hallottak, mint mikor egy öreg, fáradt ember poroszkál végig a kavicsos uton. Néhány pillanattal később megcsikordult a kapu és egy barátságtalan hang mordult rájuk:
- Ki az? Mit akartok?
Charles állt előttük, az öreg kapus.
Yvettenek már készen volt a terve: - Munkát keresünk! - mondotta alázatosan.
A vén ember dühösen rivallt rájuk:
- Nem kell. Senkire sincsen szükségünk. Még van pofájuk felzavarni az embert!
- Azt gondoltuk, hogy kigyomláljuk kissé a parkot, meg az utakat. Hiszen majdnem felveti a gaz. Bért sem kérünk, csak éppen az ellátást és szállást.
Az öreg jobban szemügyre vette őket. Ingyenes munka? - ez már tetszett neki. Különösen ilyenkor, mikor a környékbeli férfiak és nők mind a halászattal vannak elfoglalva és pénzért sem jelentkeznek. A leány jóformáju, csinos, takaros, a férfi izmos, munkabiró.
- Házastársak vagytok? - kérdezte.
Pierre a kalapját forgatta, nem felelt. Yvette elpirult. Charles észrevette zavarukat és elmosolyodott. Fogatlan szája szélesre huzódott.
- Ahá, - mondotta, - megszöktetek, összeálltatok és most itt akartok elbujni! Hát nékem mindegy, a ti dolgotok. Ameddig rendesen dolgoztok, itt maradhattok! Az utakra csakugyan ráfér egy kis takaritás! Na, jöjjetek!
Előrecsoszogott egy bezárt ajtaju kis cselédházhoz. Az övén lógó kulcsokból kikeresett egyet és benyitottak. Konyhából és szobából álló lakás volt. A konyhában a falon lógtak az edények, a szobában fenyőbutorok, az ablakon olcsó csipkefüggönyök, a falon kakukos óra és olajnyomásu képek.
- A lovász lakott itt! - magyarázta Charles apó. - Egy kicsit szellőztetni és takaritani kell, persze nagy a por és fullasztó a bentrekedt meleg, de estére rendbe lehet hozni. Fel kellene surolni a padlót. Tojást, zsirt, lisztet, meg egy kis harapnivalót kaptok. Megállapitjuk a porciókat. Én pedig mindennap megmutatom, hogy melyik területet kapáljátok fel. Van itt munka akár egy hónapra való is! A szerszámokat megtaláljátok a kamrában, kefe, rongy, csöbör van a konyhában... a többi a ti dolgotok. Felmondás nincs, ha nem vagyok megelégedve, kiteszem a szürötöket!
Ezzel már hátat is forditott és ment vissza a kastélyba. Pierre és Yvette ott álltak elfogódottan a küszöbön. Pierre szólalt meg:
- Majd én kitakaritok! - mondotta.
Yvette még mindig nem mozdult. Az ajtóhoz támaszkodva nézte az embert, aki felnyitotta az ablakot, leszaladt egy nagy vödörrel a kuthoz és surolni, kefélni kezdte a padlót. Szétszedte az ágyakat, szellőztette a párnákat és friss virágokat tett a szentképek alá. Mindez néki készül, a levegőben az ő végzete sulyosodik most. Az órák rohanva szállnak reggel óta, a bárka átsiklott a tengeren és kikötött az uj világban, ahol most minden előlről kezdődik, jóság, gonoszság, öröm, szomoruság, és ahol megvilágosodik a nagy titok is, amely felé vágyott.
A férfi csinositja a házat, asszonyt váró, lázas buzgalommal. Babérlevélből koszorut font és az ajtó fölé aggatja. Nem szól semmit, de minden mozdulata az asszonynak szóló hódolat. Téged várlak, mondja az asztalra tett virág és a lágy mozdulatban, mellyel megigazgatja a párnákat, egy el nem csókolt csók édessége bujkál. S amikor minden készen áll, meggyujtja a Mária-kép alatt álló örökmécsest és keresztet vetve, halkan, buzgón imádkozik. Yvette tudja, hogy ez az ima őt öleli körül s a szemébe könny szökik.
- Csinositsuk ki az udvarunkat is! - szólt Pierre.
Kikereste a kapát és a gereblyét és turta a kiszikkadt rögöt. Yvette pedig gereblyézett mögötte térdig feltürt szoknyában és hosszu, szabályos barázdákat huzott egymás mellé nagy fontoskodással. A rigók kiváncsian néztek ki a fák mögül, találgatták, ki zavarja meg a nyugalmukat. A méhek körülröpködték őket és zümmögve vitték tovább a hirt a virágoknak: emberek jöttek, vigyázzatok, ne ágaskodjatok feléjük, ne mutassátok meg, milyen szépek vagytok, ne áruljátok el, milyen édes az illatotok, mert letépnek benneteket. A felkapált rögökből ijedt bogarak rohantak szanaszét, fürge kis hangyák és piros szárnyu, harcias bajuszu cincérek. Az őserdő megmozdult, suttogás támadt a lankadtan pihenő levelek között s a tenger hullámai is kiváncsiabban ágaskodtak fel a partra. Mintha lélek röpült volna a dermedt nyugalomba, értelem szikrázott volna fel a holt szépségben, mert az ember elhozta és besikoltotta boldogságát a földbe, vizbe, levegőbe. Párisban most gyujtják fel a lámpákat, tizezer boudoirban tizezer nő pirositja az arcát és tart szemlét selyem ingei felett. Az opera páholyában ma ujra megkérdezi néhány férfi és nő, hogy merre lehet Yvette és Doutin marquis bizonyára már detektivekkel nyomoztat utána. Hány ember rohan ma Párisban megfizetett csók után? Nagy csontu amerikaiak, mozgékony, göndör haju ekzotikus fejedelmek, gazdag török kereskedők, akik itt keresik Mohamed paradicsomát, kövér, duplatokás németek, akik nagylábu, szemüveges, malomkőmellü feleségeiket Párisban cserélgetik ki izgató szépségü démonokra. Harmincezer leány, egy megdöbbentő, félelmetes hadsereg várja mulatókban, uccasarkokon a még ismeretlen férfit, akivel éjszakára meg akarja osztani csókját. A mütermekben meztelen bálokra készülnek a festők, trágár szavak röpködnek a levegőben, mindenki nevet, de lélektelen, üres nevetéssel, amely nem üditi fel az embert, mert nem is nevetés, hanem csak utánzása annak, keserves próbálgatása a jókedv felkeltésének, mint ahogyan az ember ugy hajszolja be magát a dühöngésbe, hogy összeszoritja az öklét, és összeráncolja a homlokát.
Házibálokon egymáshoz simulnak a táncosok és az ügyvéd el próbálja csábitani a dologtalanságban elrenyhült és izgalmat áhitozó bankárnét, aki éppen ma szakitott barátjával. Kis midinettek készülnek találkozóikra és cseleken törik a fejüket, hogyan tartsák meg unatkozni kezdő szeretőiket? Telefonok csilingelnek, nők lemondanak, férfiak könyörögnek. A főpincérek végigmustrálják a szeparékba lépő szerelmespárokat és diszkréten merev arccal ismerik fel a hölgyekben régi törzsvendégeiket. A mulató tulajdonosa találgatja, hogy mennyi hasznot fognak neki ma este hajtani a leányok? Az ujságok szerkesztőségeibe betelefonálják az öngyilkossá lett leányok neveit. Férjek őrjöngő gyülölettel szidják feleségeiket, fellázad bennük a pénztelenség és elrontott élet minden keserüsége és az asszonyok holtan szeretnék látni szidalmazóikat.
Milyen jó mindettől távol lenni, ebben a nagy, megható csendben, melyben meghallani a sziv dobogását. Milyen furcsán verdes, zakatol a sziv, mikor nagyon örül valaminek. Yvette még sohasem érezte ezt a szemérmes, forró izgalmat, mely most lenyügözte.
A kastély felől egy kézilámpa fénye villant meg. Charles apó közelgett. A karján kis kosár lógott.
- Elhoztam a kommenciótokat! Ebből kitelik két napra való!
Körülnézett a lakásban és az udvaron és megdicsérte őket:
- Ez már rendes munka volt! Majd meglátjuk, hogy a parkot is ilyen szépen rendbehozzátok-e?
Jóéjszakát dörmögött és eltávozott. Pierre megkérdezte Yvettet:
- Én főzzek?
- Igen, - mondotta Yvette. - Én semmihez sem értek!
És nagy gyermeki csodálkozással telt el, hogy ez a férfi mindenhez ért. Nézte, hogyan teszi fel a zsiros serpenyőt, hogyan veri fel a tojást és kavarja, gyurja össze a liszttel. Milyen érdekes és megnyugtató érzés, mekkora bizalmat és bátorságot kölcsönöz Pierre fölényessége. Mint egy ércember, akit nem bénitanak meg az életnek azok az apró-cseprő bajai, melyekbe az elkényeztetett kulturember minden pillanatban elbotlik és amelyek elkeseritik az életét. Yvette még sohasem látott ennyire egész embert és először érezte meg azt az erőt, amely boldog alázattal tölti el a nőt.
A vacsora elkészült. Pierre csak egy személynek teritett az asztalon. Ő a konyhában maradt és a lábasból ette a megmaradt ételt. Yvette alig tudott lenyelni egy falatot. Százszor is szólni akart Pierrenek, hogy üljön melléje, egyenek együtt. De reszketett az izgalomtól és nem tudott beszélni. Ezer félelem, szemérem fojtotta el a szavát. És Pierre is biztosan szeretne beszélni vele, sok mondanivalójuk van egymásnak. De csak esznek, nézik a tálat, boldogok, hogy ezzel leplezhetik zavarukat. És mégis, a némaság csupa feszülő erő... a levegő tikkadt, alig lehet elviselni. Valami történni fog, az éjszaka tele van nyugtalansággal, fénybogarak repkednek és a madarak felsikoltanak álmukban. Csak ülnek mozdulatlanul és mégis annyi érthetetlen dolog történik, érzések, gondolatok forró számumja söpör át rajtuk, a hallgatag homlok mögött most szökik vad tüzvirágokba a vágy.
Pierre felállt, zavart mozdulattal és tétován tett néhány lépést előre. Az a bátortalanság béklyózta, amely olyankor vesz rajtunk erőt, mikor nagyon szeretünk és tisztelünk valakit. Az első, kezdeményező lépés lámpaláza, a félelem, hogy ügyetlenek leszünk és mindent elrontunk. De miért is kell szavakon, mozdulatokon törni a fejünket? Hát nem érzi meg, akihez szerelmünket visszük, ezt a mindennél erősebb delejes kisugárzást, nem látja a szemünk fájdalmas könyörgésén, a szánk remegésén, alázatosan megtört testünkön?
Pierre bement a szobába. Yvette érezte, amint a férfi elhalad széke mögött, testének melege szinte rásütött. A férfi megállt.
- Most! - gondolta Yvette és lehunyta szemét. Egész testében remegett, mint a hideglelős. És lehunyt szemmel is látta és érezte, hogy a férfi is reszket, akarja, őt kivánja halálos vergődéssel, nagy, hangtalan sirással. A két vérpiros akarás ott parázslott közöttük, betöltötte a szobát, kiforrósodott az éjszakába és ahová elért, fák, füvek, virágok és madarak türelmetlenül intettek, bólintottak, riadoztak: ostobák, siessetek!
Csak egy pillanat volt. Azután Yvette hallotta, hogy Pierre tovább megy. Felnyitotta szemét és látta, amint a férfi sápadtan, kimondhatatlan szomorusággal az egyik ágyhoz megy és szedi ki belőle az ágynemüt, hogy kivigye a konyhába. S akkor Yvette odament a férfihez, szeliden megfogta a kezét és lehajtott fejjel, csendesen igy szólt:
- Nem kell kivinned... itt hagyhatod, kedves!...

XI.
Yvette megismerte, micsoda gyönyörüség az, mikor az ember kiszökik a társadalomból és szabad lesz. Amikor nem csönget bele az ember nyugalmába a telefón, nem jelent a szobalány látogatást, nem beszélnek pénzről, nincsenek öltözködési gondok, nincs siker, nincs bukás, cselszövés, szerelmi vásár, ujsághir. Amikor mindaz a kaotikus lárma, kényszer, forgatagos zürzavar, mely üzi, hajszolja a világvárosok zaklatott életü embereit, egyszerre békességgé csendesedik.
Különös érzés, mikor az ember önmagát fedezi fel. Mikor megszünik a napi munka nyomorult gépje lenni, amely felőrli frisseségét, életörömét, elfojtja és meghamisitja vágyait és többé nem unott, kedvtelen porszeme a nagy taposómalomnak. A kenyér után kegyetlen hajszolódás közben hányan sirnak fel és érzik azt, hogy más életet kellene élniök. Mennyi nagy emberi értéket, micsoda hatalmas érzéseket pusztit el a kényszerü munka, amelyet a különb alkotásokra elhivatott emberek kénytelenek végezni! Micsoda kegyetlen szatira, hogy a társadalomban a szürkeség és átlagosság biztosabb kenyeret juttat, mint a kereteken áttörő, egyéni szint és hangot kutató müvészet. Az életük alkonyához jutott emberek mind örömtelenül fáradtak el és mint nagy, nosztalgiás vágyat sóhajtják: ha ujra kezdhetném! Akkor talán tudnának lázadók lenni. Epikurokká lennének a pergamentté aszott könyvelők és halványarcu, érzelmes leánykák után szaladnának a mulatók különszobáiban vérbajosokká lett bankárok és kereskedők. Százezerek és milliók élnek együtt a városokban és nincs közöttük egy sem, akiben meg ne mozdulna az ősök nomád vére, ne vágyna vissza a hegyek és vizek mellé, ne akarná letépni ruháját, amely jobban égeti, mint Nessus inge. Milyen liliputi játéka ennek a nagy, gigantikus érzésnek a nyaralás, a három-négyhetes szabadságparódia, amikor a világfürdők káprázatában még fokozottabban kell a társasági formákra ügyelni, mint odahaza és a nyaralási előkészület első, legfontosabb lépése a toilettek beszerzése. Hol van a csend, a gondatlanság. Gauthama Buddha rejtélyes világa, melyben az ember önmagával találkozik?
Yvette nem győzött eleget kacagni ősasszonnyá való átformálódásán. Ha most igy látná valaki! Gondosan ondolált, rövid haja már a válláig ért, manikürözött, pirosra lakkozott körmei elkoptak, fehérre rizsporozott bőrét barnára égette a nap. És amint lekopott róla a festék, zománc, a kenőcsök, illatszerek, tussrudacskák vékony hártyája, a csalás és hamisitás köntöse alól diadalmas boldogan feslett ki valódi énje! Milyen nagy dolog volt, mikor felfedezte, hogy nevetni tud, féktelenül és pajkosan örül az életnek és testvéri viszonyban él a pálmafákkal, beszél velük, megérti levelük rezdülését, kitalálja a madarak csipogásának értelmét. Kapával és nyesőollóval bujta a parkot és mindenütt apró kis ablakokat talált a bokrok között, melyeken bemosolygott az ég, beragyogott a napfény és a partig látott, ahol Pierre térdig állt a vizben és a bárkából hordott ki egyet-mást a partra. Pierre énekelt. A napról, tengerről és tengerészekről szóló régi tengerészdalokat, melyek nemzedékről-nemzedékre öröklődnek és olyankor lódulnak az ember ajkára, mikor csodálkozó, boldog lelke megtelik a mindenség misztériumával. A férfi énekelt és dala imádság volt, mellyel boldogságát köszönte meg. Örült, ahogyan csak egy primitiv ember tud örülni, tetőtől-talpig mindent betöltő barbár, csupa ösztön-örömmel és ez a pillanatig sem szünő érzés, mint egy tavaszi mosoly ömlött el egész lényén. Pierre ragyogott, élt, testének nedvei ugy szöktek ereibe és husának rostjaiba, mint a fák törzseibe a langyos, termékeny eső. Rongyaiban is király volt, aki ajándékokkal halmozza el imádott asszonyát. Szerelme leleményessé tette és minduntalan meglepte valamivel Yvettet. Kalitkát faragott és éneklő rigót fogott beléje, letépte a legizesebb gyümölcsöket és a legszebb virágokat. De különösen kifogyhatatlan volt a tenger csodáinak összegyüjtésében. Tudta, hol kell megkeresni a csodaszép kagylóju csigákat, felkutatta a lomha rákok fészkét és ebédre fejedelmi lakomát készitett belőlük.
- A tied a tenger, ez az én nászajándékom! - mondotta Yvettenek, - ha akarod, kifogom belőle a cápákat, felhozom a mélységből a mulatságos csikóhalakat vagy a virágokhoz hasonló algákat.
- És én, mit adhatok én neked? - kérdezte Yvette.
Szerelmük egész különös és egyenlőtlen volt. A férfi, az esetlen, kedves ősbölény, akinek sejtelme sincsen arról, hogy a szeretkezés más is lehet, mint a lángoló szenvedély végső kicsattantása. És a nő, akinek szerelmi élete már régen eltávolodott a fizikai szépségtől, érzéki játékká, képzeletet ingerlő látványossággá, kifinomult müvészetté lett. Yvette megszokta, hogy a szerelem játékaiban ő volt a kegyet osztó, a fölényes, a pásztoróra eseményeit irányitó, tudta minden szavának, csókjának, érintésének hatását. És most egyszerre félénk rabszolganő lett gyáván és félszegen fogadta a szüz talajról hozott csókot és nem mert ahhoz semmitsem adni abból az édes méregből, melyet Párizs éjszakáiból hozott magával. Élvezte az asszonyi alázat uj érzését, hogy jó, engedelmes és szabadjára engedheti kicsordulni szivéből azokat a forró, érzelmes hangulatokat, melyeket elfojtva tartott a bün és pénz harcában. Minden embernek végig kellene élnie ezt a másik életét, a hajszolástól mentes nyugalmat, melyben lefoszlik róla a gondok ingerültsége, a savanyu fásultság, az élettől való félelem, az emberektől való rettegés. S akkor egyszerre megvilágosodik előtte, hogy mennyi barátja van, a fény, a föld, a fák, bogarak s hogy ő is része ennek a csodálatos, egyre uj szépségben megujuló világnak, joga van élni, kacagni, teli tüdővel szivni a levegőt, örülni feszülő izmainak. És akkor muszáj szeretni! Megnyilnak a sziv zsilipjei és a vér ujjongó ritmussal száguldja be a testet és bedobolja minden sejtecskébe: szeress! szeress! Kitárt karokkal beleölelni a végtelenségbe, mámoros nagy részegséggel! Mintha testünk csodálatos gyüjtőteleppé válna a hegyekből, tengerekből, napfényből, virágokból, mindenből, ami körülöttünk élve vagy holtan formákba szinesedett, belénk szökik a halhatatlan szép, megértjük az élet és halál minden fenséges értelmét, istenekké magasztosulunk, szerelmes istenekké. A szerelem nem érzés többé, hanem erő, a világot betöltő Kronos, testvére a napnak. Száll kifelé a sirokból, meghalt emberek szivéből, akik ugy vitték elevenen magukkal halott testükben, mert életükben nem volt, hogy kinek adják? Jön milliónyi leányszivből, férfi vergődésből és könnyből, felszáll gyászos hollószárnyakon a cellákból, ahol foglyok sirnak tévesztett életükön és mint krisztusi csodát várják, hogy valaki szeresse őket. Asztaluk fölé hajoló öreg Faust doktorok felhőkarcolókat épitenek, repülőgépeket gyártanak, a kémia és technika ezer büvészkedésével szövik át a földet és levegőt, lenézik és megvetik a szerelem iróit és tévelygőit. De jaj, rájuk is ráköszönt husvét reggele, a feltámadást és életet hirdető harangzugás és mindent megtagadnak, amit addig alkottak egyetlen csókért. És ők bünhődnek a szerelmet megvető gőgjükért a legszörnyebben, mert Mefisztótól, a démontól kérik a szerelmet, holott azt nem a titokzatos bün, hanem a kacagó, zengő élet adja!
Pierre átölelte Yvettet:
- Te már mindent nekem adtál, mit kivánhatnék többet, amitől boldogabb lehetnék? Talán csak egyet...!
- Micsodát?
Pierre elhallgatott, fejét tenyerébe hajtotta, sóhajtott. Yvette hozzásimult:
- Beszélj, mit akartál mondani?
A férfi tenyerébe fogta Yvette kezét, de nem nézett föl. Csak ugy halkan, mintha a tengernek mondaná el kinzó aggodalmát, mondotta:
- Félek, hogy mindez csak álom, hogy egy napon ujra elhagysz!
Yvette megdöbbent. Erre még nem gondolt eddig. Annyira élvezte a jelent, hogy semmitsem tervezett, nem érezte a tért és időt, nem voltak aggodalmai, elfelejtette Párizst, kikapcsolta agyából az emlékeket. És most Pierre arra figyelmezteti, hogy a mult még kisért és ő még visszatérhet oda, ahonnan elindult. Ez a gondolat megrémitette és hevesen, szemrehányóan támadt a férfira:
- Hálátlan, hát nem érzed, hogy igazán szeretlek? Nem akarok visszamenni. Soha.
De Pierre makacsul megismételte:
- El fogsz hagyni!
Yvette komolyan megharagudott. Földhöz vágta a kagylófüzért, melyet az imént kapott Pierretől és durcásan továbbment. Pierre utána futott, térdreborult előtte:
- Ne haragudj, hiszen meghalnék érted!
Yvette lehajolt hozzá és megcsókolta:
- Ne bánts meg többé. Ne beszélj ilyeneket.
A férfi felindultan dadogta:
- Olyan nagyon szeretlek és tudom, hogy csak buta, tanulatlan paraszt vagyok. Te a városból jössz, Párisból, mindened megvolt, kényelmed, palotád, mulatságaid, ezerféle szórakozásod. Otthagytad, meguntad. És én... mi vagyok én? Egy élet, amely egészen a tied. Mint a kutyád, vagy a kanári madarad élete, melyet elpusztithatsz. Elhagytam a szigetet és többé nem térhetek vissza. Állásomat elveszitettem, Cathrine családja biztosan halálra keres. Veled jöttem, nem kérdeztem semmit, kiszolgáltattam magam kényre-kedvre.
Yvette rámosolygott:
- Megbántad?
- Semmit sem bánok. Én tudom, hogy ennek igy kellett lennie és ez igy nagyon jól van!
Az uton Charles apó tünt fel. Már messziről tréfásan megfenyegette őket a botjával:
- Az ördög látott ilyen megbódult szerelmeseket! Egész nap egymásba bujnak. Istenuccse, még magam is megkivánom! Ej, nem is dolgozni, hanem szerelmeskedni jöttetek ide!
Yvette pajkosan kacsintott az öregre:
- Haragszik, Charles apó?
Az öreg mosolyogva tiltakozott:
- Dehogy is haragszom. Furcsa sziget ez. Néha azt hiszem, hogy a csókok hallgatásától jobban megszépül, mint a kapavágástól. Aztán, hogy őszinte legyek, nem vagyok ám én olyan ostoba, mint amilyennek gondoltok. Átlátok én a szitán. Nem vagytok ti jött-ment parasztok. Figyelem ám én Louise kisasszonyt, látom a járását, az ügyetlenségét, ahogyan a szerszámokat fogja. De hát ez nem tartozik rám. Megszoktam én, hogy az ember ne kérdezősködjön. Idejöttetek, elvégzitek a dolgotokat, itt maradhattok. Ha beteltek a csókkal, majd továbbálltok!
Yvette szive furcsán összeszorult. Hát Charles apó is a bucsuról, a jóllakásról beszél? Szerinte is csak ideig-óráig tartó éhség, hangulat a szerelem? És mindenki az elmulását várja? Dacosan lázadt a gondolat ellen és hogy elhessegesse, még mohóbban, gyermeki nemtörődömséggel hajszolta uj életének örömeit. Munkájuk ugyan kevés volt, a ravasz Charles apó, akinek rögeszméje lett, hogy álruhás, bolond gazdagok a jövevények, nem igen bánta, hogy mit csinálnak. Titokban várta a leleplezés pillanatát, amikor majd busás borravaló jutalmazza tapintatos viselkedését. Pierre kiszedte bárkája szekrényéből a harmonikáját, Yvette pedig táncokat talált ki. Különös, mennyi ötlete támadt. Tengerrel ingerkedő najád tánca, a kacagás és csók tánca, szerelmes virágok, hajnalt köszöntő madarak tánca. Pierre elragadtatva nézte a furcsa, érdekes, szenvedélyes mozdulatokat, melyekben a vágy, ölelés vonaglott s bennük volt a lombok hajladozása, a hullámok vadsága, a virágok illata, a bujkáló napfény játszi könnyedsége. Yvette müvész lett, érezte, hogy csodálatos dolgokat alkot, uj lehetőségét, formáját teremtette meg a táncnak, kiragadta a szinpad hazug kulissza-hangulataiból és belevitte az őserőt, a felszabadult lélek széditő ritmusát, a szerelmes test megdöbbentő lágy pianóit és nagyszerü crescendóit. Ha ezt látnák...! Micsoda tapsorkán remegtetné meg a szinházat, milyen őrjöngve ünnepelnék a tespedt kábulatukból felrázódó emberek. De nem... nem erre akar gondolni, a szinházra, a közönségre, csak Pierrenek táncol, az ő férfiának, aki most elámulva néz rá és kezéből kihullt a harmonika.
- Miért nem játszol tovább?
- Nem tudok... nincsen muzsikám ehhez a tánchoz! De milyen szép vagy, mint egy mesebeli királynő!
- Most te leszel az erdőben leselkedő királyfi és én a királylány, akit meg akar fogni! Hajrá, fogj el, ha tudsz!
Lihegve, kipirult arccal ugrott egyik szikláról a másikra, szinte lebegett a nagy lendülettől. A fiu csodálkozó esetlenséggel próbálta elérni. És ugy fogta el, amint egy rózsatő mellé lankadtan leroskadt, ölelésre kitárt karokkal.
Vasárnap délelőttre kirándulást terveztek.
- Ma valami nagyon szépet mutatok! - mondotta Pierre. - Elviszlek az örök béke szigetére!
Yvette bólintott, hogy az nagyon jó lesz. Ezen a reggelen különösen elégedett volt, mert maga sütötte meg az utravalónak szánt hust. Pierre nagyokat nevetett, mikor az egyik szelet odaégett, meg mikor Yvette minden pillanatban megkóstolgatta, hogy elég izes-e, megvan-e a kellő puhasága? Nagyon mulatságos volt ez és Yvette nagy kedvteléssel csinálta, mert ugy érezte, hogy ez ujabb szál, mely Pierrehez füzi. Gyönyörü reggel volt, kacagó, fiatal reggel, amikor göthösen és gyáván didereg félreeső odvában a halál, dühösen a ragyogó Életre, mely a tenger hullámaitól a mennyboltig dübörög fel, mindent betöltő, megrázó erővel. Ilyenkor az öreg emberek is megfiatalodnak és hisznek az örökkévalóságban.
Yvette virágokat dobált a tengerbe, mintha a vasárnap tiszteletére akarná feldisziteni, Pierre pedig cifra viaszgyertyát helyezett a Mária-kép alá, mely a bárka mellvédjén függött.
A tenger vize a fehéreskék szinből lassankint sötétkékbe olvadt, olyan volt, mint a megolvadt kvarc, a hullámok kemények voltak, szinte pattogzott róluk a fehér gyöngyszemhez hasonló tajték. S a kék szin hirtelen feketébe sötétedett, amint egy óriási sziklafal, amely váratlanul és meredeken ugrott ki a tengerből, rávetette árnyékát.
- Megérkeztünk! - mondotta Pierre.
Két sziklafal között surrant be bárkájuk, melyek között mozdulatlanul, mint egy holt, fekete tükör pihent a tenger, mint egy megállt sziv, vagy egy szörnyü titok néma, fenyegető kapuja. A sziklák annyira körülzárták ezt a szük katlant, hogy itt még a legnagyobb vihar idején sem vetett hullámot a tenger. Zajtalanul siklottak be s a csend fenséges és lenyügöző volt. S azután a katlan hirtelen kiszélesült, a szikla virágos part mellett véget ért s a napfény, mint a szentkép glóriája sugárzott le a magasból. Csak a csend volt változatlan. Mintha a virágok is bujábbak és nagyobbak lettek volna, mint máshol s az illatuk nyomasztó, mint a ravatalra helyezett koszoruké. És amerre Yvette nézett, mindenütt apró dombok, rajtuk fakereszt, vagy márványtömb. A temetőben voltak, az örök béke szigetén, ahová a környékbeli szigetek halottait temették. Miért hozta őt ide Pierre? Ki tudja megérteni az öntudatra nem emelt ösztönt, aggodalmakat, életfentartó védekezést, amely cselekedeteinket irányitja néha. Talán nagy, boldog fiatalságát akarta dacosan szembeszegezni a halálnak, vagy mint egy imádságban, meg akart tisztulni a temető fenséges hangulatában. A különös borzadást akarta élvezni, amely egy sirdomb felett ölelkező szerelmespár szivébe szökik, akik csókjukban a halhatatlanságot lobogtatják fel a halál birodalmában.
Átölelkezve jártak a sirdombok felett, amerre néztek, messze a tenger felől, feléjük szállt a föld gigászi lélekzete és millió templomban zugott a vasárnapi harang és az emberek felfelé küldték lelküket, felnéztek az oltárokra, felsóhajtottak az Urhoz, a munka elült néhány órára és a földön emberré lett az ember.
- Milyen szép ez, - sóhajtott Yvette. És valami nagy nyugalom öntötte el szivét arra a gondolatra, hogy ilyen békés, virágos és fénnyel teli a halál kertje.
Pierre, akinek éles szeme volt, hirtelen felriadt.
- Jönnek! - kiáltott fel.
Csakugyan, egészen messziről néhány bárka közelgett.
- Temetnek! - szólt Pierre.
A bárkáknak még csak elmosódott körvonala látszott, de a szellő már idehozta a bentülők énekét. Fájdalmas, lamentáló egyházi ének, melyet harsogva énekel a kántor és vékony hangon, siránkozva beleóbégatnak az asszonyok.
- Mária! - Mária! - sirt fel a dal a vizek felett.
Pierre és Yvette a szikla peremén előrehajolva figyeltek, mint két sasmadár, vagy a Nirvana kapuját őrző angyal. Yvette érezte, hogy Pierre megremeg.
- A mi falunkból temetnek! - suttogta rémülten.
A bárkák már egészen a szikla tövében usztak, fel lehetett ismerni a fehéringes Villerois tiszteletes urat és a keresztet tartó ministráns gyereket. Előttük a padon fehérre mázolt koporsó, rajta fátyol és koszoru.
- Leányt temetnek! - hördült fel Pierre és eszelősként huzódott vissza a szikla mögé.
Négy bárkán jöttek a gyászolók. Hat legény vállára emelte a fehér koporsót és vitte felfelé a sziklás uton. A leányok és a pap mentek énekelve utána. Egy hang jajveszékelve sikoltotta: Oh leányom! Szépséges leányom! A nap szembesütött velük és ugy mentek a fénybe, mintha egyenesen a mennyországba vinnék a halottat.
A sziklafal és a bokrok eltakarták Pierret és Yvettet, de ők az ágak mögül mindent láthattak. És rámeredtek a gyászmenetre, mint egy dermesztő látomásra. És azok jöttek lassan, nehézkes lépésekkel egyenesen feléjük. Közel a sziklacsucshoz, a legutolsó sorban volt a fiatalok temetője, mintha holtan is a magasba vágynának, lendülete lenne még a fiatal inaknak, melyek idő előtt bénultak meg. Az öregeknek jó lent a völgyben is álmodni, de a fiatalokat, akik még nem fürödtek eleget a napfényben, nem csodálkozhattak el Isten szépséges világán, azokat felvitték ide a sziklaoromhoz. Jöttek egyenkint Jacques, François, Jean, Louis, fekete ünneplőjük volt rajtuk és a kalapjukat gyürögették a kezükben. A leányok bérmaruhájukban, fejükön virágkoszorukkal. És jaj, két siró, érthetetlen, szörnyü szavakat kiáltó öreg ember. Odaroskadnak a koporsó mellé és a koporsó oldalán nagy, iromba betükkel egy név áll: Cathrine.
A kántor nem fogy ki az énekből, a ministráns fiu lóbálja a füstölőt, Villerois hinti a szenteltvizet. Azután nagy csendesség, csak a tisztelendő ur szava hallatszik:
- Fehéren és tisztán szállsz a mennyekbe, Katalina leányom. Az Ur kitudhatatlan akarata intézte lépteidet akkor is, mikor elbotlottál a sziklán és a tengerbe zuhantál és gyászban hagytad szüleidet, testvéreidet és bennünket, akik szerettünk...
Ujra felcsuklik a sirás és egy hang harsogja önkivületi dühvel:
- Átkozott... átkozott gazember! Miatta halt meg!
- Testvérem, ne gyalázd meg a sirt káromló szavakkal! A sir szája előtt nincsen helye haragnak, gyülöletnek, némuljon a bosszu és béke legyen velünk! Circum dederunt!...
Megint hangzik az ének és a tengerről két kiváncsi sirály a sir fölé repül, kering fölötte, mintha ők is bucsuztatnák a szép, kedves leányt, akit olyan gyakran kisértek ki a tengerre.
A rögök tompán dübörögnek, lebocsátották a koporsót. S még feljajdul a bucsu:
Isten veled! Isten veled!
S azután mennek visszafelé.
A nap éppen ugy süt, mint az előbb, déli tikkasztó hőség van és Pierre mégis megdidereg.
- Menjünk, - mondja halkan Yvettenek.
De a lábát mintha ólomsullyal huzná valami s a lelke szörnyen megnehezült.
Yvette megérti és szép, csendesen odavezeti a frissen hantolt sirhoz. A legény szeme megüvegesül, nem jön belőle könny, csak néz, nagy, rémült, babonás borzadállyal. Yvette letérdel, keresztet vet, imádkozik. Pierre érzi, tennie kellene valamit. Gyámoltan, reszkető kézzel egy vadrózsát szakit le, ráteszi a sirdombra és melléje roskad:
- Bocsáss meg - suttogja -, bocsáss meg!
És hirtelen, mintha rém kisértené, kétségbeesetten ragadja meg Yvette kezét:
- Csak te ne hagyj el... csak te szeress!
És ugy mennek le egymáshoz bujva, menekülve a bárkához.

XII.
Este kilenctől féltizenegyig a következő dolgok történtek Doutin márkival a klubjában:
Max Pilon, a divatos operett-szerző, a füléhez hajolva ezt mondta: Barátom, egy nőt fedeztem fel. Tizenhétéves kölyök. De micsoda ördög. Két hete került a szinházhoz, a karban táncol. Egy éven belül egész Páris érte fog örjöngeni. Jövőre ő fogja operettemben a szubrett szerepét játszani. A férfiak megőrülnek érte. De a kicsike fejébe vette, hogy ő csak egy márkinak adja az első csókját. Ma előadás után szabad. Ha akarod, vele vacsorázhatunk!
Sombaz, a festő már messziről integetett neki: Öregem, szépségversenyt rendezek holnap a műtermemben. Páris legszebb modelljei vesznek részt és téged választunk meg a zsüri elnökéül.
Barillot, a dusgazdag agglegény-képviselő, izgatottan mesélte: Ismered ugy-e Moreaut, a filmrendezőt? Képzeld, holnap délelőtt a zárt mütermi ajtók mögött, meghivott publikum előtt erotikus jeleneteket fog filmezni. Huszonkét gladiatori izomzatu férfi és a Folies legszebb görljei vesznek részt. Kieszközöltem számodra is egy meghivást.
Mindebből látnivaló, hogy Doutin barátai mindent elkövettek, hogy a márkit kiragadják abból az apatikus hangulatból, melybe Yvette eltünése óta sülyedt. Ősi férfimoráljukhoz hiven meg voltak győződve, hogy a bajt, melyet egy nő elvesztése okoz, csak egy ujonnan érkező másik nő gyógyithatja meg. Igy tapasztalták ezt magukon és igy volt ez máskor a márkinál is. De most az egyszer a dolog sokkal komolyabb volt. A márki konokul visszautasitott minden meghivást és valósággal buskomorrá lett. A klubban óriási megdöbbenést keltett az eset. Mindnyájan megegyeztek abban, hogy Doutin valami kóros idegállapotba esett, mert józaneszü emberről fel sem tételezhető, hogy komolyan busul egy hütlen táncosnő után. Ugyan, hát vannak egyáltalában hü nők? És ez igy nagyon helyes is, mert még csak az kellene, hogy a nők minden kis futó viszony után nyakunkon maradjanak. Hiszen igy sem könnyü a szakitás. A leghatásosabb eszközöket vették elő, hogy Doutint kiábránditsák szerelméből. Ócsárolni kezdték Yvettet, megvetően nyilatkoztak a szépségéről, felfedezték, hogy hadarva beszél, hideg, dölyfös, érdekhajhász, izléstelen, züllött. Tudták, hogy egy férfinek semmi sem fáj annyira és semmi sem ábránditja ki jobban, mintha a kedvese nem tetszik. Mert a férfi gyönyörüségének egyik legfontosabb és legizgatóbb feltétele, hogy irigyeljék. A legkevesebb férfi éri be azzal, hogy csak néki tetszik a kiválasztott nő, nem elégiti ki a félrevonulás meghitt boldogsága és ha már nem mutathatja meg kedvesét, legalább eldicsekszik hóditásával, feldisziti viszonyukat különféle hazug kitalálásokkal, csakhogy csodálják és irigyeljék érte. Ez a férfitulajdonság a magyarázata a legtöbb szinésznő sikerének. A szinésznő esténkint száz meg száz ember erotikus érdeklődését kelti fel, állandóan a nyilvánosság előtt szerepel, irnak róla, a szinpadon ő a cselekmény központja, szépségét dicsérik, ragyogó ruhákkal kápráztat, a reflektor és muzsika keritő, érzéki varázzsal veszi körül, érthető hát, hogy a férfiak vetélkednek a dicsőségért, hogy róluk suttogják: a szinésznő szeretője! Holott a valóságban nincs ennél szomorubb és gyötrelmesebb viszony. A szinésznő, aki megszokta, hogy ünneplik és szépségét körüllihegik, szeszélyes, hiu és önző, ami kedvesség, érzékiség, ötlet van benne, azt a szinpadnak és a társaságnak tartogatja, ahol kénytelen ragyogni, illuziókat kelteni. A magánéletére nem marad csak rosszkedve és fáradt idegessége. Tulbecsüli szerelmi értékét és ezért kegynek, a boldogitás legmagasabb fokának tartja, ha egy férfié lesz és ebben a viszonyban nem gyengéd, szerelmes asszony, hanem ünnepelt királynő akar lenni, akitől elég önfeláldozás, ha türi és engedi, hogy szeressék.
Doutin mindezzel tisztában volt, de negyvenedik évén tul, mint a legtöbb sokat tapasztalt férfi, ő is gyöngyhalász lett. Igy nevezték gunyosan a klubban azokat a férfiakat, akik a nők lelkét akarták meghóditani és konokul hirdették, hogy a látszólag legromlottabb nő is angyal a lelke mélyén. Doutinnek egyre sürübben voltak érzelmes napjai, amikor valami nagy idilli szerelemre vágyott, kettesben bolyongó és teázó összebujásra. Felfedezte, hogy szive van és egy sereg forró és szines érzést hordoz, melyeket méltó nő hijján még sehol sem tudott elhelyezni. A szerelmet kereste, amelyet eddig csak meggyalázott. Rettegve fedezte fel, hogy öregszik és férfiassága kilobbanása előtt szeretett volna mindent jóvá tenni, megbékülni és kiengesztelődni egy halk, finom muzsikáju barátságban. Az öregedő férfinak ezt a tisztaságot, melegséget és gyengédséget kereső vágyát érzik meg a szerelem és szenvedély tüzét még nem ismerő fiatal lányok és ezért van az, hogy a bakfisszerelem első eszményképe majdnem mindig a már deresedő haju férfi.
Doutin szenvedett, azzal a különös szenvedéssel, mely váratlanul rohanja meg az embert. Akármivel foglalkozik, akármiről beszél, egyszerre csak remegni kezd, verejték ül ki a homlokára, félelmi érzések szorongatják és idegen, közönyös embereknek, akik véletlenül kerültek éppen eléje, megnyitja szivét, elpanaszolja boldogtalan szerelmét, tanácsot és részvétet esdekel. Nem tud másra gondolni, kényszerképzetek gyötrik, a megőrüléstől fél. Doutin már kétszer telefonálta fel éjszaka két órakor a háziorvosát. Sápadt, megnyult arccal fogadta, a szive ugy zakatolt, mintha ki akarna esni.
- Megőrülök, ha Yvette nem tér vissza! - kiáltotta.
Elővette Yvette bucsulevelét és magyarázni kezdte:
- Ez a kedvesség csupa hazugság, félre akart vezetni, hogy ne keressem. Megcsal, egészen bizonyos. Mondja, orvos ur, ugy-e megcsal?
És szinte kéjjel ostorozta magát ezzel a gondolattal. Kiszinezte, részletezte, hogy mint bujik össze Yvette egy másik férfival és körmeivel véresre marta a tenyerét kinjában. Az orvos hipnotizálni akarta, szuggesztiv uton megnyugtatni, hogy Yvette szereti. De Doutin kétségbeesetten tiltakozott ez ellen:
- Nem... nem engedem, hogy hipnotizáljon. Biztosan azt szuggerálná, hogy ne szeressem Yvettet, vagy felejtsem el. És én szeretni akarom, nékem kell! Morfium-injekciókat kapott, attól elaludt és egy-két napig szüneteltek az idegrohamok...
Valósággal réme lett Frédéric Arnouxnak, a Miroir-szinház igazgatójának. Minden délelőtt felrohant hozzá és megkérdezte, hogy Yvette nem jelentkezett-e még? A klubból telefonon hivta fel és százszor is a lelkére kötötte, hogy mihelyt valami hire van, éjjel vagy nappal, azonnal közölje vele.
Amellett Doutin a legszörnyübb jelzőkkel illette Yvettet. Elmondta aljas hetérának, hálátlan ringyónak, meg tudta volna ölni és igazat adott a barátainak, akik véle együtt szidalmazták és igyekeztek megszabaditani rögeszméjétől. De egy kis idő mulva minden átmenet nélkül a szemei kimeredtek és felkiáltott:
- Szeretem, ha beledöglöm is, szeretem!
És nem használt többé semmi, hisztériás önkivületbe esett. Megint csak morfium-injekciókat kellett adni.
Igy köszöntött rá a névnapja. Ezen a napon Doutinnek különös ötlete támadt. Fekete drapériával vonatta be palotájának nagytermét és a drapériákra női aktokat aggatott. Hatalmas álló kandaláberekben gyertyák lobogtak és az asztalon sulyos, ezüstfonásu teritő volt. Csak férfiakat hivott meg, akik mind a legszéditőbben szabott frakkokban, fehér szekfüvel gomblyukukban ültek az asztalhoz és a szakács azokat a könnyü, kaviáros, mustármártásos ételeket szolgálta fel, melyeket a szellemes francia konyha az étellé vált flörtnek nevezett el. A nagy francia királyok és a nőbolond waleszi hercegek fénykorában éltek azok a szakács-költők, akik miként a szobrászok ércbe és márványba, ők husba és mártásba vittek művészi ihletet.
A pezsgőnél Doutin szólásra emelkedett: - Barátaim - mondotta -, nézzétek meg a fekete kárpitokra aggatott aktokat. Ismerjétek fel benne az Élet szimbolumát: a halál végtelen sikjához vezető uton a nők állnak és várnak ránk csókjaikkal. Mind pillanatnyi állomás csak és rohanunk tovább a megsemmisülés felé. De van közöttük valahol egy, aki az örök életet, a megváltást és halhatatlanságot jelenti. Ezt keresi minden férfi, ezért bolyong riadtan, kétségbeesve, lázasan a nagy fekete mező felett. És senki sem találja meg, senki... és nélküle szédül végül a titokzatos Infernóba. És mi az, amit az ut végén magunkkal viszünk? Egy mosoly... a szájszögletünkre merevült keserü mosoly. Ki gondolkozott már a mosolyon? Ki vette észre, hogy ez testünknek egyetlen mozdulata, amellyel mindent kifejezhetünk. Gunyt, szerelmet, alázatot, jóságot, kegyetlenséget, dölyföt, fájdalmat, örömet. A mosoly a dolgok birálata, véleményünk a dolgokról, az életről, mindenről, amely fölé emelkedtünk. A mosolynak multja van, időbelisége, évek átszenvedett fájdalma szürődik össze egyetlen mosolyban. De a legborzasztóbb, legfélelmetesebb, mikor saját életünk felett mosolygunk. Mikor rájövünk, hogy minden hitünk, reményünk, lelkesedésünk szomoru és ostoba kulisszahasogatás volt. A mosoly, amellyel megvetjük az életet. Én egy klubot szeretnék alapitani. A megvetően mosolygók klubját, ahol nem beszélnének az emberek, csak néznének a szivarfüstbe és ajkukon ott ülne a fanyar, megvető mosoly...
Hirtelen zavar támadt, a másik szoba felől vitatkozó hangok hallatszottak. Az ajtó hirtelen felpattant és Frédéric Arnoux, a szinigazgató lépett be.
- Bocsánat - hebegte a nagy sietéstől egészen elfulladva -, fontos hirt hozok!
Doutin egyszerre kitalálta, hogy miről van szó és a nagy felindulástól majdnem szélütést kapott. A nyelve remegni kezdett, elsápadt, a székbe fogódzott, hogy el ne zuhanjon.
- Yvette - kiáltotta - visszajött?
- Nem... de levelet kaptam! Beszélhetek önnel néhány percig négy szem között?
- Igen, hogyne... A barátaim megbocsájtanak! Parancsoljon!
Előre tuszkolta a szomszédos kis szalonba az igazgatót. A vendégek haragosan sugtak össze: Ennek is most kellett jönnie, mikor Doutin már kezdett eszére térni.
Most majd megint gyönyörködhetünk az ideggörcseiben.
Találgatták, hogy mi lehet a levélben és végül is egyhanguan abban állapodtak meg, hogy Yvette biztosan pénzt kér a direktor utján Doutintől.
- A levelet! - sürgette izgatottan Doutin.
Arnoux egy irást nyujtott át. Doutin csalódottan kiáltott fel: - De hiszen ez nem az ő irása.
- Csak olvassa el! - biztatta Arnoux.
Gyürött, füszeresboltokban kapható, silány levélpapir volt, rajta gyakorlatlan, paraszti kézzel irt sorok:
Tisztelt Igazgató ur,
értesitem, hogy Yvette kisasszony, akit keresnek, a mi falunkban volt néhány napig és innen egy Pierre nevü halásszal megszökött. Azt hiszik, valamelyik környékbeli szigeten bujkál, mert vannak, akik látták őket együtt vitorlázni. Tessék őt megkerestetni és visszahivni, mert itt nagy veszélyben forog.
Tisztelettel	    
özv. Vatnaz Feliciánné.
Charlotte anyó küldte ezt a levelet, aki sok lelkiháborgás után határozta el magát erre a lépésre, mikor Cathrine öngyilkossága után az egész falu hangulata Pierre és Yvette ellen fordult és halálra keresték őket. Charlotte tudta, hogy melyik színháznak tagja Yvette, gondolta, legjobb, ha onnan kér segitséget. A szegény asszonyra egyébként is sulyos napok virradtak, mert őt okolták a szerencsétlenségért. Miért hivta ide azt az idegen lányt? Végül is ő volt kénytelen leghangosabban szidalmazni Yvettet, nehogy bünrészességgel gyanusitsák. De igy is rajta száradt a vén boszorkány elnevezés és ha a dolog egy-két századdal hamarább történik, alighanem máglyán égetik el a derék özvegyet. Egy kis haszna azért mégis lett a történetből. Bübájos hire kerekedett a szerelmesek között és ha valamelyik megharagudott a másikra, Charlotte anyót keresték fel és pénzt adtak neki, hogy rontsa meg a hütlent. A szegény vénasszony végül már maga is hitte, hogy elkárhozott lélek lett belőle és nem győzte a sok szentelt gyertyát gyujtani a Szüz Anya képe előtt, megváltását és feloldását esedezve.
Doutint teljesen feldulta a levél. Felállt, a kezét tördelte, fel és alá rohant a szobában és egyre csak ez hajtogatta: Szörnyü! Szörnyü! Arnoux szólt hozzá, de nem is hederitett rá. Halálsápadtan, kezében a levéllel berohant az ebédlőbe. A fekete drapériával bevont, misztikusan világitott teremben ugy állt meg a megrémült, néma vendégek előtt, mint egy középkori flangelláns barát, aki eljött, hogy nyilvánosan ostorozza magát, egy lelki szadista, aki boldog, hogy most végre egész borzalmában tárhatja fel szenvedését:
- Yvette megcsalt! - kiáltotta - egy piszok, utolsó paraszttal, egy halászlegénnyel és én... tudjátok meg, még mindig szeretem! Köpjetek le, mondjátok, hogy züllött, rohadt ember vagyok, ne fogjatok többé kezet velem, de én szeretem ezt az aljas, hálátlan, komisz teremtést! Hát beszéljetek, ugy-e őrült vagyok? Nohát szidjatok, vessetek meg, miért hallgattok?
Doutin olyan ijesztő, szánalmas látványt nyujtott, hogy a barátok rémülten és részvéttel ugráltak fel. Közrefogták, vigasztaló szavakat mondtak, vizzel kinálták. De Doutin makacsul ostorozta tovább magát:
- Én vagyok az oka mindennek. Nem voltam eléggé tapintatos, gyengéd. Szemrehányást tettem neki, amiért feltünően viselkedett az Olimpiában és virágot dobott a szakszofont fujó néger muzsikusnak. Féltékenykedtem, pedig nem is csalt meg. Elmondtam, hogy a családom és a barátaim mennyire izgatnak a házasságunk ellen. Igaza van, hogy felugrott, a legmocskosabb paraszt is különb, mint én. De utána megyek, felkutatom, akárhol van, térden állva kérek tőle bocsánatot és feleségül veszem!
- Elment az eszed, nem tudod, hogy mit beszélsz - kiáltott fel haragos méltatlankodással Senecal gróf. - Kényszeriteni fogsz, hogy felkérjünk: válassz közöttünk, vagy egy kokott között!
- Valóban, hallgass ránk - szólt közbe Houssonet, egy harmincéves, monoklis, nagyképü földbirtokos. - A barátaid vagyunk és a javadat akarjuk. Gondolj a családodra. Azt akarod, hogy minden piszkoskörmü kis ujságiró rólad irja Páris botránykrónikáját?
- Tulságosan ideges vagy. Szanatóriumba kellene vonulnod egy időre! - jegyezte meg Paul Roque, egy szakállas zongoramüvész.
Doutin meghökkent egy pillanatra. Azután bólintott:
- Igen, megértem az őrültek házára. Tudom, oda akartok csukatni. De nincs igazatok, nem vagytok emberek, csak bábok, nem ugy éltek, ahogy a lelketek parancsolja, hanem ahogyan illik. De nékem elég volt ebből. Ötvenkétéves vagyok. Arról a pár évemről, ami még hátra van, magam akarok rendelkezni.
Oudry báró, aki unokaöccse volt Doutinnek és aki eddig megrökönyödve hallgatta ezt a beszélgetést, most Doutinhez lépett. Az arcán, mozdulatán látszott, hogy valami nagyon fontos, kemény dolgot fog mondani.
- Ide hallgass - mondotta. - Uriember vagyok és tudom, hogy nőkkel szemben kötelez a lovagiasság és a diszkréció. De az olyan nő, aki maga kérkedik el viszonyaival, akinek kalandjai köztudomásuak, felment bennünket a hallgatás kötelezettsége alól. Hát tudd meg, kérlek, hogy az a nő, akit feleségül akarsz venni, a kedvesem volt! És könnyen lehet, hogy kivülem más is van ebben a teremben, aki eldicsekedhetik azzal, hogy élvezte kegyeit.
Dermesztő csend állott be. Doutin nehezen lélekzett, az ujjai görcsösen vonaglottak. Végre kitajtékozott belőle az örjöngő düh:
- Menjetek innen, mind... kutyák vagytok... gaz fenevadak!
Oudry nyugodtan igazitotta meg szemén a monokliját:
- Gondold meg - jegyezte meg fagyosan -, hogy e percben erkölcsi halálodat irod alá. Amely percben innen kitesszük lábunkat, bezárul előtted minden társaságbeli uriember ajtaja és mi megszüntünk barátaid lenni!
Doutin megragadta Oudry karját és ugy orditotta:
- Tigrisek vagytok, nem a barátaim! Látjátok, hogy vergődöm, hogy majdnem belehalok a gyötrelmekbe és még rugtok rajtam. A gavallér-kodex azt parancsolja, hogy revolvert nyomjatok a kezembe és ennek inkább szót fogadtok, mint az emberi kodexnek, amely megértést és jóságot követel. Ki innen... hagyjatok, gyülöllek benneteket!
A vendégek felálltak, azzal a bántó, halotti csenddel, amelyben ott dermed a megsemmisülés, összeomlás sulyos atmoszférája. És szó nélkül elhagyták a termet.
Doutin egy karosszékbe roskadt, a fejét tenyerébe hajtotta és így maradt sokáig. Mikor felemelte fejét, megdöbbenve látta, hogy véle szemben egy férfi ül. Praslin volt, a különc, a klub tudósa. Megjegyzendő, hogy a tudós jelzőt a klubban bizonyos szelid iróniával használták, mert nem értették meg, hogyan bujhat valaki dusgazdag ember létére folyton könyveket?
- Maga miért nem ment el? - kérdezte meglepetten Doutin.
- Mert nem azonositom magamat velük. Nincsen igazuk! - jegyezte meg Praslin.
- De igen, százszorosan, ezerszeresen igazuk van. Oh, én nagyon jól tudom ezt. Összevesztem velük, mert tébolyult, kisiklott ember vagyok. Nékik nem mondtam, hogy igazuk van, mert védtem Yvettet. Dacból, kétségbeesésből, szerelemből. De magamnak nem hazudok. Tisztában vagyok mindennel. Elvesztem... nincs megállás, meg kell halnom!
Praslin bólintott:
Bizonyos voltam benne, hogy igy fog gondolkozni, ha magára marad. Ezért nem mentem el. Be akartam bizonyitani, hogy igaza van és hogy a leghelyesebb, ha Yvette kisasszonyt csakugyan feleségül veszi!
Doutin ámulva nézett Praslinre:
- Hogyan, nem gunyolódik?
- A legkomolyabban beszélek. Azonban kérem, öltözzön fel és jöjjön velem.
- De hát miért? Hová menjek?
- Minden környezetnek megvan a maga különös hangulata és igazsága. Ebben a teremben, melyet ön gyászdrapériával aggatott tele és amelyben összeveszett a barátaival, ennek a kicsinyes, hazug világnak erkölcsi igazságai uralkodnak. Én oda akarom vezetni, ahol az abszolut igazságot ismeri meg.
- És hol van az a hely?
- Nálam... a lakásomon!
És látva Doutin elcsodálkozott tekintetét, hozzáfüzte:
- Komolyan beszélek, de ne kérdezzen több magyarázatot, bizzon bennem. Lent vár az autóm. Egy negyed órán belül nálam lehetünk.
Doutin becsöngette inasát és behozatta a könnyü frakk-köpenyeket.
- Mehetünk! - mondotta.
Praslin villája a városon kivül egy dombon állt. Kastélyszerüen volt épitve, az egyik szárnya magas toronyba szökött. Az ablakból Párisra lehetett látni, amely innen a távolból egy fénylő lámpákkal kirakott mesebeli játékvároshoz hasonlitott. Praslin mosolyogva mutatott a csendes, szinte falusi szentimentalizmust tükröző városra, melynek fantasztikus lila tornyai, rengeteg kőházai egyszerüeknek és békéseknek látszottak, nem dübörgött fel idáig a közöttük hömpölygő lázas élet lármája:
- Látja, - mondotta - egy kis képzelőtehetséggel elhihetné, hogy a lesben álló apachok, a sötét és rémületes bünök, melyek minden éjszaka kikelnek a nagyváros csatornáiból és oduiból, a haldoklók hörgése, a gondok, a szeretők érzéki sikolya, emberi könnyek és mosolyok, mind az a kavargó véres és kacagó komédia, amely Páris éjszakáiban zsufolódik, ostoba, jelentéktelen kis játékká zsugorodik már akkor is, ha egy domboldalról nézzük. De jöjjön, mást akarok mutatni magának! A dolgozószobába vezette, melynek hátteréből lépcső vezetett fel a toronyba. Praslin felgyujtotta a villanylámpát:
- Csak menjen előre! - mondotta a lépcsőre mutatva.
A toronyszoba hatalmas gótikus ablaka nyitva állt a nyári éjszakában s mert a közelben sehol sem magasodott épület, amely a kilátást eltakarta volna, a csillagos ég horizontra boruló baldachinja töltött be mindent. Közvetlenül az ablak mellett magas állványra felszerelt, csavaros kerekekkel mozgatható hatalmas távcső állt. Praslin helyet kinált két egymás mellett álló karosszékre mutatva és az éjszaka beszállt a toronyszobába, behozta a szférák misztikus muzsikáját, a végtelenben keringő tüzgolyók suhanását, melyet az ember a lelkével hall meg.
Praslin szólalt meg:
- Ugy-e, ön még sohasem nézett a csillagászati távcsőbe?
- Nem, még sohasem! - válaszolta Doutin.
- Különös dolog. Az emberek néhány felületes, végighadart fizikai és természettudományi órán szavakat hallgatnak: Hold, Merkur, Vénusz, naprendszer és fantasztikus számokat: billió év, millió kilométer, hogy a föld a világür legkisebb bolygói közé tartozik, hogy a nap sok millió kilométer kiterjedésü lángtenger, egy elképzelhetetlenül nagy örök égés... de ki az, akiben ezek a szavak és számok valósággal élménnyé változnak? Kik azok, akik valóban megrendülnek az Ég titkaitól, a boldog emberek, akik felfogják a Végtelent? Néhány álmodó lelkü csillagász, éjszakák poétái, akiknek lelke lassankint olyan lesz, mintha holdsugárból lenne szőve, hosszu, finom ezüstsugarakból, amelyek halvány opálozó fénnyel bekusznak az ürbe, mint a tejut. Spiritiszta szeanszokon néha le is fényképezik ezt a sajátságos fehér fényt, remegő mécsesét a világegyetemnek. Ki gondol arra, hogy a világürben naponta uj világok alakulnak az égő káoszból és ugyanakkor irtózatos katasztrófák pusztitják el a régi világokat. Ki borzongott meg arra a gondolatra, hogy valamikor a sarkvidékek táján tropikus növényzet virult és hogy a föld feltétlenül jeges halálra van itélve? Ki nézte meg a holdat, ezt a megdermedt világot, irtózatos kopár hegyeit, szörnyü krátereit és hóval boritott szikláit? Ki látta a Saturnust a körülötte alázatosan keringő holdakkal, csillagok összeütközését, a földünknél százszorta nagyobb bolygók rémitő szétrobbanását, világok titáni drámáját, irtózatos robogását. Ki rémült meg derült nyári éjszakán, mikor hirtelen robaj hallatszik, fenyegető és tompa dördülés, ki gondolt arra, hogy ilyenkor egy világ pusztult el, melyen talán a mienkhez hasonló embermilliók sikoltották el utolsó szavukat. Nézzen ebbe a távcsőbe, lássa meg saját szemeivel ezt az isteni szinjátékot, a dantei mélységet és magasságot, a föld nyomorult kis pária voltát, az ember semmiségét, és bölccsé lesz. Megtanulja megvetni a nagyképüséget, lemosolyogni az elbizakodottságot, kacagni fog az öröklétre készült emberi intézményeken. És megérti azt is, hogy miért fatalisták és miért nem dolgoznak a keleti emberek, akik képesek egész nap hanyattfeküdni és az eget bámulni. Aki jó barátságban él a nappal, holddal és a csillagokkal, nem olvas többé divatlapot, nem vesz részt fejedelmek fogadtatásán, nem csodálja meg a hadvezéreket, mosolyog a rádión, a repülőgépeken, ezeken a gnómszerü apró játékokon, melyek a Mindenség széditő panorámájában komolytalanok és sulytalanabbak, mint egy étherrezgés. A csillagászatot nálunk összetévesztik az időjóslással: lesz-e csapadék, fujni fog-e a szél? Bizony a régiek, akik horoskópot készitettek a csillagok állásából, bölcsebbek voltak, mert önkénytelenül megérezték, hogy szerves részei vagyunk a Mindenségnek és hasztalan próbálunk külön kis világokat alkotni akarattal, munkával, törvényekkel, mert sorsunkat, életünket az a bizonyos erőrendszer irányitja, melynek egyik paránya a fizikumunk. Tudja uram, hogy mi a kultura? Az embernek az a törekvése, hogy függetlenitse magát a természetes élettől és egy mesterséges Eldorádót teremtsen. És mi történik? Száz és százmillió ember görnyed szerte a világon állati sorsban a gyárakban, mühelyekben, hivatalokban és épitik az Eldorádót. És mit produkálnak végeredményben? Kitalálják, hogyan lehet kényelmesebb és gyorsabb az utazás és a hangközvetités, uj formáját okoskodják ki a müvészetnek és szórakozásnak. De kiknek a számára? Néhány neuraszténiás, a pénzbe és élvezetbe belefásult milliárdos számára. És ha meg is javitják egy fokkal az emberiség sorsát, vajjon kiteszi ez a javulás egy milliomodrészét is annak a sokkal nagyobb elvesztett jónak, melyet az ősi állapotban élő, földmüvelő ember elveszitett, mikor elhagyta a földet és városokat épitett? Ne higyje, hogy tolsztojánus vagyok. Nékem nincsenek elveim és nincsenek bálványaim. Csillagász vagyok. Nem tudok semmi emberi alkotásban, tettekben, szavakban istenséget látni. Nem hiszek az ész végtelenségében és többre becsülöm a test ösztönét, melyet évmilliárdok tapasztalatai teremtettek meg és amely a felettünk uralkodó kozmikus erőknek a visszarezgése, mint a legélesebb logikát, melynek legfejlettebb és legmagasabb foga is a Mars-csillagból nézve nem komolyabb, mint a valóságot és képzeletet összezavaró kisdedek gügyögése. Mit tartsak az emberről, annak elveiről, erkölcséről, mire becsüljem véleményét, mikor még azzal sincsen tisztában, hogy hol él? Korlátoltságában a maga parányi kis területét teszi meg a világ közepének, óh, még csak nem is az egész földgolyóbist, csak azt a várost, vagy legfeljebb országot, amelyhez tartozik, mert hiszen az erkölcsök, elvek, szokások szinte százkilométerenként változnak, nem is szólva arról az óriási különbségről, amely például egy ausztráliai szigetlakó és egy párisi diplomata világnézete között van. Felesleges tehát revolvert fogni és főbelőnie magát csak azért, mert néhány emberparánynak nem tetszik az ön viselkedése. Gondoljon arra, hogy ezek az emberek néhány év mulva rothadt tagokkal koporsókban fognak feküdni, méltóságos orrukat megeszik a kukacok és agyvelejükből, amelyben büszke elveiket hordták, foszforos trágya lesz. Én felszabaditom a lelkét, visszaadom bátorságát és kezébe teszem a titkok kulcsát! Ime, nézzen és lásson...!
E szavak után beigazitotta a távcsövet és Doutin izgatott, mohó kiváncsisággal nézett bele.
- Oh! - kiáltott fel elragadtatva és elbüvölve.
Ezer és ezer holdat pillantott meg ámuló szeme, nagy, kerekre nőtt, kék-sárga fényben ragyogó csillagokat és csapkodó, örvénylő óriási ködfátylakat, melyek egyik csillagtól a másikig értek millió mértföldön keresztül. És minden élt, keringett, mozgott, felrohantak a zenitre, tébolyult sebességgel és mögöttük lángcsóvák jelezték utjukat. Néha fény villant meg a ködfátyolokban, irtózatos, világot körülölelő lángnyelvek és a Marson világosan látszottak a hegyek és a mély, szabályos barázdák, a titokzatos csatornák hálózata. Hegyek röpködtek könnyü pehelyként a világürben, melyeknek mindegyike nagyobb volt mint Európa és Amerika együttesen és látszott a halott, szomoru hold rémületes, kővé vált világa. A föld felett, mellette és alatta milliárdnyi más világ zugott, keringett rémitő gyorsasággal és Doutin ugy érezte, hogy a földgömb csak egy remegő kis pont, melyet jaj de jó, hogy nem vesznek észre és nem söpörnek el lánguszályuk egyetlen mozdulatával a többi óriások. Sápadtan, felindultan támolygott el a látcsőtől, és hálásan, melegen ragadta meg barátja kezét:
- Köszönöm Praslin. Nem lövöm agyon magam és feleségül veszem Yvettet!

XIII.
Napok óta zuhogott az eső. Unalmas, agyat szikkasztó lomha egyformasággal. Minden barnának, piszkosnak, hidegnek látszott, a fák gőzölögtek a párától, a tenger folyton bugyborékolta az esőhólyagokat, az utak ragadósak, utálatosak voltak, lépten-nyomon apró tavakban gyült meg a viz. A park, erdő felmondták a barátságot, az ember megborzadt, ha rájuk nézett, olyan nedvesek, fázósak, rosszkedvüek voltak. Az égbolton makacs, rosszindulatu, mocskos fellegek lógtak, nem rohanók, komorak és méltóságteljesen feketék, mint a viharfelhők, hanem szürkék és mozdulatlanok, mint a hivatalnokemberek, akik nem mozdulnak többé, ha megtelepednek valahol. Sehol nem világosodott meg egy tenyérnyi hely sem, nyoma sem volt a kibujni akaró napnak. A madarak csapzottak voltak és füstölögtek, amint meleg testükről elgőzölgött az eső, nem énekeltek, dideregve huzódtak fészkeikbe.
Nem lehetett kimozdulni a szobából és Pierre Yvettel negyednapja élt ebben a különös fogságban. Eleinte kinos erőlködéssel kerestek szavakat, hogy mulattassák egymást. Pierre harmonikázni tanitotta Yvettet, és elmesélte életének apró történéseit. Ostoba, bárgyu és lapos históriák voltak ezek, melyben a volt tisztiszolga és matróz elmulasztott csizmatisztitásról, hajósurolásról, véres bicskázásokról, virtusos ivásokról beszélt. Yvette kinzottan másra terelte a szót, beszélt Párisról, a szinházakról. Pierret azonban csak az érdekelte, hogy a trónszékek valódi aranyból vannak-e a szinpadon és hogy az a sok mezitelen lány, aki a darabban fellép, szeretkezik-e a szinészekkel a diszletek mögött? Yvette reménytelen kétségbeeséssel abbahagyta elbeszélését. Ezt Pierre észrevette és megneheztelt.
- Azért, mert nem vagyok müvelt és nem komédiáztam még szinpadon, nem kell ennyire lenézned! - mondta sértődötten.
Yvette ijedten eszmélt arra, hogy Pierre, az ősember, csak kint a természetben, az örök mozgásban, napfényben, az erők nagyszerü játékában bontakozik ki vonzó férfiasságában, de itt, a négy fal között, hirtelen közéjük zuhant egy áthidalhatatlan szakadék. A párisi esős délutánok jutottak eszébe, a kedélyes táncos teák, a barátnők és barátok elmés és szórakoztató fecsegése, a zárt autók, amelyek percek alatt a muzsika, illat és kacagás csarnokaiba röpitették, a mozgóképszinházak kényelmes páholyai, melyekből millió meglepő szépségre csodálkozhatik az ember. És eszébe jutott Doutin, aki finom selyemcsomagba burkolt ajándékokkal szokott ilyenkor beállitani, a barátnők, akik a legujabb pletykákat suttogták el csiklandozó nevetés között. Felugrott, az ablakhoz lépett, századszor kémlelte, hogy tisztul-e már az égbolt? De az eső zuhogott vigasztalanul, gyászosan, az ember már az idegeiben, testében érezte a nedvességet. És Pierre elviselhetetlen volt. Azt hitte, kedveskednie kell, otromba szerelmes szavakat suttogott, megfogdosta Yvettet, rápaskolt a hátára. Yvette pedig majdnem megőrült, a végtelen eső felborzolta idegeit, a szavak ingerelték és a férfi érintésétől szinte ájulásba esett.
- Ne bánts, most hagyj... ne nyulj hozzám! - kiáltotta.
De a férfi felizgult és erőszakkal akarta megcsókolni. Yvette, mint az eszelős, sikoltozni kezdett és öklével taszitotta el. Pierre bambán, elképedve nézett rá:
- Mi bajod van? Mit tettem? Mért haragszol rám?
Yvette toporzékolt:
- Hát nem érted? Magam akarok maradni! Ne nyulj hozzám...
Pierre arca sötétre torzult:
- Velem nem lehet igy bánni, nem vagyok a rongyod!
Yvette felkapott egy korsót és szinte önkivületben kiáltotta:
- Ki innen! Ki innen!
Pierre megdöbbent. Valamit mormogott, de azután jobbnak látta kihuzódni a konyhába. Yvette pedig az ágyra vetette magát és fuldokló zokogásba tört ki. Egyszerre megvilágosodott előtte kalandjának esztelensége, minden diszlet leomlott körülötte és előtte áll a meztelen igazság: gyilkossá lett, megölte Cathrinet, akinek elrabolta vőlegényét, egy bárdolatlan tökfilkó szeretője, ápolatlan, piszkos parasztasszony... de hát miért? Miért? Boldogtalan volt, valami ujat, megváltót keresett, elmenekült Párisból. De hát ez lenne az a másik élet? A test bujálkodása, az izmos szerető, a gyönyörü virágos park? Ezért áldozzon fel minden mást? A beszélgetés báját, palotáját, fürdőkádját, társadalmi rangot, jólétet, müvészetét, sikereit, parfőmjeit, mindent, ami most egyszerre megszépült képzeletében és olyan hevesen hivta, szólitotta vissza, hogy Yvette majdnem felsikoltott fájdalmában. Irtózott magától, a testétől, melyet gyülölt e pillanatban.
Az ajtón alázatosan kopogtak. Pierre nézett be. A tekintete csupa szomoruság és alázat volt.
- Ne haragudj, kedves... hiszen annyira szeretlek és ugy szeretnék olyat mondani, aminek megörülnél. Ha akarod, a lábaid előtt halok meg!
Yvette meghatódott. No lám, hiszen ez jó fiu, aki nem tehet arról, hogy benne hirtelen életrekelt előbbi énje. És Yvette elhatározta, hogy jó lesz, elhessegeti a kisértést, nem szomoritja meg Pierret. Csókok között békült meg és kiment a konyhába vacsorát főzni.
De reggel még mindig esett. Makacsul, örjitően, életkedvet elposványositón. Yvette a paplan alá bujt, hogy ne lássa az ablaküvegen végigcsapkodó esőt. A falon nedves foltok támadtak, fekete, hosszu csikok, melyektől hideg és barátságtalan lett a szoba. Kályha nem állt a szobában; a nyers, nedves levegőtől megdidergett. Pierre egy ládán ült és a csizmáját foltozgatta. Mikor észrevette, hogy Yvette kinyitotta a szemét, szemrehányólag szólt rá:
- Már délre jár és még mindig az ágyban fekszel! Én bizony már sétáltam egyet odakünn. Nem vagyok cukorból, nem olvaszt el az eső.
Odament Yvettehez és meg akarta csókolni. Yvette megérezte az ázott test különös, áporodott szagát, a homlokát érintette Pierre nedves haja, melyről még csepegett a viz. Fázva és ijedten huzódott vissza:
- Menj innen... megőrültél?
De Pierre ingerkedett:
- Oh a kis finnyás királykisasszony! Ne félj az esőviztől, babám, attól szépül az ember. Gyere, hadd áztassalak meg, ettől nyilik a virág is!
És karjába ragadva a felháborodástól megdermedt Yvettet, mint egy pelyhet, vitte a nyitott ajtóhoz és kiállt vele az esőbe:
- Nyiljál, kis liliomszál, megkeresztellek egy kicsit!
S azután a bőrig ázott lányt nevetve visszadugta az ágyba.
- No, most majd megmelegitlek! - mondotta.
És mellé akart feküdni. Yvette hevesen maga köré csavarta a paplant és Megérává vált arccal sziszegte:
- Megöllek, ha egy ujjal is érintesz!
De Pierre megelégelte a szeszélyt.
- Hát nálatok igy szokták ezt? - kiáltotta. - Akkor hát tanuld meg, hogy nálunk meg más divat járja!
És egyetlen mozdulattal lerántotta Yvetteről a takarót. Yvette még mielőtt Pierre hozzányulhatott volna, felugrott az ablakra és kihajolt a párkányon:
- Ha egy lépést teszel, kiugrom a kertbe és igy futok egy szál ingben Charles apóhoz és kidobatlak!
Gyülölködve néztek egymásra, a szemük gyilkos mérget szikrázott. Minden szánalom és habozás nélkül meg tudták volna ölni egymást. De Pierre irtózatos haragja ellobbant egy pillanat alatt és határtalan kétségbeesés vett rajta erőt. Aggódott, hogy Yvette megfázik és kérlelni kezdte:
- Gyere le onnan!
- Nem addig, amig a szobában vagy!
Pierre elkeseredve tiltakozott:
- Miért vagy ilyen rossz hozzám? Hiszen csak tréfáltam és tudod, hogy nagyon szeretlek!
Yvette látta, hogy a férfi teljesen meghunyászkodott, visszalépett a szobába és magárakapta a ruháját. Pierre gyámoltalanul figyelte mozdulatait. Beszélni szeretett volna, de a torka összeszorult. Nagy félelem bénitotta, valami ismeretlen veszély előérzete. Yvette lassan öltözködött és az arcán látszott, hogy erősen gondolkozik, töpreng valamin. Közéjük feszült a csend, de a két emberi lélekben már ott háborgott a vihar és mindketten remegve várták kitörését. Yvette elkészült, a tükör előtt még megigazgatta a haját, mintha még egy kis időt akarna nyerni gondolatai rendezésére. Azután megfordult és szeliden, minden indulat nélkül szólt Pierrehez:
- Szeretnék beszélni veled, kedvesem!
Megfogta és gyengéden a tenyerébe fogta a férfi kezét. Az csak türte gyanakvó, ijedt várakozással.
- Pierre, - mondotta Yvette, - nékünk most el kell válnunk!
- Nem! - kiáltott fel magánkivül a férfi.
- Ugyan, hiszen nem örökre szól a bucsu. Csak éppen nincsen értelme, hogy mi, akik annyira boldogok voltunk és akiket csak a szerelem tartott össze, most civakodni kezdjünk, megcsufoljunk, beszennyezzünk mindent, ami szép és kedves volt. Egészen bizonyos, hogy visszajövök hozzád!...
A férfi ránézett Yvettere, égő, elszánt tekintettel:
- Itt maradsz!
Yvette tágra nyitotta szemét:
- Erőszakkal akarsz itt tartani?
Pierreből most már kitört a lázadó indulat:
- Én nem tudok olyan ravaszul és szépen beszélni, mint te. Nem tudom méznek nevezni az epét, szerelemnek a hazugságot és ravaszságot. Én csak azt tudom, hogy szeretlek. Nagyon, végtelenül. Attól a perctől kezdve, mikor először megláttalak, tudtam, hogy én már elvesztem és eldobtam, elhagytam mindent. Ha akarod, tovább élek, ha elhagysz, meghalok. Te most bevallod, hogy csak játszottál velem. De én igazán szeretlek, nékem mindenem vagy és nem mehetsz el innen.
Yvette most látta csak, micsoda veszedelembe került. Az ő élete játékra és szeszélyre volt épitve, könnyelmü és felületes uszója volt annak az árnak, amely aranyfolyamként hömpölyög a városok könnye és nyomora felett és hullámaikban, mint az uj kor szirénjei, metreszek, álszinésznők, könnyüvérü lányok nyujtogatják karjaikat az aranyalmák felé, melyek a folyó felé hajolnak. Néha, mikor elcsendesült a nagy rohanás, a pihenés perceiben ő is felsirt a nagy érzés után, de most, mikor szembekerült vele, megdöbbenve, riadtan hökkent vissza. Ohó, hiszen ő ezt nem igy gondolta! Valahogyan ugy képzelte, hogy szelid muzsikaszó öleli majd körül és a végtelen béke csendes, derüs nyujtózásában fog megpihenni. És most egyszerre ráeszmélt, hogy nem is tud pihenni, hogy a vérében van az izgalom utáni vágy, a gazdagság imádata, a léhaság isteni gondtalansága. Minden mozgalmas életet élő ember sorsa ez. A hajszolódás közepette a falu és magány viziója kisérti meg, ugy érzi, hogy ott találhatná meg lelkének egyensulyát, a boldogságot és termékenységet, de ha csakugyan elmenekült a városból, néhány hét után heves és kibirhatatlan vágy gyötri, hogy ujra visszatérjen oda és amit röviddel azelőtt gyülöletesnek és elviselhetetlennek tartott, most csábitónak, szépnek, nélkülözhetetlennek látja. Mert a városi élet természetük lényege, lelkük beidegzése, gondolkozásuk alapja, az elem, amelyben élni tudnak és lázadásuk, haragjuk, menekülni akarásuk csupán elfáradásuk. A magány, az erdő, tenger, idegen környezet, számukra csupán müvészi élmény és hangulat, mint egy filharmónikus hangverseny. Felüdülnek tőle, tudomásul veszik, de bizonyos fokon tul meg is csömörülnek tőle, mert nem tartozéka természetes életüknek, hanem csak kirándulás, szórakozás, mint a szinház, vagy golfjáték. Kacérkodni a remeteséggel, az egyszerü, tiszta élettel, éppen olyan kaland, mint például megszökni egy nős férfival, csak éppen az érem másik oldala, de ez sem céloz egyebet, mint az idegek csiklandozását. Óh, semmiesetre sem szabad komolyan venni az ilyen kijelentéseket: örökre, élet végéig tartó csendes, nyugodt idilli élet! Nem, az ilyen sulyos döngésü szavak csak néhány kiválasztott ember ajkáról hatnak az erő és igazság megrázó szépségével. Ezek a bölcsek, akik a hiuságon és tülekedő törtetésen felülemelkedettek, akik soha ki nem apadó bőséggel meritenek önmagukból, érzéseket és gondolatokat. De azok, akik gyermekkoruk óta ott tülekednek a hiuság vásárán, akik megszokták, hogy minden kellemes, érdekes és szórakoztató eseményt kivülről várnak, akik éveken keresztül a társasági élet változatos forgatagában csillogtatták szellemüket, ragyogtatták szépségüket és mosolyukat, akik megszédültek attól a szépségtől, amelyet az emberi müvészet ruhákban, ékszerekben, butorokban, mulatozásban fejt ki, akik örömet találtak a flörtben, könnyed fecsegésben, kaszinóban, kávéházban való baráti összebujásban, barátnőkkel való korzózásban, apró cselszövények kitervezésében, hazárdjátékok izgalmában, mind abban a millió apróságban, amiből a társasélet összetevődik, azok képtelenek a magányt elviselni és nem elégszenek meg egyetlen ember társaságával.
Ellenben a primitiv ember, akinek életében nem rohannak az események, aki nem dobhatja el tékozlóan élményeit abban a biztos tudatban, hogy rövidesen másikban lesz része, szivósan beletemetkezik minden érzésbe, nem bocsátja el többé. Ugy tesz, mint a vadállatok a zsákmánnyal, amit nem tudnak magukba gyömöszölni, még azt is elhurcolják a barlangokba, elteszik, várják, amig ujra megjön az étvágyuk, de nem hagynak abból, aminek birtokába jutottak, semmit sem elveszni. Yvette része lett Pierre életének, megvásárolta mindazzal, ami tőle tellett, elhagyta érte a talajt, melyen eddig élt, megsemmisitett, felégetett mindent, ami régi életét jelentette és most számára nem volt visszatérés, nem volt más életlehetősége csak az, amely Yvettebe kapcsolódott.
Ott állt Yvette mellett, az arca sápadt volt, a hangjában valami kisérteties nyugalom és elszántság:
- Ha elhagysz, akkor én felkutatlak... utánad megyek akár a világ végére is és megöllek!
Yvette dideregve, lázasan tiltakozott:
- Ehhez nincs jogod. Jó voltam hozzád, teljesitettem minden kivánságodat... szép volt, ugy válunk el, mint jóbarátok... emlékezni fogunk erre a forró, nagyszerü nyárra és én visszajövök hozzád jövőre. Igen, esküszöm neked, hogy visszajövök. Vagy, ha akarod, gyere te utánam Párisba. Megfizetem költségeidet. Feljössz hozzám az ősszel néhány hétre...
Pierre rendületlenül megismételte:
- Itt maradsz!
- De hiszen te magad mondtad, hogy el fogok menni. Előre tudtad... emlékszel, ott mondtad a sziklapárkányon, amikor az uj táncot mutattam. Számitottál erre. Miért erőszakoskodsz most? Legyen eszed, Pierre, nekem haza kell mennem. Szerződésem van, kerestetni fognak, a rendőrség kikutatja, hol vagyok és téged bezárnak, ha erőszakkal visszatartsz!
Pierre olyan maradt, mintha ércből öntötték volna.
- Semmitől sem félek! - válaszolta.
- De én menni akarok, nem birom itt ki tovább... nem birom!... - sikoltotta Yvette és tébolyultan sirt, vonaglott, toporzékolt. Teljesen elveszitette önuralmát és józanságát, Pierre elé ugrott és szinte belevágta, marta dühös szavait az arcába.
- Te paraszt... büdös paraszt! - rikácsolta, - te akarsz engem visszatartani? Te szemét, kinyilt a szemed, megjött az étvágyad? Menj innen, mert felruglak, a szemedet kaparom ki!
És eszeveszett dühében öklével Pierre arcába sujtott. Pierre hátratántorodott, orrából kibuggyant a vér. De a másik pillanatban megragadta Yvettet és verni kezdte. Kegyetlen, durva parasztütlegekkel. A haját tépte, rugta, öklével zuzta, vágta, ahol érte. Yvette sikoltott, jajveszékelt, könyörgött, de az ütések tovább záporoztak a hátán, karján, fején, fekete véraláfutások torzultak a szeme alá, iszonyu fájdalom hasogatta, az eszméletét érezte elhomályosulni. Félig holtan roskadt az ágyra, meg volt győződve, hogy Pierre agyonveri, szeme elé véres ködfátyol borult. De Pierre megelégelte az ütlegelést. Elfulladva, lihegve, szörnyen felindulva állt Yvette előtt:
- Most hát megtanultad, hogy öklöm is van és ehhez tartsd magad!
Yvette meg sem mozdult. Véresen, összetörve, daganatokkal boritva feküdt az ágyon és csak valami furcsa, vékony szepegés csuklott ki belőle. Pierre megrendült. Egy pillanatig habozott, hogy segitsen rajta, vizzel lemossa, borogassa, de férfidölyfe erősebb volt. Hátat forditott, magáravette köpenyét és kiment a szobából. Az ajtót irtózatos erővel bevágta maga mögött, hogy csak ugy döngött. Hadd hallja Yvette, hogy még mindig tele van haraggal, méltatlankodással. De mikor kilépett a házból, egyszerre határtalan kétségbeesés és bünbánat fogta el. Érezte, hogy mindennek vége és kinjában ledobta magát a sáros, nedves földre és üvöltő, panaszos, artikulátlan orditásba tört ki. Végigrohant a parkon minden cél és értelem nélkül, a bokrokról, fákról rázuhanyozott az esőviz, amint nekilódult a cserjéknek, fatörzseknek. Lefutott a tengerpartig és beszélgetni kezdett a tengerrel, elhagyatottságában a végtelen vizet tette meg barátjának, képzeletében a tenger szellemalakokkal népesült be, kigyótestü nőkkel, hordófejü szörnyekkel, iszonyu nagy istenszerü alakokkal, akik mind hallgatták az ő nagy feljajdulását.
Yvette hallotta az ajtó döngését, amint Pierre becsapta maga mögött és életösztöne menekülésre élesztette aléltságából. Nagy akaraterővel feltápászkodott és az ablakig tántorgott. Látta Pierret, amint tébolyodottként végigvágott a parkon és a tenger felé rohant. Most... most kellene neki is elszökni innen! Visszament az asztalhoz, vizet ivott és a vért kissé lemosta az arcáról. A félelem, hogy Pierre visszatér, a találkozástól való irtózás visszaadta erejét. A teste sajgott, össze volt törve, minden lépésnél uj fájdalom nyilalt belé, de mennie kellett, ebben a szobában egy percig sem maradhatott tovább. Átvágott az udvaron, belebotlott a tócsákba, a sár, piszok, keserüség ugy rápatinázódott, mint a mumiákra a szent szalag, belekérgesült, megsemmisitette előbbi lényét és nyomorult, eltorzitott, szánalmas páriaként vonszolta tovább magát. És szinte bebukott Charles apó ajtaján. Az öreg kertész két ismeretlen legénnyel beszélgetett éppen, akik viaszkosvászon köpenybe burkoltan álltak előtte és egy nagy kosár tartalmát üritették az asztalra. Kávés- és teadobozok, konzervek, cukor, liszt, vászonnemüek, szerszámok, háztartáshoz szükséges mindenféle apróságok, kenőcsök, kefék, ruhafélék sorakoztak egymás mellett tarka össze-visszaságban, mint a falusi szatócsboltok pultján. Goudin, a kereskedő küldte el a kis postahajóval azokat a cikkeket, melyeket Charles apó félévenkint egy nagy listára irva rendelt meg nála.
A három férfi meglepetten nézett Yvettere, aki valóban szánalmas látványt nyujtott e pillanatban. Szeméből halálos rémület tükröződött, arca teli volt véraláfutásokkal, kegyetlen daganatokkal.
- Mentsetek meg, mentsetek meg! - dadogta eszelős rémülettel és egész testében remegett.
Charles apó ijedten ugrott fel és megfogta az összeroskadni akaró Yvette karját.
- Mi történt? - kérdezte ijedt csodálkozással.
Yvetteből kitört a hisztériás nagy felindulás.
- Meg akar ölni, nyomorékká vert, erőszakkal akar itt tartani, a nyomorult, a gazember! - sikoltozta.
És az elámult Charles apónak elmondta, hogyan került ide.
- Mentsen meg, könyörgöm, hálás leszek, megfizetek érte fejedelmien. Vigyenek át a halászfaluba. Charlotte asszonynál van pénzem bőven, mindent megadok, amit csak kérnek, de vigyenek, ne hagyjanak itt!...
- Ha a kisasszonynak tetszik, velünk jöhet a postagőzösön! - mondta az egyik legény.
- Idehallgassatok, - szólt Yvette. - Ezer frankot fizetek, ha átvisztek, megvárjátok, amig magamhoz veszem pénzemet és elvisztek a legközelebbi kikötőbe, ahonnan Párisba utazhatom.
A legény bólintott:
- Azt hiszem, kisasszony, hogy a kapitány szivesen belemegy ebbe az üzletbe. Charles apó, irja alá az átvételi elismervényt és mehetünk is!
De Yvetteben uj aggodalom nyugtalankodott fel:
- Nagyon óvatosnak kell lennünk, nehogy Pierre észrevegyen.
Az egyik legény hetykén mutatta öklét:
- Hát csak idejöjjön, majd elbánunk vele!
Yvette hevesen tiltakozott:
- Nem akarok vért... ismerem ezt a vadállatot. Emberhalál lenne a vége.
Charles apó helyeslőleg bólintott:
- Még csak az kellene. Csendőrök, gyilkosság, tanukihallgatás, törvényre járás. Ej, itt van ez a nagy kosár, bujtassátok ebbe és ugy vigyétek a hajóra. Legalább nem ázik meg.
Ez az ötlet megtetszett a legényeknek. Mulatságosnak találták, hogy a kávé és cukor helyett eleven szép asszonyt visznek a kosarukban.
- Hát csak hamar, bujjon bele! - biztatták.
Felemelték és befektették a hatalmas gyékénykosárba. Akár ki is nyujtódzhatott benne, akkora helye volt. Még egy köpenyt is teritettek föléje. Azután jobbról-balról mindegyik megfogta a kosár egyik fülét:
- Isten áldja meg, Charles apó!
És röhögve, jókedvüen vitték ki a kosarat. Egy kicsit lóbálták is, ringatták, hintáztatták Yvettet, mint a kisgyermekeket szokás. Az pedig megalázva, magánkivül a szégyentől és kétségbeeséstől arra gondolt, hogy ime, ez lett a nagy feldicsőülésből, a végtelenbe robbant szerelmi sikolyból, a fenséges lázadásból. Szánalmas, kacagtató operett-finálé, ruháskosárban való menekülés. A kosár durva fonadékán keresztül látta a fákat, a szobrokat, a virággal befuttatott lugasokat, melyekbe szerelmes aléltsággal szökött be Pierre-rel, látta a sziklát, melyen összebujva a naplementét nézték és mindaz, ami akkor élt, erőtől duzzadó és királyi volt, most élettelen, szürke, jelentéktelen lett, mint a szinpadi diszlet, mikor eloltják a reflektorokat és lecsavarják a lámpákat. Itt is kialudt a nagy lámpa, a napfény, minden összeomlott, mindenről kiderült, hogy diszlet, káprázat, öncsalás volt. Kosárban vitték őt is, mint ahogyan előadás után a kasirozott szinpadi kellékeket hurcolják a kellékraktárba. Borzasztó, utálatos, elviselhetetlen bukás. Az istenekkel való találkozás után, Cythere szigetének életretámadt csodái után két hajóslegény röhögve lóbálja, rázza vissza a józan életbe s a férfi, aki ugy jött rejtélyesen és lenyügözően, mintha a rejtelmes indus éjszakákból lépett volna elő, megverte, összetörte testét, lerázta magáról a lopott fénypalástot és durva, ostoba paraszttá aljasodott. A tengerpartra értek és a réseken keresztül meglátta Pierret, aki a postahajó közelében állt és rámeredt a tengerre. Most hozzá kellene lépni, átölelni, mégegyszer hinni mindannak szépségében és istenségében, ami történt, bucsut venni a fájdalom és elragadtatás könnyeivel, azzal a tragikus magunkraeszméléssel, amely nagyszerü szárnyalások után rohan ránk, mikor visszaérkezünk a földre. Odaomlani a férfi karjaiba, megcsókolni forró, eltikkadt száját, megértetni vele, hogy az Élet csak percekre ad izelitőt a halhatatlanságból, hogy azután örökös vágy, emlék és lázadás formájában a müvészetben támadjon fel. Nem szabad felorditani, Pierre, Istent káromolni, vért szomjazni, gyülölködni! Nézd, utolsó pillantásommal megsimogatlak és megbocsátom néked, hogy összetörted a testemet. Szeretlek ujra, a szemembe könnyek szöknek. Talán nem is kosár, amiben visznek, hanem koporsó és én, aki uj, csodálatos életre támadtam fel, ismét meghaltam és visszavándorolok előbbi, örömtelen életembe. Az ember sokszor hal meg, Pierre, jaj, hogyan magyarázzam ezt meg neked? Ne nézz olyan mereven az esőverte tengerre. Nézd, kinyujtom a kezem és megsimogatlak. Nem érzed? Hogy fogsz vigasztalódni, Pierre. Ott, messze a láthatár felett, látod, egy kissé megvilágosodtak a fellegek; a nap már szökteti át aranylándzsás, hosszu sugarait. Az élet visszatér, Pierre és a fényben, melegben, amely átölel, az én szerelmem is benne lesz, elküldöm hozzád, itthagyom... Isten veled, Pierre.
A legények vitték a kosarat a keskeny padlón és letették a fedélzeten.
- Mindjárt kiszállhat, kisasszony! - mondták jókedvüen.
Felvonták a horgonyt, a gőzgép nagyot sipolt.
- Előre! - mondotta a kapitány.
És a hajó lassan elfordult a parttól.

XIV.
Doutin márki aznap éjszaka negyvenöt cigarettát szitt el, amiből nyilvánvaló, hogy ideges volt és nem tudott aludni. Kétségbe volt esve, hogy a gyorsvonat csak délelőtt tizenegy órakor indul Marseille-be és hogy addig tétlenül kell töltenie az időt. Különféle rémképéket rajzolt arról, hogyan fogja viszontlátni Yvettet és hirtelen az a rögeszméje támadt, hogy Yvette valami regényes bünügybe keveredett, erőszakkal rabolták el és rejtve tartják. Annyira izgatott lett, hogy hajnalban feltelefonált egy ismert detektiviroda főnökéhez és felhivta, hogy másnap reggelre sürgősen bocsássa rendelkezésére két legmegbizhatóbb emberét. Hat órakor megfürdött és kilenc órára minden bőröndje becsomagolva utra készen állt. Negyed tizkor már feltülkölt a soffőr és féltizre beállitott a két detektiv is. Még tulságosan korán lett volna kimenni a pályaudvarra és Doutin sehogy sem tudta, miként üsse agyon az időt. Minden pillanatban elővette a zsebóráját. Behozatta a reggelijét, de képtelen volt egy falatot is lenyelni. A detektivektől azt kérdezte, hogy van-e revolverük és hogy hány emberrel tudnának ellenállás esetén megküzdeni? Azután aziránt érdeklődött, hogy általában mi a tapasztalat a nőrablás terén: erőszakot követnek-e el a nőrablók, vagy csak zsarolni szoktak? Megkérdezte, hogy ha egy nő elszántan védekezik, lehet-e erőszakkal birtokba venni? Olyan naiv és együgyü kérdéseket adott fel, hogy a detektivek összenéztek és komoly kétségeik támadtak Doutin elmeállapota felől. Tiz órakor Doutint uj, ideges aggodalom és félelem fogta el. Halálfélelem gyötörte, szivdobogása volt és eszébe jutott, hogy talán Yvette is beteg és azon az istenhátamögötti helyen, ahol rá fog akadni, orvos sem lesz. Nyomban telefonált a háziorvosának, hogy csomagoljon és utazzon velük, megfizet minden összeget. Negyedtizenegykor elhatározta, hogy nem vár tovább, maga megy el autóján az orvosért, mert még megtörténhetik, hogy lekésik és nem megy velük. Közben a titkárja telefonon jelentette, hogy a jegyeket megváltotta és egy elsőosztályu fülkét bérelt ki számukra. Negyedtizenegy után három perccel Doutin kiadta a parancsot:
- Indulunk!
A szoba küszöbén állt és már nyitotta az ajtót, mikor megszólalt a telefon.
- Az ördögbe is, - káromkodta el magát, - ennek is most kell feltartania engem.
És rászólt az inasra:
- George, menjen a telefonhoz és mondja, hogy nem vagyok itthon, elutaztam!
Lesietett a lépcsőkön, izgatottan betessékelte a detektiveket az autóba és rászólt a soffőrre:
- Austin orvos urhoz megyünk!
Ebben a pillanatban a palota ablakából az inas torkaszakadtából kiáltozni kezdett:
- Méltóságos ur! Méltóságos ur!
Doutin dühösen fordult vissza:
- Mi az? Megőrültél?
A szolga egészen ki volt kelve magából.
- A telefonhoz, a telefonhoz méltóztassék! - kiáltotta.
- De hát ki az ördög kéret? - dühöngött Doutin.
- Yvette kisasszony!
Ez volt az a bizonyos szenzáció, amelyre azt szokták mondani, hogy derült égből való villámcsapás. Annyi bizonyos, az autóban hagyta a megrökönyödött detektivet és rohant lélekzetvesztetten fel a lépcsőkön. A keze remegett, a hangja a torkába szorult, mikor a kagylót felemelte. Kétszer is hozzáfogott, mig végre ki tudta dadogni:
- Yvette... csakugyan maga az?
Megismerte a nő hangját és valósággal megzavarodott az örömtől. A kérdések özönét zuhogtatta a telefonba:
- Hol volt? Mikor jött? Mért nem adott életjelt? Tudja-e, hogy éppen most akartam utána utazni?
Yvette boldogan hallgatta ezt a szóáradatot, amely mindennél döntőbben bizonyitotta, hogy a márki változatlanul szereti. Csak az utolsó megjegyzés nyugtalanitotta: Doutin utána akart utazni. Hogyan, hát tudta, hogy hol rejtőzködik? Ez mindenesetre olyan dolog, melyet nem jó telefonon feszegetni. Tehát óvatos, ravasz választ adott, amely alkalmas volt arra, hogy még jobban felizgassa a férfi vágyát és fantáziáját:
- A fürdőkádamban ülök barátom, a maga számára akarok megszépülni! Jőjjön hozzám egy óra mulva, akkor mindent megbeszélünk!
A márki ezalatt az egy óra alatt beautózta a fél várost és kifosztotta a boltokat. Három virágáruslány cipelte fel a csokrokat és virágkosarakat Yvette lakására. Doutin csak azután csengetett be, mikor az ajándékokat már felvitték. Csodálatos módon ugy érezte, hogy néki kell megengesztelni Yvettet és kedvező hangulatra deriteni. Yvettet komolyan elérzékenyitette ez a nagy szerelem és bőkezüség és szerette volna meghálálni. Könnyü selyempijamában sietett a márki elé és szó nélkül, könnyezve átölelte. Doutin, aki amugy is gyengeidegzetü férfi volt, természetesen sirva fakadt ennyi gyengédségtől. Boldog lett volna, ha Yvette kétszer annyit vétkezett volna, hogy azt most mind megbocsáthatta volna.
- Barátom, - mondotta Yvette, mikor kibontakoztak egymás karjaiból, - üljön le és beszéljünk komolyan. Maga tudja, hogy miért mentem el. Számot akartam önmagammal vetni...
Doutin közbevágott:
- Mindent tudok, Yvette. Nézze, itt hordom magammal ezt a szörnyü levelet. Ne beszéljünk erről...
- De igen, beszéljünk - vágott közbe Yvette, aki egy pillantást vetve a levélre, azonnal felismerte Charlotte anyó irását. - Én nem kegyelmet kérek, nem a pillanatnyi elérzékenyülést akarom javamra forditani. Ennek nincsen értelme, mert a megértés és bocsánat nem a lélek mélyéből, meggyőződéséből fakad, hanem a muló hangulatból. Meg kell magyaráznom magának barátom, hogy mi történt, mert csak igy lehetek bizonyos abban, hogy nem marad tüske a lelkében. És egy vallomással kell kezdenem: én szeretem magát Octave. Az ember néha nagy kerülő uton jut ilyen felfedezéshez és ezt az utat kellett nekem is befutnom. Asszony vagyok, aki a szerelmet kereste. Milyen balgák és ostobák azok, akik a kegyetlen és fenséges erény nevében azt hirdetik, hogy ezt csak egyetlen férfinél vagy egyetlen asszonynál szabad megpróbálnunk keresni. Az ember százszor is változtatja élethivatását, ezerfelé kutatja boldogulásának lehetőségét, egész élete a kisérletezések, próbálgatások közepette telik el. Mi jogon kivánjuk hát tőle, hogy a minden érzések legnagyobbját, egész életének irányitóját találja el mindjárt első kisérletre? Hogyan tudhatja az, ki hozza el az igazi szerelmet, aki a szerelmet még nem is ismeri? Hiszen egészen más egy fiatal lány érzelmes és légies rajongása, mint a tapasztalt asszony lehiggadt, érett barátsága és szerelme. A szerelem szorosan belekapcsolódik minden változó életnézetünkbe, összefügg egészségünkkel, foglalkozásunkkal, anyagi helyzetünkkel. Azok az érzésbeli elemek, amelyek alkotják, éppen olyan változók, mint sorsunk, fejlődésünk, egész életünk. A szerelem a tetteink motorja, de minden uj nekilendüléshez másféle motor kell. Van olyan cél, melyet csak egy gyengéd baráti kisérővel tudunk elérni és van olyan, melyet csak akkor érünk el, ha egy démon kegyetlensége ostorozza ki belőlünk a kétségbeesett erőkifejtést. Van művészi alkotás, melyre csak a fájdalom, és van, amelyre csak az öröm ihlet meg. És mindegyiket más nő hozza elénk. Csak nagy csalódások, tévelygések után kezdünk józanon látni és ekkor szabad csak megkeresnünk azt az embert, akihez örökre oda akarjuk kapcsolni magunkat. És akkor magunkhoz hasonló tépett és égett embertársat kell keresnünk, aki már szintén tul van a nagy, eget ostromló lázadások idején. És ha két ilyen ember egymásra talál, akkor a közös szomoruság és bölcsesség sokkal inkább egymáshoz kapcsolja őket, mint akármilyen házassági ceremónia. Én most jövök magához utolsó vesztett ütközetemből. A nagy romantikus csatát akartam megvivni, makacsul és bolondul mégegyszer visszairamodtam a gyermeklány érzelmes álmaihoz, napsütéses kerthez, falusi egyszerüséghez, az asszonyért ölni tudó ősférfihez. Csufosan megbuktam barátom és kérem, legyen gyengéd, ne kérdezzen részleteket. Visszajöttem magához és ugy érzem: mindenen tul vagyok, akárcsak maga, aki végső kikötőnek a házasságot választotta. Nos, erre nincs szükség, Octave. Nem kell, hogy feleségül vegyen. Én anélkül is hüséges barátnője leszek. Ezzel akarom bebizonyitani, hogy csakugyan szeretem és semmiféle számitás nem vezetett, mikor magához visszatértem.
Doutin ragyogott a boldogságtól és büszkeségtől.
- Ha ezt hallanák a barátaim, - kiáltotta fel, - azok a hájfejü, ostoba tacskók, akik nem látnak az orruknál tovább. Nőértőknek nevezik magukat és szemforgató finom lányokat vesznek feleségül, akik ezer aljas flörtön csókolództak át és a Madelaine-templomban találkoznak udvarlóikkal. Elveszik őket a szülőkkel folytatott nyugodt alkudozás után, melyet a leány cigarettázva vár meg a másik szobában. És az alku végén, ha sikerült a megegyezés, szerelmes Romeó és Juliaként borulnak egymás karjába, ha pedig nem sikerült, hideg, mentegetődző udvariassággal bucsuznak el egymástól. Mikor az anyakönyvvezető elé lépnek, fölényes, okos mosollyal hallgatják a barátok tréfás, csipkedő megjegyzéseit és a nászuton kölcsönösen beszámolnak arról, hogy milyen csinos az a fiatalember vagy nő, akit a montecarlói játékteremben láttak, vagy a nizzai strandon jött velük szembe. Egy fél év, vagy egy év után már vigan csalják kölcsönösen egymást. Ha a férfiak titokban nem nyugodnának bele felszarvazásukba, ugy valóban nem értem, hogy mernek házasságot kötni tapasztalataik ellenére. Hiszen hány férjes asszonnyal volt már viszonyuk és hányról tudják, hogy a barátaiknak kedvese. És mégis házasságot kötnek és mint férjek is csábitják tovább a mások feleségeit. Nyilt játék, amelyről a világon mindenki tud és mégis elég merészek erkölcsbirókul feltolakodni. Ah, én nem törődöm velük, Yvette. Én már valóban a tisztaságra, egyszerüségre, megértésre vágyódom és ezt a magam módján keresem meg. Két hónap előtt megkértem a kezét és akkor haladékot kért. Ma ujra és szerelmesebben mint valaha megismétlem kérésemet: legyen a felségem, Yvette!
Yvette lehunyta szemét. Ez hát a finálé, a pajkos, érzelmes, viharos, gyötrelmes melódiák után felzugó végső akkordok. De a fináléban még visszahozzák a reminiszcenciákat, a lepergett cselekményt kisérő fő zeneszámokat. És ő is hallja a tenger moraját, a fák, lombok zugását, méhek döngicsélését és egy sikolyt, egy férfisikolyt, amely őt hivja vissza. Mit csinál most Pierre?... Igen, tisztán hallja a kiáltását, látja, amint eszeveszett örjöngéssel a tengerparton szalad, őt hivja, szólitja, az ő lábnyomát csókolja a nedves parton. Itt ül a palotájában, de az érzések, melyeket felviharoztatott, a szenvedély, mely az ő testéből árad, most is ott ég, lobog a szigeten, kisugárzik a fák leveleiből, felillatosodik részeg bódulattal a földből, előkuszik forró kigyódzásban a sziklák réseiből és nem bocsájtja el többé Pierret. Jaj, hogy tör be félelmes felindulással Charles apóhoz, hogyan kéri számon tőle: Merre van Yvette?
- Nem tudom, mi közöm hozzá, mért nem vigyáztál jobban rá? - mordul vissza az öreg.
És Pierre rohan végig a szigeten, beles minden bokor alá, hangosan kiáltja a nevét: Yvette! Yvette!
Itt kell lennie, hová is menekülhetett volna, csak itt rejtődzhetik. És elsirja magát nagy, kétségbeesett férfisirással: Irgalmazz! Jőjj vissza! Várlak, szeretlek, bocsáss meg Yvette!
A sziget megtelik jajszóval és sirással, felrebbennek a madarak, a szikla jajongva veri vissza a fájdalmas kiáltást: Yvette! Yvette!
Alkonyodik. Nagy árnyak bujnak elő mindenfelől, titkokkal népesedik a sziget. Nem a rendes, barátságos árnyak ezek, amelyek édes bágyadtságot lopnak a munkában elfáradt testre, hanem idegen, ijesztő, félelmetes árnyak, szörnyü grómjai, csufondáros kengyelfutói eljövendő szerencsétlenségeknek. Mindjárt egészen sötét lesz és Yvette még mindig nem került elő. Pierre szivét kimondhatatlan félelem szoritja össze. Elment... vagy a tengerbe vetette magát! Kinzottan, örjöngve ugrik fel. Egy nagy, égő faágat tart a kezében, azzal rohan vissza a tengerpartra és fürkészi végig a nyomokat. Sehol semmi nyom, a legkisebb jel. Nem, mégis otthon lesz, elbujt és most kacagva fogja várni. Csak megbüntette, amiért megütötte. Sohasem fogja bántani többé, soha! És rohan a lakásukba vissza, olyan heves akarással, hogy akaratát már egészen összetéveszti a valósággal és nem érti, hogy miért nem világosak az ablakok és miért nem siet eléje Yvette? Valósággal betör az ajtón, de csalódottan tántorodik vissza. A szoba üres, sötét, élettelen. Pierre még mindig nem adja fel a harcot. Akkor hát mégis ott kell lennie Charles apónál, az tartja elrejtve. És fájdalmában összetörve tántorog át Charles apó udvarába. Leborul az öreg ember előtt, összekulcsolt kézzel könyörög: Mondja meg, hol van? Adja vissza!
Az arca eltorzul a fájdalomtól, szeméből patakzik a könny. Az öreg megszánja, meg akarja menteni a kinzó kétségektől.
- Nyugodj meg, Yvette elment, nincs már a szigeten!
És elmondja neki az egész történetet. Pierre csak hallgatja, nem érti a szavakat, csak ugy homályosan fogja fel, hogy minden hiába, semmi hatalom, bünbánat, könyörgés nem hozhatja vissza. Maga elé mered, egészen lélektelenül, bambán, nem hallja, hogy Charles apó vigasztalja, beszél hozzá.
- Hé, térj már magadhoz! - kiált rá hevesen az öreg és megrázza vállánál.
Pierre felrezzen, értelmetlenül bámul, a szemében őrület tükröződik. Charles apót komoly rémület fogja el.
- Menj szépen haza fiam, aludd ki magad, ne törődj a dologgal. Egy ilyen szemrevaló legény talál még elég leányt, aki megvigasztalja. Oh, mennyi kedvesem volt... és mind megcsalt, mind! Maradj itt a szigeten, végezd tovább a dolgodat, majd csak megleszel valahogyan!
Közben szép csendesen tuszkolta ki az ajtón. Jót tesz az ilyen nagy indulatnak a hüvös éjszakai levegő. Pierre meg csak megy ki, nagy, életet temető összeomlással. Azzal a nagy megrendüléssel, amely után a lélek soha többé nem vergődik egyensulyra és a nap és az éjszaka minden órájában végigsuhan rajta egy hideg, szivet elszoritó rémület, egy vigasztalan gondolat: nincs többé... nem lehet szeretni, megcsókolni, karunkba zárni, beszélni hozzá! A meleg, az élet melege, amely testéből sugárzott, elszállt és nincs az a tüz, égi vagy földi láng, amely ezt a meleget pótolhatná. S az élet elvesztette célját, tartalmát, üres és fakó lett... lelkünkben és testünkben megkezdődik a haldoklás.
Doutin ijedten ugrott fel és megragadta Yvette kezét:
- Mi az kedves, maga sir?
Yvette megfogta szeliden a feléje nyujtott kezet:
- Ne haragudjon, barátom, de én most nagy harcot vivtam meg önmagammal és nem tudja, hogy mit jelent nekem ez a pillanat. Szeressen Octave, én nagyon, nagyon rászorulok egy kis szeretetre...
Doutin föléje hajolt, az ajkai Yvette homlokát érintették:
- Én nem egy kicsit, hanem végtelenül szeretem!
A szája lejebb akart kuszni Yvette ajkához. De Yvette szeliden elháritotta:
- Most nem, nem szabad, egy árnyék kuszott közénk... de bizzon bennem. Talán holnap, vagy holnapután minden rendbe jön és én engedelmes, szerető felesége leszek!
Doutin mosolygott:
- Én három napot adok. Vasárnap délelőttig üzze el imával a szellemeket és a befejező imát már együtt fogjuk elmondani házikápolnámban az esküvőnkön! - És az elragadtatás hirtelen mozdulatával karjába ragadta Yvettet:
- Szeretlek! - mondta mámorosan.
A forró, váratlanul lecsapó szenvedély, amely áttörte a fájdalom finom fátyolát, meglepte és felizgatta Yvettet. Visszacsókolta a férfit és visszalihegte:
- Szeretlek!

XV.
Az esküvő előtti éjszaka...
Este tizenegy órakor együtt ültek Doutin palotájának empire-szalonjában. Összebujtak és kacagtak a drága titkon, melyet még senki sem tudott kivülök. Yvette Doutin kivánságára még a szinháznál sem jelentkezett. Senki sem tudta, hogy már visszaérkezett Párisba, esküvőjüket titokban akarták megtartani. Doutin már teljesen kidolgozta nászutjuk tervét, de ez meglepetés, ezt nem árulja el. Most csak annyit: az esküvő után autóra ülnek és Cherbourgba robognak. Ott már várja Yvettet az első örömteljes szenzáció.
- Milyen komoly és ünnepélyes ez az éjszaka, - mondotta Yvette. - Utolsó állomása egy hosszu életutnak és holnap uj élet kezdődik. Szeretnék minden terhet kidobni lelkemből, eltörölni a csalódások és utálkozások emlékét, hogy fiatalon és rajongva induljak el veled. Ma éjszaka le kellene vetni magamról a multat, megrázkódni, mint a mesebeli elátkozott hollónak és eléd állni királykisasszonyként. Oh tudom, mindez a jóság, tisztaság eddig is bennem volt, ott rejtőzött élettelenül a büneim, a nyomorult komédiázásom alatt... de most leégett rólam a gyötrelmes máz, lepattogzott rólam az átkozott burok és te azt kapod tőlem, amit még senkinek sem adtam: az elhalkulásomat, barátságomat, könnyes és szerelmes asszonyiságomat! Ebben nincs dac, nincs csodavárás, nincs őrjöngő lángolás, ebben az a nagy megpihenés, derüs boldogság rejtőzik, melyet ugy viszek az oltár elé, mint egy szentséget. Kitárom bátran az Isten elé, összeölelkezik az orgonaszóval, odaszáll a tömjén füstjén Jézus sebzett lábához az oltár felé és megcsókolja azt. Hogy lehet az, Octave, hogy vannak jegyesek, akik az esküvőjük előtti éjszakán tréfákat tudnak egymásnak mesélni vagy szürke, sulytalan szavakkal terveket kovácsolnak. Ezek nem szenvedtek, nem keresték egymást poklos tüzeken át, mint egy kettészakadt lélek két darabja, nem érzik a megváltás megrenditő örömét és fenségét. Mi nagy mélységekből érkezünk, Octave, a mi első ölelésünkben nem a vérünk ujjong, hanem a szivünk dobban könnyezve össze. Mi nem a test nászát üljük, hanem lelkünk feltámadását. Nekünk vezekelnünk kell, böjtölve várni Karácsony éjszakáját, mikor felragyog előttünk a csillag, mely uj életünk Betlehemjéhez vezet.
Doutin a zongorához támaszkodott, mélyen elgondolkozva. Egy ideig szótlanul állt s azután halkan felsóhajtott:
- Igen, szeretnék nagyon boldog lenni!
Yvettehez lépett és magához vonta:
- Te azzá fogsz engem tenni!
Az utcáról felhangzott a Notre Dame éjfélt kongató harangszava. Yvette kibontakozott Doutin karjaiból:
- Holnap hosszu ut áll előttünk. Pihennünk is kell. Isten veled és gondolj arra, hogy ez az utolsó bucsunk!
- Az utolsó és mégis fájdalmas, mert a jövőnek való örülésem nem győzi le afeletti szomoruságomat, hogy most, ha néhány órára is, elveszitlek!
Lekisérte az autóig és ott mellé ült.
- Hazáig kisérlek!
És mikor Yvette tiltakozott, hozzátette:
- Valami azt sugja nekem, hogy egy percet sem szabad többé elveszitenem abból az időből, melyet véled tölthetek. Oh, hiszen olyan régóta vártalak!
És a kapuban majdnem könnyezve szoritotta meg Yvette kezét.
*
Az esketés egészen egyszerü és gyors lefolyásu volt. Csak a pap, Doutin ügyvédje és egy öreg komornyik voltak jelen. A kápolnából egyenesen szobájukba siettek és gyorsan átöltözködtek. A hatalmas autó podgyászokkal megrakva már a kapu előtt várta őket. A soffőr azonnal inditott.
Az országuton Yvette kacagott örömében:
- Milyen jó kettesben lenni veled, megszökni Párisból, a férjjel!
Doutin imádattal gyönyörködött Yvetteben:
- Még sohasem láttalak ilyen szépnek. Tudod-e, Yvette, hogy mi eddig mindig csak este találkoztunk? Persze, mi aludni szoktunk nappal. És mindig muzsikáltak, mikor beszéltem hozzád. A néger dobosok örjöngtek a fülembe, mikor kérdeztem tőled valamit. Nem is csodálnám, ha most kiabálni kezdenék csupa megszokásból. Talán azért is kellett ennyi ideig várnom rád. Nem hallottad soha, mikor szerelmet vallottam.
Az első állomásuk Rouen volt. Végigrobogtak az ódon, patinás házak között és megcsodálták a katedrális csipkés, karcsu kőoszlopait. A szük utcákban minden réginek hatott, még a kirakatokba kitett legujabb modellek is. A nagyváros eleganciája sajátságosan keveredett a középkorból maradt vidéki város jellegzetes sikátoraival, boltives, sötét, egymásra zsufolt házaival, kőkockás piacával.
- Ez a Flaubert és Madame Bovary városa. - csodálkozott el Yvette. - Szálljunk le és menjünk gyalog a vendéglőig!
Valami furcsa, csendes áhitattal lépdeltek az utcán, szinte lábujjhegyen jártak a kőkockákon.
- Milyen borzasztó, - sóhajtotta Yvette, - hogy Bovarynénak meg kellett halnia. Az életével fizette meg, hogy a szerelmet kereste és különb, lelkesebb és bátrabb volt, mint a mellette élő, baromiságba sülyedt emberek. Mondd, hát csakugyan nincs jogunk a boldogsághoz?
Doutin gyengéd szemrehányással nézett rá:
- Most kérdezed ezt, mikor megtaláltuk?
Yvette szinte hisztériás hevességgel kiáltott fel:
- Ugy-e nem hagysz el, Octave, soha... soha?
Doutin nyugtalanul nézett feleségére:
- De hát mi lelt, kedvesem?
Yvette végigsimitotta homlokát:
- Nem tudom... talán ez a különös város. Én annyit sirtam Bovaryné történetén. Olyan boldogtalan volt és a városokban annyi boldogtalan asszony sir a lefüggönyzött ablakok mögött és annyian jajdulnak fel szeretőikhez a nyomorult legénylakásokban: legalább te légy jó hozzám, akinek mindent odaadtam és akitől semmit sem kérek mindezért cserébe, csak néhány szót, egy kis gyengédséget, megértést! Miért rosszak a férfiak szeretőikhez? Miért sajnálják még a szavakat, kényelmüknek egy kis részét is azoktól az asszonyoktól, akik borzasztó éjszakák vergődése után, kockára tett életükkel szinte aléltan roskadnak eléjük? Te sem fogsz szeretni, Octave, ti mind... mind ellenségeink vagytok!
Doutin megbántva válaszolt:
- Ezt nem érdemeltem tőled, kedves. Nagyon ideges vagy... csak ez lehet mentséged.
Yvette szemét menten elöntötte a könny:
- Ne haragudj... Hiszen csak azért aggódom, mert nagyon szeretlek és mert nékem rajtad kivül most már senkim sincsen ezen a világon!
Két órával később megérkeztek Cherbourgba. Doutin kiadta a parancsot:
- A kikötőbe, a második számu rakodóhoz!
Zene szólt. A kivándorlókat üdvözölte a hajóstársaságok zenekara. Mindenfelől autók, kocsik robogtak az utra készen álló hatalmas amerikai hajókhoz, melyek közelről olyan lenyügözőek és hatalmasak voltak, mint Egyiptom piramisai. Ugy szöktek fel a tengerből tiz emeletnyi magasságba, mint az érc és vas félelmetes obeliszkjei, melyeket nem Isisnek és Osirisnek, a nilusmenti isteneknek épitettek, hanem Poseidonnak, a világot átölelő tenger urának. És az acélszörnyetegek mellett karcsun, könnyedén, lobogó diszben állt egy remekbe készült yacht s az oldalán fehér betükkel világit egy név: Yvette!
Doutin táviratilag bérelte ki a yachtot és busás pénzért azt is elintézte, hogy régi neve helyett Yvette nevét festették rá. Yvette elsápadt, mikor a hajót megpillantotta. Eszébe jutott, hogy nemrégen egy másik vitorlással ment a tengeren és annak az oldalára is az ő neve volt festve. Annyira felindult, hogy majdnem ájultan rogyott a kikötő durva kőkockáira. Szeretett volna térdre borulni, könyörögni Doutinnek, hogy forduljanak vissza, ne szálljanak erre a hajóra, de azután valami nagy, fásult belenyugvással erőt vett magán. Már eddig is annyira ideges, érzékeny és szeszélyes volt, hogy Doutint bizonyára kétségbeejtené, ha most ujabb kéréssel állna elő. És a férje annyira örült ennek a hajókirándulásnak, nem lehet azt most már megváltoztatni. És volt ereje mosolyogni, megcsókolni férjét és lelkesedni a pompás ötletért.
Ugy látszott, hogy minden jóra fordult. A hajó rohant a szelid hullámok felett, pezsgőt ittak és táncra perdültek egy gramofón vidám muzsikája mellett. Yvette valóban felderült. A friss levegő, pompás idő, nagyszerü italok és győzelmes fiatalsága erősebbek voltak balsejtelménél. És eszébe jutott, hogy még meg sem kérdezte: hová mennek? De igy jobb is volt. Nem kellett tervet késziteni, majd csak befut a hajó valamelyik kikötőbe és Doutin szándékosan nem árulja el a célt. Csak mosolyog és azt mondja, hogy a királykisasszony a kacsalábon forgó tündérpalotában fogja tölteni az éjszakát! Széles jókedve van, felágaskodik benne a mulatók hires gavallérjának virtusa és a fedélzetre csőditi a yacht nyolc matrózát. - Ej, az idő ugyis kedvező, megy a hajó magától is, mulattassátok inkább az asszonyt!
És mókás táncokat ugráltat velük, ökölviadalt rendeznek, zsákfutással kacagtatják Yvettet. Pezsgőt iszik még a mocskos gyerkőc is, akit ugy szedtek fel szénlapátolónak a gépész mellé. És Yvette kedve is tarka virágokba szökken, tengerésztáncot lejt az egyik öreg matrózzal, guggol, ugrál, combján veri a taktust, a legények nem győzik csodálni. Mindenki beleszeret, Doutin kacag, hogy az uszó kis világnak az ő felesége az istennője.
Lent, a yacht szalonjában, szerelmesen borultak össze. Yvette feledni akart, felolvadni az uj mámorban. Mi jöhet? Miféle rém leselkedik rá a meleg, tikkadt alkonyatban, amely ráborult a tengerre és összeölelkezett a hullámokkal? Tenger és mennybolt egyetlen végtelen csillagfényes szőnyeg és hajójuk a végtelenben lebeg. Hát jöjjön akármi, csak ezek a kinzó nyugtalanságok szünjenek meg. Nem fél semmitől, gazdag, szeretik, fiatal! Igen, hiába ijesztgetik a névtelen szörnyek, csak azért is szembeszáll velük, eléjük tárja a mámorát, csókját, a győzelmét! És buján, szenvedélyesen odasimult férjéhez, átölelte összefonódó karjaival, mint az őserdőben felszökő indák a fa törzsét és asszonyiságának sulyos brokátja ráhullott aranyló pompázással a férfira.
Ki tudja, hol járt a hajó, milyen vizek és káprázatok felett? A hajó szirénája felbugott és a matrózok éneke lehallatszott a szalónba. Mind megérezték a csókot és szerelmet, mely ott reszketett forrón és vérrózsás szépségben a hajóba zárva. Férfiak álltak a hajó fedélzetén, örökös bolygói a tengernek, tovasiető kalandorai tropikus szigeteknek, csodák látói, félelmetes csapszékek vérbajos leányainál mámort hajszolók és ugy érezték: ez a cél és a titok, melynek megnyilatkozását várják, mikor órákig meredtek az egyre változó szinü tengerre és amely felnyugtalankodott bennük, valahányszor uj kikötőkbe futott be a hajó.
Yvette kimerülten, bágyadt aléltságban feküdt a pamlagon. Szemét lehunyta, az ajka félig nyitva volt. Doutin imádattal térdelt előtte és csókokkal halmozta el kezét.
- Pezsgőt... sok pezsgőt... inni akarok! - kiáltotta Yvette.
Doutin aggódott:
- Drágám, megárt, hiszen annyira fáradt vagy!
Yvette lázas volt, felgyulladt, mohó.
- Nem érted ezt... ez a perc az örökkévalóság! Csókolj, ne félj semmitől, mert amit most elveszitesz, örökre veszted el. Ne aggódj, ne törődj semmivel, csak ölelj. Elértük, elfogtuk a nagy pillanatot, minden a mienk, megloptuk az életet és nem adunk vissza semmit!
Ivott, kétségbeesetten, szilajon, magát veszejteni akaró féktelenséggel. Doutin megzavarodva, aggódva és mégis boldogan nyujtotta az italt és hizelgett neki ez a kettősben tartott bacchikus tivornya, méltó nászéjszakája két olyan embernek, akik a szerelem égő földjein keresztül értek el egymáshoz.
Hajnalfelé kihullt a pohár Yvette kezéből és szinte élettelenül hanyatlott hátra. Doutin rémülten kapott utána.
- Meghalt! - volt első, ijedt gondolata.
De a nőnek dobogott a szive és lélekzett. Mély, eszméletlenséghez hasonló álomba zuhant, amelyből nem lehetett feléleszteni.
Ebben a percben a hajó könnyedén megrázkódott és az ajtón kopogtak. A kapitány volt.
- Méltóságos uram, megérkeztünk!
Doutin Yvettere nézett és elmosolyodott:
- Talán igy még jobb is, - mondotta. - Fektessétek egy hordágyra és bevisszük a kastélyba. Ugy fog felébredni reggel, mintha csakugyan elvitték volna álmában meseország tündérpalotájába.

XVI.
A kék és vörös hajólámpák mint óriási tropikus pillangók imbolyogtak a matrózok övében, mikor Yvettet végigvitték a fák között és a hordágyból felöltözötten ráemelték a fehér narancsvirágkoszoruval ékesitett nászágyra. Charles apó alig tudta, hogy melyik lábára álljon izgatott örömében, mikor hosszu évek után ismét fogadhatta urát az ujonnan felfogadott cselédség élén. Kezet akart csókolni, sirt örömében és alig tudott néhány üdvözlő szót dadogni. Csak az fájt neki, hogy urnőjét nem láthatja, mert azt szunyogvédő hálóval letakarva nesztelenül és fürgén vitték fel egyenesen hálószobájába. De holnap reggel ő viszi hozzá az első virágokat. A szigeten minden rendben van. Volt ugyan itt egy eszelős bolond, egy halászlegény, akinek eszét vette valami hóbortos szerelem, de néhány napja eltünt, nem jelentkezik ennivalóért. Nyilván a tengerbe ölte magát...
Doutin felsietett az alvó Yvettehez és hosszasan, gyönyörködve nézte. A kitárt ablakon szerelmesen és tolakodó bujasággal törtek be az illatok, mintha uj csókokra akarnák csiklandozni az elfáradt testet. Doutinnak eszébe jutott a Praslinnél töltött éjszaka és most, mintha istenné magasztosult volna, büszkén és szinte hivalgón nézett fel a csillagokra.
- Világok, - mondotta, - tüzből és fényből álló világok, nézzétek, én is elloptam minden nagyság és élet lényegét: a fényt és tüzet!
Mégegyszer megcsókolta hosszan, gyengéden Yvettet és visszavonult a szobájába. Fáradt volt, elcsigázta a sok izgalom, a nap és éjszaka lázas ritmusu eseményei.
Most a sziget olyan volt, mintha sajátságos éberálomba kábult volna. Emberek, tenger, madarak, növények mind elkomolyodtak, nagy csend simogatta álomba őket, de ebben az elhalkulásban lobognak fel a titkos tüzek, a nagy miértek, az elmulás és öröklét gyötrő kérdései, ilyenkor indul utjára a Rejtély, a nappal tomboló forgataga után a halk sóhajok: miért élünk?, mi célja mindennek?, mit hoz a holnap? Még jó, hogy a mai nap kegyes volt. Doutin palotájában mindenki elégedetten feküdt, mert a boldog reménység hitét vitték a holnap elé. A cselédség örült a nászutas uraság várható jókedvének és bőkezüségének, Doutin még ajkán érezte Yvette csókjait és a folytatását festette harsány álomszinekkel, Yvettet mélységes álma pedig már arra a titokzatos ösvényre vitte, ahol az élet elveszti korlátait és a végtelenbe teljesedik. Igen, ezekben az álmokban még erősebb volt az élet, mint a halál. A madarak ujra felsikoltanak holnap reggel, ha keleten derengeni fog az ég, az emberek jóizü nyujtózással tapogatják izmaikat, a füvön, lombokon, virágkelyheken harmatcseppek fognak csillogni, uj, duzzadó bimbók hirdetik, hogy még messze az ősz és az éjszakák ringató öleléséből, mely lassankint a halálhoz szoktat, még ruganyos erővel dobban ki a mindennapi feltámadás.
Csak egy helyre tudott belopódzni a halál. A nagy sziklafal alatti barlangba, ahol Pierre két napja mozdulatlanul feküdt és várta, hogy meghaljon. Yvette eltünése óta afféle csendes futóbolond lett belőle, aki mindenütt kereste, egész nap hivta eltünt kedvesét. De ebben az eszelősségben is volt rendszer, igy is ráeszmélt lassankint arra, hogy a szigeten hasztalanul keresi, nem találhatja meg. Ekkor uj viziók támadtak. Mindennap elmesélte Charles apónak, akihez egy tányér levesre, kenyérre járt, hogy Yvette okvetlenül visszajön hozzá, csak azért ment haza, hogy elhozza szép ruháit, az ékszereit, pénzét és akkor együtt ülnek hajóra és ugy utazzák be a világot. A jó öreg részvéttel hallgatta Pierret és hagyta, hadd kóboroljon kedvére a szigeten, hiszen senkinek sem ártott. Pierre ettől kezdve feldiszitette bárkáját, mindennap friss virágokkal ékesitette az árbocrudat és koszorukat aggatott a bárka oldalára. Néha messze kivitorlázott a nyilt tengerre, leste, hogy merről jön Yvette. De mikor több nap mult el és Yvettenek még mindig semmi nyoma sem volt, betegsége sulyos mélabuvá változott. Nem evett, rohamosan soványodott és élettelenül, már alig pislogó lélekkel lefeküdt a barlangba, azzal a tompa, fásult gondolattal, hogy ki sem mozdul onnan többé. Nem érzett sem éhséget, sem fájdalmat, teljes érzéstelenségbe dermedt. Igy sötétedett rá a harmadik éjszaka, amikor hirtelen látomása támadt. Arccal a tenger felé fordulva feküdt és a tengeren hirtelen tüzkigyó fényesedett fel, kerek hajólámpáknak csillogó sora. S a hajó egyre sebesebben közeledett, jött egyenesen, félreismerhetetlenül a part felé és a kürtje hosszan, élesen felbugott. Ez nem lehetett káprázat. Pierre felugrott:
- Yvette jött érte!
A tagjaiba hihetetlen erő költözött egyszerre. A barlang elé ugrott, a szeme kimeredt, amint a sötétbe bámult. Hallotta, amint lebocsájtják a padlót és látta a matrózokat, akik övükben lámpásokkal egy hordágyat hoznak, melyen fekszik valaki. Pierre tudta, megérezte, hogy ez Yvette. De még nem mozdult. Az őrültek különös, óvatos ravaszságával csak lesben állt, mint egy ragadozó. Megvárta, amig elindul a menet és akkor lapulva, halkan, valósággal a hasán csuszva kuszott utánuk. A fák közül nézte, hogyan világosodnak meg a kastély ablakai és figyelt minden neszre, árnyékra, mozdulatra. Talán egy óra mulhatott igy el. Azután lassan egymásután elaludtak a fények, csak a hold világitotta meg a kastélyt. Ekkor Pierre előre kuszott. Olyan halkan, óvatosan, hogy a kavicsok sem zördültek meg lábai alatt. Soha nem volt még ennyire testi erejének és ügyességének birtokában. Hihetetlenül könnyünek és ruganyosnak érezte magát. Másodpercek alatt feltornázta magát a nyitott ablakhoz, amely mögött Yvette aludt. Nem tévedett, halálos biztonsággal tudta, hogy melyik Yvette szobája. Látta oda belépni a matrózokat, azután Doutint, aki az ablakból kiábrándozott és bizonyos volt benne: ott van Yvette! Pierre beugrott az ablakon és megpillantotta Yvettet. Arcára különös, széles vigyorgás torzult. Ohó, no lám, Yvette felöltözve várta, tudta, hogy érte jön, le sem vetette ruháját. De milyen szép ebben az uri ruhában, az arca is, mintha egészen más lenne, rózsás rizspor, az ajkon piros festék, a szemöldök hosszura huzva, a szemek sötéten aláfestve. Igy még szebb, még izgatóbb.
Hozzáhajolt, egészen közel, a meleg, illatos lélekzet végigsimogatta szomoru, sovány arcát. Ez volt a meleg, az áldott, éltető, szerelmes meleg, amely után annyira sóvárgott és amely nélkül ereiben kihült a vér, megfagyott benne az élet.
- Yvette, - suttogta, - kis szeretőm, itt vagyok, ébredj!
És költögetni kezdte bolond, szerelmes, tébolyult csókokkal!
Yvette megmozdult, bágyadt, mosolygó, meleg mozdulással s még lehunyt szemmel ébresztette magát a szenvedélyes, követelődző csókokkal. Még kábult volt, csak ugy zavarosan káprázott előtte az éjszaka, a pezsgő, a férjével való bolond szeretkezés és csodálkozott annak türelmetlen uj ostromán.
- Ne bánts, fáradt vagyok...! - suttogta.
De két acélkar fonódott köréje szörnyü, rémületes akarással. Yvette ijedten és zavartan nyitotta ki szemét és felhördült. A hold fényénél világosan felismerte Pierret, aki karjaiban tartotta és rávigyorgott nyitott, mohó szájjal, melyből kivillogtak a fogai. Irtózatos rémület fogta el. A téboly, halálos félelem, irtózás minden borzalma cikkázott át rajta. Pierre meghalt és érte jött, magával viszi a sirjába. De nem, ez élő ember, vagy inkább lélektelen állat, elbarmosult szörnyeteg, aki mint egy óriásira nőtt gorilla karjaiba ragadja és barlangjába viszi. A szemében ijesztő, buja vágy, s a száj... ez a lihegő, csattogó fogu szörnyü állatias száj s a szőrös karok... sohasem látott még ilyen szőrös karokat... hogy ezt eddig nem vette észre, hiszen ez állat, igen, állat... ő egy állatot szeretett! Vagy ember volt, igen, szép, forróvérü legény és ő vette el az eszét, oltotta ki szeméből az értelmet és torzitotta el a száját, mely olyan gyengéden és alázatosan vallott szerelmet!
- Gyere! - sürgette ujra Pierre.
Hivja, nem bocsátja el... a szerelem, melyet fellobogtatunk, nem alszik el többé, tuléli a testet, értelmet, önálló életre támad, követeli a jogait. Yvette irtózatosat sikoltott:
- Segitség!
Ez a hang, ez a tiltakozó sikoltás felébresztette az elmebeteg szunnyadó emlékét. Igy kiáltott, tiltakozott Yvette akkor is, mikor utoljára csókolta meg. És Pierreben féktelen düh, baromi indulat viharzott fel. Torkon ragadta Yvettet egyetlen vad szoritással és belehörögte kékülő arcába:
- Hallgass... most csak én beszélhetek... csak én!
A kastélyban mozgás támadt, az ajtón bezörgettek:
- Yvette!
De Yvette már nem mozdult, nem tudott választ adni.
- Yvette! - hangzott kivülről ujra, sürgetőn.
Akkor már Pierre Yvettel karjában a parkban rohant. Vitte a halott nőt boldog vigyorgással, le a tengerpartra és ott rászállt vele a felvirágzott bárkára. Odafektette maga mellé, a halott feje az ölében pihent és ő csókolta, szerelmes szavakkal babusgatta. Vidám szellő fujt és a bárka dagadó vitorlákkal siklott előre.
Messziről feltünt az örök béke szigetének fekete sziklaobeliszkje. A felkelő nap piros fényt koszoruzott a tetejére, mintha szerelem, vagy vér forrósodna ki a feltámadó életből.

A VÉDŐBESZÉD
I.
Phidias! Evoe Phidias!
A hajnal óta türelmetlenül várakozó tömeg észrevette a közeledő hirneves szobrászmüvészt és az Evoe egyre dübörgőbben és lelkesebben viharzott végig az Akropolison. Az athéniek valósággal megőrültek a boldogságtól és büszkeségtől, hogy elkészült a Parthenon legnagyobb ékessége, a templom közepén álló chryselefantin, a vert aranyból és elefántcsontból faragott embermagasságu Athéne szobor. Emberszem még nem látta, de mindenki tudta, hogy a müvészetnek uj csodája született és a város szinte remegett a forró izgalom lázában. Iktinos és Kallikles, Phidias tanitványai, akik maguk is számos jelességek alkotói voltak, a templom bejárójának közelében álltak, közvetlenül a szüzek csoportja mellett és mert müvészvérük itt sem nyugodhatott, hát időnként egy-egy virágszállal hajigálták meg titokban a szebbeket. A virágokat eredetileg a mesternek szánták, de mert egyre több szép leányt fedeztek fel, a virágok veszedelmesen fogytak.
Az illetlenkedést szerencsére senki sem vette észre, mert a tömeg áhitatos bámulata a templom ajtaja felé fordult, amelynek tölgyfalevéllel ékesitett oszlopai között ott állt a nép bálványozott nagy államférfia, a Strategos (hadvezér) és Törvénytudó: a müvészetek lánglelkü barátja, a város ujjáépitője: Perikles. Hatalmas, nagy szál alakja olyan volt, mintha versenyre akarna kelni a sulyos dór oszloppal. És mellette hóditó szépségének minden pompájában a felesége: Aspasia.
Aspasia, az athéniekkel ellenséges viszonyban álló Miletosból származott asszony, már harminchét esztendős volt, amikor Perikles olthatatlan szenvedélyre gyulladt iránta. A görög leányok, mint a délvidéki nők általában, korán virágoznak el, mert korán is nyilnak ki, hiszen tizenhárom, tizennégyéves korukban érett szépségek. De Aspasia Afroditének különös kiválasztottja volt, akit az istennő örökifju testtel és olyan bájjal ruházott fel, amely egyformán büvölte el ugy a léha és könnyelmü ifjuságot, mint pedig a kor legmélyebben szántó elméit. Mindenki tudta, hogy még a világ hivségei felett mosolygó, epésszavu Sokrates is, akinek bölcsessége már majdnem az istenekével volt egyenrangu és akinek ajkáról a tanitványok egész serege leste a világosság szavait, szintén nem kerülte el Aspasia megrontó varázsát és a pergamentbőrü, szikár tudós ugyancsak gyakran vette utját Aspasia hires virágoskertje felé. Azt mondták, hogy e nő különösképpen kedveltje a Muzsáknak, mert minden müvészethez ért és órákig vitatkozik érdemes szobrászokkal azon, hogy egy-egy szobor testén milyen ráncokat vessen a kőpeplon, mert tudvalevő, hogy a felöltöztetett szobor méltóságát és szépségét semmisem emeli ki annyira, mint a helyesen redőzött köntös. Agorakritosnak és Alkamenesnek viszont a festészetről tartott előadást, elitélte, hogy a nyaralók falait durva mesteremberekkel festetik ki a meggazdagodott polgárok, akiknek nincs érzékük a vonalak finomságai és a müvész könnyed szelleme iránt, hanem csak abban gyönyörködnek, ha minél rikoltóbb sárga, vörös szinek harsognak le a falaikról. Szorgalmasan eljárt a szinházi előadásokra, de ott is egészen furcsa megjegyzéseket tett. Kigúnyolta a tehetségtelen tragédiairókat, akik azt hiszik, hogy tartalmatlan szavak harsogtatásával már fenségessé lesznek és azt mondta, hogy ezeknél még a vigjátékirók is különbek, akik pedig kizárólag abból élnek, hogy a tömeg alantas ösztöneire támaszkodva, trágárságokat halmoznak. Ez a lesujtó kritika persze eljutott a szerzők fülébe is, akik érthető módon felháborodtak.
- Mégis csak hallatlan, - mondotta Trychos, egy szakállas, kopasz tragédiairó, - hogy Aspasia merészel az erkölcsről beszélni, akiről tudvalevő, hogy feslett élete miatt kellett előbbi hazájából távoznia, mert amint mondják, politikai összeesküvés nyomaira jöttek rá abban a nyilvános házban, amelyikben tanyázott...
- No, no, - dörmögte közbe Erdoklos, egyike Socrates kedvenc tanitványainak, ez nem egészen igy volt... Aspasia sohasem volt nyilvános nő...
És dörmögve tette hozzá:
- Ime, így festenek a mi nagy embereink, akikről nekünk tragédiákat kell irnunk. Elismerem, hogy Perikles nagy hadvezér, bár sohasem lehet tudni, hogy a hadvezérek sikere mennyiben tudható be csupán a véletlen szerencsének és az is bizonyos, hogy sokat fáradozott Athén ujjáépitése és a remekmüvek felállitása körül. De a tetteknél, még ha látszólag szépek és nemesek is, néha aljas rugókat találhatunk. És ki tudja, hogy Perikles nem-e azért érdeklődik Phidias szobrai iránt, mert e szobrok nagyrészének Aspasia szolgált modellül.
- Hogyan, - szólt közbe Hermippos, egy kesernyés arcu vigjátékiró, - hát még azt sem tudjátok, hogy Perikles maga ajánlotta fel Phidiasnak modellül Aspasiát? Persze, - tette hozzá könnyü gunnyal, - ti, tragédiairók, csupán a mult eseményeivel törődtök, mig mi, vigjátékirók, a napi eseményekkel vagyunk kénytelenek szórakoztatni a népet!
- Oh, oh! Lehetetlen! - hüledezett Trychos.
- Ugy van, Perikles, a lánglelkü hazafi, a hazájáért bármikor meghalni kész hős, elbukott egy jelentéktelen hetéra lábainál és feleségül vette az ellenség leányát. De mit gondoltok, harcolhat-e meggyőződéssel a vő az após ellen? Indulhatna-e Perikles a meggyőződés lendületével Miletos ellen, miután miletosi nőt vett el feleségül? Ugy-e világos, hogy nem? Szatirát kell erről irni és én megirom, meglássátok... Ha más nevek alatt is fognak a hőseim szerepelni, mindenki rájok fog ismerni. Perikles dühöngeni fog. De miattam akár szétvetheti a düh. Gyűlölöm, amiért az ellenségünk. Hát adott már akár neked, akár nekem, néhány aranyat, abból a tömérdek pénzből, ami a müvészi célokra rendelkezésére áll? No, ugy-e nem? Mert gyülöli a szindarabirókat, akik megmondják az igazat, mert tudja, hogy közeleg a leszámolás perce... amikor őrá kerül a sor.

II.
Perikles alig egy hónapja vette feleségül a miletosi Aspasiát. A dicső hadvezérnek, aki visszaadta a város nyugalmát és azt sohasem álmodott naggyá és széppé tette, ezt a lépését is megbocsátotta a nép, csak kevesen voltak, akik sértett hiuságból, politikai becsvágyból, vagy személyes gyülöletből ellenséges hangulatot próbáltak szitani.
Athéne uj szobrának leleplezési ünnepélyén már mint férj és feleség fogadták Phidiast, aki sugárzó arccal, boldogan fogott velük kezet a Parthenon ajtajában.
- Az istennő meggyalázása ez! - dörmögte Hermippos, aki egy távolabbi csoportban állott barátaival. Az ujdonsült férj, kezet szorit a felesége volt szeretőjével és néhány perc mulva együtt mennek be a templomba, a legtisztább és legerkölcsösebb istennő hódolatára!
A kürtök csakugyan ércesen és lelkesen harsantak fel, a kapu feltárult és a menet, élén Periklessel, Aspasiával és a müvésszel, bevonult a Parthenonba. A lepellel beburkolt szobor mellett már ott állt a főpap, diszes papi kisérettel és várta, hogy a különböző méltóságok kijelölt helyeiket elfoglalják. Noha rengetegen jöttek be és a templom hatalmas hajójában ember ember hátán tolongott, mégis kisérteties és megdöbbentő volt a csend. Ebben a csodálatos épületben elhalt a léha szó az emberek ajkán, a lelkeket szorongó áhitat fogta el és a főpap szava szinte dübörgött, amikor megszólalt:
- Istennő, - mondotta, - a te lelked és a te fenséged megihlette a müvészt, hogy a legnemesebb fémből és az elefánt csodálatos csontjából kimetszé a te szobrodat. Ide állitottuk a templomodba, hálából, amiért a nevedről elkeresztelt várost véded és győzelmesen naggyá teszed...
És valamennyien utána mondták az imát, amelyet a márványoltárra helyezett gabona- és virágáldozat felett mondott.
- Evoe! - kiáltotta a tömeg.
És a lányok magas szopránhangon külön is kiáltották: - Evoe!
Azután a főpap egy intésére szétvonták az istennő szobrát fedő leplet. A bámulat és elragadtatás moraja hördült fel és utána szinte pillanatokig tartó megdöbbent, áhitatos csendben meredt mindenki a fenséges alkotásra. Az istennő élt. Hatalmas és leirhatatlanul méltóságteljes volt. Fején a naphoz hasonló sisak volt, amelyről fénysugarak szikráztak. Jobb kezét egy oszlopon nyugtatta, baljában gyönyörü pajzsot tartott és igy jelképezte a város biztonságát, amelyet, ha kell, fegyverrel is megvédelmez. Káprázatos ruha omlott végig rajta, amelynek csodálatosan finom redői enyhén és mégis világosan árulták el a tökéletes test vonalának minden formás szépségét. Különösen a bal láb szobrászi megoldása volt bámulatos. Az istennő ugyanis jobb lábára támaszkodva, a ballal könnyedén hátralépett és ennek a lépésnek egész lendülete, a ruhának megmozdulása és a lábszárhoz való tapadása mesteri tökélyü volt. Ám mindent elhomályositott és mindenekfölött uralkodott az istennő arca. Az arany csillogásából fehéren és fenségesen emelkedett ki ez a gyönyörü fej, amelyről okosság, bátorság és jóság sugárzott. De minden földöntúliassága mellett volt benne valami megdöbbentően emberi és a csöndben világosan hallatszott Hermippos gúnyos, éles megjegyzése:
- Hiszen ez Aspasia! Aspasiának emeltek szobrot a Parthenonban!
Csakugyan, akik egy pillantást vetettek Aspasiára, azok előtt nem lehetett kétséges, hogy ő volt az, akiről Phidias Athénét mintázta. A fej formája, a tekintet, a száj metszése, az alak jellegzetes arányai, mind Aspasiára vallottak. Néhányan gunyosan nevetni kezdtek, mások haragosan pisszegtek a rendbontókra és a már-már kitörőben lévő vihart csak Hermidornak, Perikles egyik bizalmasának a lélekjelenléte mentette meg. Hatalmas vasmarkával nyakonragadta a gunyolódó vigjátékirót és kilóditotta a templomból:
- Gazember, - hord el innen piszkos irhádat!
A nép, amelyik természeténél fogva hajlott a humorra, pompásan mulatott a poruljárt vigjátékirón és mert a szép iránti ösztöne mindennél erősebb volt, egész lelkével örült a nagyszerü szobornak. Büszkék voltak arra, hogy a rómaiak irigykedve jöttek Athénbe az Akropolis csodáiban gyönyörködni és hogy vakmerő utazók, akik messze földeket jártak be, azzal tértek vissza utjukról, hogy Athén szobrainak és templomainak sehol sincsen mása. Tudták, hogy mindezt nagyrészt Periklesnek és Phidiasnak köszönhetik és ezért szinte bálványozó szeretettel vették körül a két hatalmas férfit, akik közül Perikles, az államférfi bölcsességével teremtette meg Athén nyugalmát és hatalmát, Phidias müvészi zsenije pedig az épitő-szobrászmüvészet remekeivel ékesitette fel. Aspasiával nem sokat törődtek. Inkább afféle könnyü, pikáns kalandok hősnőjét látták benne, akikről selymes mosolyok között illik érdekes történeteket mesélni. Férfi szivet megbabonázó nagy hetérának tartották, kissé csodálkoztak azon, hogy éppen a legkiválóbb férfiakat tudja magába bolonditani, de nem igen törték a fejüket ezen. Elvégre minden férfiembernek megvan a maga kedvese, mi különös van ebben? Igazán mindegy, hogy minek hivják az illetőt.

III.
Periklesről különös dolgokat kezdtek suttogni.
- Hogy mióta feleségül vette Aspasiát, azóta furcsa élet folyik a kormányzói palotában.
Esténként fuvolás leányok és könnyelmü világfiak hada lepi el a palota kertjét. Szobrászok, költők és mindenfajta bolond müvészek, akik ledér nőket hoznak magukkal. Rejtélyes és bünös mulatozások, érthetetlen beszélgetések folynak ott, amelyek aligha egyeztethetők össze a mindenkire kötelező erkölcs törvényeivel. Lám, Socrates a bölcs is, aki eddig mindennap már hajnalban várta tanitványait az agorán, most végigalussza a napot, mert éjjelenként ő is Perikles tivornyáin vesz részt.
Egy este azután különös beszélgetés folyt le Drya, egy szénfekete haju, égő szemü tizenhatéves leányka és Hermippos, a vigjátékiró között. Hermippos éppen a mézes sört keverte és dudolgatva várta kedvesét, amikor Drya szinte röpülve, a boldogságtól megdicsőült arccal rontott be:
- Oh, Hermippos, milyen boldog vagyok!
A vigjátékiró, aki igen sokra tartotta férfiui értékét, egy cseppet sem lepődött meg e kijelentésen. Magától értetődőnek tartotta, hogy Drya halálosan szerelmes belé. Azért hát anélkül, hogy a legkisebb hálát, vagy meghatottságot mutatta volna, (mert bölcs férfi sohasem árulja el érzelmeit a szeretője előtt) tovább folytatta a mézes bor keverését és csak ugy félvállról vetette oda:
- No, no, azért nem kell ajtóstul elvinni a házat!
De a leányka nyilván nem is hallotta, hogy mit mondott a jeles férfiu, annyira lefoglalták a saját gondolatai:
- Ha tudnád, hogy mi történt! - Nem, sohasem találnád el, kivel beszéltem...
Hermippos most már abbahagyta a keverést és mert bosszantotta, hogy kedvese olyasminek örül, ami nem az ő legbecsesebb személyével függ össze, szigoruan válaszolta:
- Azt hiszem, Drya, hogy megbolondultál!
- Hermippos, - mondta most a leány büszkén és sugározva, - tudd meg, hogy ma estére Perikles vendége leszek!
- Mit beszélsz? - hüledezett a vigjátékiró.
- Ugy bizony, ott leszek a kertben, táncolni fogok... Aspasia maga hivott meg.
- Hé, - kiáltott fel Hermippos, - hiszen te részeg vagy!
A leány tapsolt örömében, borzasztóan mulatott a férfi megrőkönyödésén.
- Ide hallgass, - mindent elmesélek. Ma délután éppen Perikles háza körül jártam és borzasztóan kiváncsi voltam, hogy milyen lehet az a hires kert amelyről annyi érdekes históriát beszélnek!
- Hogy mezitelenül táncolnak a leányok és kényre-kedvre szeretkeznek a részeg ifjakkal, meg egymással... mi? Hej, hát ilyen züllött kis bestia vagy? Nem elégszel meg velem? Másféle mulatság kell?
- Ne mérgelődj, Hermippos, hiszen tudod, hogy szeretlek, de a barátnőim annyi izgató történetet mondtak el... Esténként költők szavalnak és a leányok fuvolaszóra lejtenek kecses táncokat. A férfiak homlokán borostyánkoszoru van és csodálatosan finom edényekben hordozzák körül a pompás borokat. Mindenki vidám, kedves és csupa érdekes, szép dolgokról beszélgetnek. Ma délután nem tudtam ellentállni a vágynak és be akartam kukucskálni a keritésen. De magas volt és hasztalan ágaskodtam lábujjhegyre, nem láttam semmit. Akkor észrevettem, hogy a kapu nyitva áll és lassan belopództam. Jaj, micsoda pompás szökőkut áll ott. Egy faun, aki vigyorgó halkoponyából önti a vizet és egy nimfa közben rámászik a hátára. Elkacagtam magamat, olyan tréfás volt. Odamentem a medencéhez, benyultam mezitelen karommal a hüs vizbe és ráfreccsentettem a nimfára. Észre sem vettem, hogy közben egy férfi és egy nő került a hátam mögé és csak akkor rezzentem föl, amikor a férfi hirtelen egy virágszállal hajigált meg.
- Hát te, kis sellő, mikor bujtál ki a medencéből? - kérdezte tőlem.
Nyomban megismertem, hogy Perikles áll előttem és a nő Aspasia volt. Ugy megijedtem, hogy majdnem sirva fakadtam. De Aspasia mosolygott és megkérdezte Periklestől:
- Tetszik neked ez a kislány?
- Hogyne tetszene, mikor a kacagásában benne csilingel az egész tavasz! - felelte Perikles.
- Akkor hát, - mondotta Aspasia, - sorozzuk be őt is kertünk kis madarai közé. Gyere el közénk estére lányka, bizonyára kedvedre lesz mindaz, amit látni és hallani fogsz.
- És te azt mondtad, - hogy elmégy? - kiáltott bőszülten Hermippos.
- Természetesen, - felelte a világ legártatlanabb hangján Drya.
De a vigjátékiró elszörnyedve csapta össze a kezét:
- Halljátok ezt, ti halhatatlan istenek? Keritői szolgálatokat végez a tulajdon férje számára! Förtelem és gyalázat! Szerencse, hogy e romlatlan gyermek nem tudja, hogy milyen fertő nyilt meg előtte!
Hermippos nagy felháborodásában megfeledkezett arról, hogy e romlatlan gyermeket, aki már féléve volt a szeretője, tulajdonképpen ő téritette le az erény utjáról és ugy érezte, hogy hihetetlen erkölcsi magasságban áll a buja és tivornyákat rendező Perikles felett. Felháborodását csak fokozta Drya együgyü csacsogása, aki egyáltalában nem törődve Hermippos indulatos kitöréseivel, elragadtatva folytatta elbeszélését.
- Már beszéltem is a barátnőimmel, Helénával és Eurikával. Megkérdeztem, hogy milyen ruhát vegyek föl? Azt mondták, hogy mindegy, mert a ruhát ugyis levetjük. Ők már négyszer voltak ott és őket is Aspasia hivta meg... De mi az? Mi lelt?
A vigjátékiró valóban szánalmas állapotban volt. Az arca szinte elzöldült a méregtől és öklével csapkodta az előtte álló asztalt:
- Az aeropág elé viszem az ügyet... azaz az esküdtek elé, mert az aeropágot, mint minden tisztes intézményt már eltörölte Perikles... Athén nem sülyedhet egy nyilvánosház szinvonalára... Lesznek még erkölcsös férfiak, akik aláirják feljelentésemet és ha nem, hát magam állok oda vádlóként. Ti lesztek a tanuk. Elcsábitott, ártatlan fiatal lányok, akiket egy vén kéjenc és keritő hitvese lelketlenül tivornyáikhoz használnak fel...
- De én el akarok menni, fakadt sirva Drya, aki csak most vette észre, hogy milyen veszélybe jutott esti mulatsága, amelynek már előre annyira örült!
- Ugy van, - mondotta Hermippos, - el kell menned, hogy adatokat gyüjts és tanuskodhass. Türj mindent hősiesen Drya és gondold meg, hogy az erkölcsért hozol áldozatot. Majd a főtárgyalás napján alaposan visszafizethetsz nekik. Addig csak tedd meg minden szeszélyét és nékem mindenről hüen számolj be...

IV.
Soha izgalmasabb napja nem volt még Athénnek, mint mikor híre ment, hogy az esküdtszék főtárgyalásra tüzte ki Hermippos vigjátékirónak Aspasia ellen tett följelentését. Mindenki ismerte Perikles elévülhetetlen érdemeit, még élénken az emlékezetben éltek dicsőségteljes csatái, melyekben győzelmet aratott Athén ellenségei felett, az ő nevéhez füződött a város uj alkotmánya és mindenki tudta, hogy az Akropolis, az emberi művészetnek ez az örök életre hivatott dicső költeménye, az ő fejedelmi pártfogása és buzditása nélkül sohasem épült volna fel. Az uj művészgeneráció, amely ragyogó tehetségekkel ajándékozta meg Athént, apját tisztelte Periklesben és a nép valósággal bálványozta a kiváló államférfit és hadvezért, akinek tekintélye és hatalma megingathatatlannak látszott. De Athén irott törvényei, amelyek éppen Perikles kezdeményezésére egyforma joggal ruháztak fel minden polgárt, mindenekfelett álltak és az esküdtszék, amelyet ugyancsak Perikles hivott életre, kénytelen volt Hermipposnak, mint teljes jogu athéni polgárnak a panaszát tárgyalás alá venni. Ez a följelentés végtelenül ravaszul és képmutatóan volt megszerkesztve. Alázatos és kétszinü hizelgéssel kezdődött:
Athéni birák, irta Hermippos feljelentésében, ti vagytok hivatva őrködni e város erkölcsei felett, amelyek messze földön hiresek! Semmiféle érdem, férfiui gyengeség vagy elvakultság nem menthet fel senkit az alól, hogy a törvényt tisztelje. Áll ez a férfiak legkiválóbbjára, Periklesre is. De ellene mégsem emelek vádat, mert nem érzek magamban elég erőt, hogy birák elé állitsam azt az embert, akinek Athén annyit köszönhet. Ellenkezőleg, megmenteni kivánom őt. Megmenteni egy veszélyes és káros asszonyi befolyás alól. Aspasiáról, a feleségéről van szó. Idegenből jött asszony, akit Periklesnek sohasem szabadott volna hazánk törvényei szerint feleségül vennie. De ha már elfeledte ezt a bölcs tilalmat, legalább azt reméltük, hogy a házasság keretén belül fogja Aspasia magáévá tenni az uj hazájának szokásait és erkölcseit. Ezzel ellentétben azonban Aspasia a legsötétebb és legszörnyübb bünök elkövetője lett. Ahelyett, hogy mint feleség és athéni asszony férje házának tisztaságára ügyelt volna, megvédte volna a családi otthon szűziességét, férje keritőjének csapott fel. Buja orgiákat rendezett kertjükben, amelyeken könnyelmü ifjak és lányok vettek részt és ezekre a kicsapongó mulatságokra Aspasia személyesen hivta meg azokat a fiatal lányokat, akiket Perikles vére fellobbanásában megkivánt...
Ekkora romlottságra még sohasem volt példa. Hiszen az asszony természetes ösztöne, hogy férjét idegen asszonyszemélyektől oltalmazza és ezzel szemben ez a nőietlen teremtés maga gondoskodik arról, hogy férjének ágyasházába állandóan uj leányok kerüljenek.
A kerités önmagában is bűn, melyet törvényeink szigoruan büntetnek, de még inkább az, amikor egy köztiszteletben álló, mindnyájunk felett kimagasló polgár otthonát fertőzi be, mert hiszen e veszélyes példa alkalmas arra, hogy a felülről kiinduló fertőzet csakhamar az egész várost elzüllessze...
Ez a följelentés ugyancsak kemény dió elé állitotta a birákat. A derék polgárok alaposan megizzadtak, amikor a galád irást elolvasták, de nem lehetett kibujni a kellemetlen kötelesség alól. Elküldték hát a vádirat másolatát Aspasiának és egyben kitüzték a tárgyalás napját is.
Amikor a megdöbbentő ügynek hire terjedt, a városban mindenütt zavargások támadtak. Éltették Periklest és virágokkal halmozták el Aspasia szobáját. Hermippos háza előtt fütyültek, zajongtak és fiatal suhancok köveket hajigáltak az udvarába. De a rokonszenv és ellenszenv e viharos kitörései ellenére mégis mindenki tudta, hogy nagyon komoly dologról van szó, mert Athén polgárai példás törvénytiszteletben nőttek fel és Perikles leglelkesebb hivének lelkére is ránehezült az aggodalom és izgalom. A vád kétségtelenül ügyesen volt megszövegezve és könnyen megeshetett, hogy Aspasia elitélésével végződik a tárgyalás.
Minél inkább közeledett a főtárgyalás napja, annál idegesebb és nyugtalanabb lett a tömeg. A hangulat is egyre jobban megoszlott. Sokan voltak, akik haragudtak Aspasiára, akinek nem bocsátották meg idegen származását. Azonfelül Perikles politikai ellenfelei is igyekeztek kihasználni a helyzetet és gunyversekben emlékeztek meg a szigoru törvényhozóról, aki titokban ugyancsak más életet él, mint amilyet hirdet. Aspasia sorsa egyre bizonytalanabbnak látszott és Perikles nagy tekintélye ellenére is kétségtelen volt, hogy a közhangulatban bizonyos kedvezőtlen fordulat történt.
Az esküdtek ismételten elküldték a törvényszolgát Aspasiához és felszólitották, hogy nevezze meg védőjét. De Aspasia, akit a vád teljesen lesujtott, hasztalan fordult legjobb barátaihoz, tekintélyes és előkelő férfiakhoz, valamennyien vonakodtak elfogadni a védői tisztséget. Az ügy tulságosan kényes, - mondották, - nem merik vállalni a felelősséget. Egyébként is kiderült, hogy az ellenfelek a legaljasabb eszközökkel dolgoznak és nagy összegekkel vesztegettek meg néhány táncosnőt, hogy valljanak Aspasia ellen. Már csak két nap választotta el Aspasiát a főtárgyalástól és még mindig nem volt védője. A hangulat pedig ugyancsak izzó volt, amihez nagyban hozzájárult egy szerencsétlen epizód is. Az történt, hogy Perikles néhány barátja megtámadta és véresre verte Hermippost az uccán, úgy, hogy a boldogtalan vigjátékirót vérbefagyva vitték lakására. Amikor magához tért, iszonyu botrányt csapott, azon véresen rohant az esküdtek elé és megmutogatva magát, felháborodva kiáltotta: - hogy ime, igy akarják Athénben megakadályozni az igazság győzelmét. Ezt az esetet természetesen siettek kihasználni Perikles ellenfelei és csoportokba verődve, Hermippost éltetve és Periklest gyalázva járták be a várost.
Ezen az éjszakán Aspasia könnyezve fordult Perikleshez:
- Bocsáss utamra édesem, hiszen csak bajt és gyalázatot hozok rád. Ha elmegyek, magammal viszem haragjukat is és te ujra vezérük leszel!
De Perikles arcán végtelen megvetés és gőg tükröződött:
- Ellenkezőleg! Alig várom, hogy a szemükbe nézzek...
- De hát mit szándékozol tenni?
Perikles alakja szinte megnyult, a szeme dacosan villogott:
- Én magam foglak védeni!

V.
Az agórán, ahol az esküdtek törvényt ültek, már előző este gyülekezett a nép. Sokan ott aludták át az éjszakát, mások pedig már kora hajnalban oda mentek, hogy helyet biztositsanak maguknak. A közönség számára fenntartott padokat már napokkal előbb szétosztották a város előkelőségei között és reggel felé egy sereg fegyveres őr vonult fel, akiknek ugyancsak sürün akadt dolguk, mert az izgatott tömeg egymást tépte-marta egy-egy talpalatnyi helyért. Időnként parázs verekedésre is került a sor, mert Perikles hivei és az ellenpárt gunyos szavakat kiáltoztak egymásnak. De mikor tiz óra tájt a birák gyülekezni kezdtek, a tömeg szenvedélye valahogyan elült, türhető csend támadt és mindenki kiváncsian várta a tárgyalás megkezdését.
Nagy érdeklődést keltett a tanuk felvonulása. Vagy tiz-tizenöt fiatal lány, akik rettentő zavarban voltak, folyton nevettek és pirultak, különösen mikor a hallgatóság köréből egy-egy ifju gavallér nevén szólitotta valamelyiküket. Ezek a férfiak gyakran hangosan felnevettek és gunyosan kiáltottak fel egy-egy ismertebb és hirhedt táncosnő láttára: - Oh, nézzétek csak, hát ennek is veszélyeztették az erkölcsét?
De ezt a frivol kiváncsiságot csakhamar komoly és izgatott érdeklődés váltotta fel, amikor egymásután érkeztek Athén népszerü és hires müvészei, tudósai, magasrangu hivatalnokai, akik diszes köntösöket öltöttek és ünnepélyes mozdulattal foglaltak helyet a részükre fenntartott padokon. Ezek megvető pillantással mérték végig a csőcseléket és viselkedésük méltatlankodást és haragot árult el. Tüntető és barátságos kézmozdulattal üdvözölték Sokratest és Phidiast, Perikles meghitt barátait, amivel Perikleshez való tartozásukat fejezték ki.
Közel az esküdtekhez a vádló helyén ült Hermippos, az arca tüzelt és a fülei égtek az izgalomtól. Folyton krákogott, a torkát köszörülte, ismerősöket keresett, akiket feltünő élénkséggel üdvözölt. Szörnyü lámpaláza volt, a szive majdnem kiugrott a helyéből, attól félt, hogy egy hang sem fog kijönni a torkán. Rémülete még csak növekedett, amikor a haragos és mérges tekinteteket meglátta, amelyekkel éppen a legelőkelőbb polgárok mérték végig. Hermippos érezte, hogy ezuttal élet-halálra megy a mérkőzés, mert, ha alul marad, akkor felszedheti a sátorfáját és elvándorolhat, mert Athénben ugyan soha többé darabjait elő nem adják, őt magát kinevetik, meghajigálják, köznevetség tárgya lesz. Nagyon szeretett volna tullenni a tárgyaláson és e percben legszivesebben mindent visszavont volna. De hát erről szó sem lehetett, hiszen a felizgult és méltatlankodó tömeg, amely amugy is rosszalta, hogy a város legkiválóbb polgára ellen hajszát inditottak, feltétlenül agyonverte volna. Nagykeservesen próbálkozott hát nyugalmat erőltetni magára, de amikor hirtelen megpillantotta Periklest és Aspasiát, akik néhány barátjuk társaságában érkeztek, elsápadt és olyan ijedt zavar és szédülés fogta el, hogy attól félt, eszméletét vesziti. A hallgatóság körében izgatott zugás támadt, mindenki ágaskodott, az érkezőket nézte, halk felkiáltások hangzottak, néhány bátortalan tüntető éljenzés. Még az ellenfeleket is megejtette a Perikles és Aspasia alakján elömlő méltóság. Aspasia olyan szép volt, hogy a csodálkozás és bámulat sóhaja hallatszott mindenfelől és Phidias nem tudva uralkodni magán, hangosan kiáltott fel:
- Ime a nő, aki megtanitotta Athén müvészeit a szépre!
De a meglepetés és izgalom akkor érte el tetőfokát, amikor a védő számára fenntartott helyre Perikles lépett. Olyan mozgás és zugás támadt, hogy a rend teljes felbomlásától lehetett tartani. Sokan felugráltak helyükről, néhányan virágot dobtak a nagy államférfi felé, mások hangosan éltették a vádlottat. A fegyveres szolgáknak kellett helyreállitaniok a rendet. Hermippos világosan látta, hogy elveszett. Perikles félelmetes szónok volt, azonfelül bálványa volt a katonaságnak, amely számos diadalt köszönhetett neki. A padokon feltünően sok katonatiszt ült, akik bajtársként integettek Periklesnek és Hermippos arra gondolt, hogyha Aspasiát elitélik, akkor ezek a tisztek bizonyára ráuszitják a birákra a katonaságot és az egész várost vérbe és lángba boritják. Két tüz közé került tehát, akár elitélik, akár felmentik Aspasiát, ő mindenképen elveszett. Ez a gondolat annyira megzavarta, hogy nem is hallotta, amikor az elnök rászólt, hogy adja elő a vádját.
Csak mikor az egyik esküdt megrázta, akkor eszmélt föl és teljesen kábultan, hebegve és lélektelenül nyögött el néhány frázist, amelyeket már napok óta ismételgetett szajkó módra magában. A tömegben egyre nyugtalanabb mozgás támadt, többen felkiáltottak:
- Hangosabban!
Hermippos előtt elborult a világ. Tudta, hogy mindennek vége és a kétségbeesés az utolsó pillanatban mégis csak megoldotta nyelvét.
- Polgárok, - kiáltotta, - hálátlan és sulyos feladat az enyém. A vádjaimat már elmondtam irásban és itt is ismételem azokat. De tudom, hogy egy ember szava, akármilyen becsületes és fennkölt érzés is sugallja azt, nem elég erős ahhoz, hogy ledöntse azokat a falakat, amelyeket a vádlottnő férje emelt maga köré a multjával és amelyek miatt nem látjátok tisztán az igazságot. De semmiféle érdem, semmiféle hadvezéri, vagy államférfiui mult nem jogosit fel senkit arra, hogy a törvényen tultegye magát. Athén ereje és nyugalma a családi élet tisztaságán nyugszik és aki ezt felboritja, az végeredményben a város élete ellen tör. Az athéni nő az erény és tisztaság szimboluma minden tisztességes polgár szemében és mindnyájunk létének leghatalmasabb oszlopait dönti le az, aki a kéjelgést és nyilvános házak szellemét viszi a családi szentélybe. Igazságos itéletet kérek esküdt uraim, mert az itélet, amelyet ki fogtok mondani, nem egy asszony elitélését, vagy felmentését fogja tartalmazni, hanem ennek a városnak, mindnyájunk otthonának és szülőjének sorsát pecsételi meg!
Hermippos leült. Egészen elfulladt, kimerült és ideges volt. Aspasiát nézte, aki hidegen, szoborszerü arccal, mozdulatlanul ült helyén. Mintha nem is hallott volna semmit abból, amit Hermippos mondott, egyetlen mozdulata sem volt, amely tiltakozást, vagy bármiféle érzést árult volna el. Mint egy márványból faragott királynő, ugy ült a vádak szennyes áradata felett, hidegen és megvetéssel. Ez a végtelen fölény és gőg meglepte a tömeget, amely szenvedélyes jeleneteket várt. Ez a hüvös és merev tartózkodás delejes áramként hatott a hallgatóságra, lefokozta Hermippos beszédének hatását, bizonyos tartózkodó várakozást parancsolt.
És ekkor lassu, sulyos mozdulattal felemelkedett Perikles. Az alakja szinte megnyult és a tekintetében az uralkodáshoz szokott emberek parancsoló, ősi ereje sugárzott. A hallgatókon végigremegett az ideges feszültség láza, mindenki érezte, hogy most valami csodálatosan szép és meglepő megnyilatkozásnak lesz tanuja. És Aspasia, a szépséges kőszobor, aki eddig élettelenül ült, most könnyedén elpirult, a szemében különös fény csillant meg és az ajka körül fájdalmas mosoly látszott. A teste kissé előre billent, a lelke, nézése, imádata átölelte a férfit, egyesült vele és a két királyi lélek egyesülésének rettentő ereje harsogott fel a védőbeszédből, melynél szebbet férfi asszonyról még sohasem mondott.

VI.
Esküdtbirák! Polgártársaim!
Ma reggel, mikor elindultam hazulról, hogy elétek jöjjek, utam az Akropolis mellett vezetett el és egy pillanatra megálltam Athéne Parthenos temploma mellett. Mélyen megindulva néztem a falakba és oszlopokba metszett hősök, szüzek és istenek képeit, amelyek mintha éltek és ujjongtak volna ezen a napsugáros reggelen. Attika márványbányái több mint tiz esztendeje ontják legszebb köveiket, melyeket ezernyi munkás és müvész farag oszloppá, lépcsővé, szobrokká. A kövekbe lélek költözik, zengő és forró szépség, amely átölel mindnyájunkat és lépteink szinte könnyüvé lesznek, a szemünk mosolyog és a mellünk névtelen gyönyörtől feszül, amikor közöttük járunk!
Emlékezzetek...! Még néhány év előtt barbárok rohantak végig a szent lépcsőkön, otromba szekércéikkel ledöntötték mindazt, ami szépet hajdani müvészeink álmodtak és rémülettel, romokkal voltak teli az uccák. Zeus különös kegyelme nékem juttatta a dicsőséget, hogy kiverjem és leigázzam ellenségeinket és visszaadjam néktek, polgárok, a béke áldott nyugalmát.
Ám én úgy érezem, hogy a munka csak ugy lesz tökéletes, ha Athén müvészei ujra kezükbe veszik a vésőt és felépitik a szépnek azt a csodálatos és titokzatos világát, amely nyugtalanság és lázas látomások alakjában él bennünk és ott ujjong minden örömünkben, a szerelmünkben és szomoruságunkban és várja, hogy a müvész tehetsége utján megszülessen. Azt akartam, hogy Athén legyen a föld legszebb városa és a tavaszi reggelen, mikor a tenger édes és langyos lehellete ölelt körül és a nyiló narancsfák részeg illata mámorositott meg, arról álmodtam, hogy az Akropolison olyan uj csodák épüljenek, melyek halandó életükön tullendülve, a messze utókort is bámulatra és áhitatra kényszeritik. És ime, nézzetek körül polgárok, az álom valóra vált, fenségesen és az istenek halhatatlanságával hirdeti az Akropolis Athén müvészeinek lánglelkét és tudását.
Ti akkor eljöttetek hozzám, babérral koszoruztatok meg és a város ujjáépitőjének, Athén dicsősége és halhatatlansága megteremtőjének neveztetek. Én elháritottam az ünneplést és azt mondtam, hogy az nem engem illet. Ti ezt a kijelentésemet szerénységnek tartottátok, holott igazat mondtam. Ezt a várost nem én, hanem Aspasia szépitette meg!
Most csodálkozva néztek rám és nem értitek a dolgot, holott világos és egyszerü!
Szerelmes voltam. Szerettem Aspasiát és ez a szerelem tett fogékonnyá a szép iránt. Én, aki tizenöt esztendőn keresztül csak a kardot forgattam és véres háboruk tervén dolgoztam, most egyszerre váratlanul és nagyszerü bódulással ismertem meg a lélek meghatódottságának uj örömeit, édes meglepetéseit, a szép és költői utáni rajongó vágyódást. Aspasia csókja lángra gyujtotta a képzelőerőmet, fenséges ajándékot akartam néki adni, ugy éreztem, hogy minden, ami körülötte van, méltatlan és gyarló az ő nagy szépségéhez és néki, imádatom és szerelmem tárgyának akartam ragyogó keretet épiteni. És lám, nemcsak az én lelkemet termékenyitette meg ez a csodálatos asszony, hanem a többi müvész géniuszát is fellobogtatta. Phidias, akinek bámulatos szobrai előtt ámulva és lelkesedve álltok, alázatosan hajtott Aspasia előtt fejet és könyörgött neki, hogy isteni testéről mintázhassa szobrait. Azt a nőt hurcoltátok ide polgárok, akinek igézete mosolyog Athén minden remekmüvén, aki a költőt dalra, a müvészt alkotásra ihleti és az Akropolis márványlépcsőin járó minden embert az elragadtatás sóhajára kényszerit.
Azzal vádoljátok, hogy erkölcstelen, mert leányokat csábitott tisztes otthonomba. Milyen balga és ostoba vád! Bebizonyitom nektek, hogy a bün, amellyel vádolják, a legnagyobb és legszebb erény.
Hozzátok beszélek most, athéni asszonyok és kérlek, tegyétek szavaimat az igazság mérlegére. Ti tudjátok legjobban, hogy a nő ősi, természetes ösztöne az a kedves önzés, amellyel egyedül magának akarja leláncolni a férfit, akit szeret. Nincsen nő, aki megértené s megbocsátaná azt, hogy a férfinak időnként uj szinre, uj hangulatra, izgalomra van szüksége. Munkám közben gyakran fáradtam el, a láng, amely a szüntelen alkotás közben emésztett, kimeritette testemet és lelkemet, fásult lettem, nem érdekelt semmi és az épités gigantikus munkája megállt volna, ha Aspasia finom tapintattal nem jön segitségemre. Nem zsörtölődött, nem tett szemrehányást, amiért magányos társaságában nem tudtam felvidulni, hanem vidám embereket, férfiakat és leányokat hivott házamba és biztatott, hogy minél fesztelenebbül mulassak velük. És amikor csodálkozva és meghatottan azt kérdeztem tőle, hogy miért teszi ezt?, mosolygott és azt válaszolta, hogy a hozzám hasonló férfit nem sajátithatja ki egyetlen asszony, nehogy önző módon szintelenné és fakóvá változtassa kedélyét, amelynek frisseségéből termékeny munka árad a közre.
Nem tudom, vajjon megértitek e szavak mélységes szépségét és nemességét, amely tisztább és szentebb minden emberalkotta törvénynél? De, aki közületek az emberi ész és emberi gondolat törvényeit kutatja, mint Sokrates, vagy a müvészet forró tüzében perzselődik, mint Kallikles, Iktinos vagy Phidias, azok leborulnak és térdet hajtanak e nő nagysága és lelki emelkedettsége előtt. A szó, amivel valamit elnevezünk, emberi kitalálás, rosszkedvnek, rokonszenvnek, vagy ellenszenvnek hang alakjában való megnyilatkozása. Hermippos erkölcstelenségnek bélyegzi Aspasia tetteit, ezt a szót találta ki szánalmasan együgyü elméjével. De én egy néma mozdulattal rámutatok a köröskörül rátok tekintő márvány- és kőcsodákra, melyeknek szeme most dermedt várakozással figyel rátok. Vajjon börtönbe akarjátok-e hurcolni létrehozójukat? Meg akarjátok-e bélyegezni önmagatokat azzal, hogy ellenségteknek és törvény ellen lázadónak mondjátok azt a nőt, akinek a város örökéletét és halhatatlanságát köszönhetitek? Ha ezt teszitek, ugy zuzzátok össze az érceket, döntsétek le a márványoszlopokat, csonkitsátok meg a szobrokat, mert mindazok az ő lelkéből születtek és az ő csodálatos asszonyisága él bennük.
Esküdtbirák! Én voltam az, aki a ti intézményeteket életre hivtam, hiszen tudjátok, hogy az esküdtbiróság megalakitásának szükségességét én mondottam ki. E pillanatban, mikor itt állok előttetek, hogy megvédjem a legjobb és legtökéletesebb asszonyt, ugy érzem, hogy nem csalatkozhatom bennetek. Athén polgárai a szép és nemes tiszteletében nőttek fel és e két szó rettentő kötelességet ró rájuk. A karomat és lelkemet a ti szolgálatotokba bocsátottam, a szivemet Aspasiának adtam. És én, aki nem tévedtem akkor, amikor a haza üdvéről volt szó, nem tévedtem akkor sem, amikor szivem választott. Ime, bebizonyitottam nektek, hogy még a bünből is, amellyel Aspasiát vádolják, gazdagság és nagyság fényesedett Athénre. Ha Aspasia vétkes, ugy mondjatok ki bűnösnek engem is. Felejtsetek el mindent, amit értetek tettem, romboljátok le mindazt, amit alkottam és menjetek a gyülölet nyomába, amely lebontja hálószobám falait, behatol a házamba és kertembe és diadallal ujságolja, hogy a boldogság, amelyet otthonomban élvezek, sérti Athén méltóságát, ama Athénét, amelyet én hivtam életre, tettem naggyá és széppé.
De ha mindent mérlegre téve, ugy találjátok, hogy a kár és törvénysértés, amelyet a vád hangoztat, puffogó szavak, melyeknek létet csupán egy dühöngő szájaskodása ad, ellenben mindaz, amiről tudtok, amit naponta láttok, amit kézzel foghattok és ami az én müvem, valóság és mindnyájatok kincse, ugy engedjétek meg, hogy minden érdemet Aspasiára háritsak át és itt mindnyájatok szine előtt valljam, hogy én nélküle soha semmit létre nem hoztam volna. Engem itél el az, aki őt vétkesnek mondja és e város boldogulásának és szépségének forrását semmisiti meg, aki Aspasiát számüzni akarja. E város minden férfia, akik értéket és dicsőséget jelentenek és akik a rögtől felemelkedve, a művészetnek egy szebb világát épitették meg, meghajolnak Aspasia előtt. Az lépjen fel ellene vádlóul, aki többet, nagyobbat és értékesebbet adott Athénnek, mint ő!
Esküdtbirák! Vigyázzatok, mert a szó, amelyet kimondtok, koszoruvá vagy hóhérbárddá változik. Ez lesz a jutalom, a nyilvános elismerése annak, hogy mit érdemel az, akinek minden mosolya, tette és mozdulata munkára, ujjongó életörömre, halhatatlan alkotásokra ihletett!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Az agóra felett vakitó fénnyel sütött ki a nap és két vijjogó sas háromszor röpülte körül a hatalmas teret. Perikles érces hangja még ott remegett az oszlopok között és az emberek lassan és kipirulva mozdultak meg, mikor felszabadultak a szavak lenyügöző ereje alól. És akkor, mintha a felismerés nagyszerü lázát élnék, egyre hangosabban és dübörgőbben morajlott fel az elragadtatás és lelkesedés kiáltása.
- Evoe Aspasia! Vesszen Hermippos! - hangzott fel mindenfelől.
Az esküdtek tanácskozása alig tartott néhány percig. Az itéletet Polykletos, a város egyik leggazdagabb, nagytekintélyü polgára hirdette ki.
- Az esküdtek Aspasiát ártatlannak találták és felmentik őt!
Mindenki felugrott és az emberek szinte részegen üvöltöttek boldogságukban. Egyszerre ezernyi virág röpült Aspasia felé, fehér, piros és sárga virágok, amelyekről senki sem tudta, hogyan kerültek elő a bő köntösök ráncaiból. Perikles mindenki szemeláttára magához ölelte és megcsókolta az ő asszonyát és azután ugy indult vele haza királyi diadalmenetben, az ünneplések szakadatlan sora közepette. Az utjukat virágokkal boritották és a szobrokról, a templomok oszlopairól Athén izzó, örök dicsőséget hirdető falairól az ő nevük hangzott vissza lelkesen és diadalmasan.

A TÁNCOSNŐ
I.
A lakáj sápadtan, minden ízében remegve dadogta:
- Bocsásson meg, excellenciás uram, lehetetlen... teljesen lehetetlen bemennie a grófnőhöz! Azt izeni, hogy senkit sem fogad!
- Megmondtad neki, hogy a miniszterelnök van itt?
- Igenis, parancsára!
- És mit válaszolt?
- Hogy nem érdekli... nagyon sajnálja...
Az elegáns, szigorú tekintetü férfi haragosan ráncolta a homlokát és idegesen intett a kezével:
- Akkor hát a grófnő engedélye nélkül fogok bemenni. Menj innen!...
A lakáj rémülten, majdnem sírós ábrázattal valami könyörgő mozdulatot tett, de a nagyúr, anélkül, hogy ráhederitett volna, a szalónajtóhoz lépett és benyitott.
A következő pillanatban szemtől szemben állott Langsfeld grófnővel, aki meglepetten és felháborodva ugrott fel karosszékéből. A két ellenfél egy pillanatig némán, szikrázó szemmel mérte végig egymást.
- Hogy merészelt ide belépni? - kiáltotta a grófnő.
A miniszterelnök erőt vett magán, igyekezett nyugodtnak és elszántnak mutatkozni.
- Grófnő, vannak pillanatok, amikor a kötelesség erősebben parancsol az udvariasságnál. Nekem mindenáron beszélnem kell önnel.
Az asszony megvető, gúnyos pillantással mérte végig a beszélőt:
- Tudom, excellenciás uram... már értesültem róla, hogy kifogásai vannak ellenem...
A férfi igyekezett fölényes, méltóságteljes lenni. Olyan hangon beszélt, mint a nagy parlamenti viharok alkalmával.
- Bocsánat, grófnő, nekem egyénileg sem kifogásom, sem érzésem nincsen az ön személyét illetőleg. De a hivatal, amelyet elfoglalok, kötelességemmé teszi, hogy megóvjam az országnak és különösen Münchennek, a fővárosnak a nyugalmát, amelyet Méltóságod állandóan veszélyeztet...
A grófnő kiegyenesedett, a szeme villámot szórt:
- Ön tulságosan vakmerő, miniszterelnök ur!
- Engedelmet, ismétlem, nem az én véleményemet mondom. De kétségtelen, hogy München csupa izgalom, nyugtalanság, a lakosság forradalmi hangulatban van és mindennek Méltóságod az oka.
- Hát nincs önnek elég rendőre és katonája, hogy rendet teremtsen?
- A nyugtalanság sokkal nagyobb és a hangulat sokkal szenvedélyesebb, semhogy rendőrséggel lehetne lecsillapitani. A lakosság nyiltan hangoztatja, hogy nem tűri tovább egy asszony uralmát. Az egész világ rajtunk kacag. A külföldi lapok karrikaturákat közölnek, amelyek Méltóságod müncheni uralmát szemléltetik. Az ön viselt dolgai túlnőnek a magánegyén szük körén, országos ügyekké lettek és nekem, mint az ország első tisztviselőjének, tiltakoznom kell azok ellen. Méltóságod visszaél a király bizalmával és gyengeségével...
A grófnő minden izében remegve ugrott fel:
- Megőrült? Hogy mer velem igy beszélni?
De a miniszterelnök ridegen folytatta:
- Grófnő, ma már mindenki tudja, hogy ön Lola Montez néven megfordult Európa minden nagyobb városában és hogy megjelenését mindenütt botrányok kisérték. Párisban Poincaré gróf az ajtaja előtt lett öngyilkossá, ugyanott párbajt vivott egy marquise-zal, akinek férjét csábitotta el. Varsóban Porwanszki gróf volt a kedvese, akinek édesanyja korbáccsal támadt önre...
A grófnő dühösen csapott öklével az asztalra:
- Elég! Azonnal takarodjon innen!
- Még nem fejeztem be. Még nem mondtam meg, hogy ön kegyenceit egyre-másra fényes állásokba ülteti, viszont a méltóságodnak nem kellemes érdemes férfiakat nyugdijba küldeti. Münchenben már nem I. Lajos uralkodik, hanem a Langsfeld grófnévá előléptetett Lola Montez, a táncosnő...
Lola Montez egészen közel lépett a férfihez. Spanyol vére fellobogott benne, most embert tudott volna ölni, de uralkodott magán. De a szavai szinte izzottak a rettentő gyűlölettől, amellyel válaszolt:
- Ugy látszik, mégsem tud még mindent Excellenciád. Nem tudja, hogy én sajátkezüleg szoktam megleckéztetni az olyan vakmerő ripőköket, mint ön...
- Grófnő, ön elfelejti, hogy kivel beszél!
- Ellenkezőleg. Ön téved, mikor azt hiszi, hogy még mindig Bajorország miniszterelnöke. Még ma megkapja elbocsátó levelét...
A férfi meghajolt:
- Lehet, hogy ezt a botrányt is hozzáfüzi a többihez. De vigyázzon... a fák nem nőnek az égig... borzalmas böjtje következik az ön túlzott farsangjának. Azért jöttem, hogy a veszélyre figyelmeztessem, amely fenyegeti és rábirjam, hogy hagyja el önként az országot. De ugy látom, hogy tulságosan elvakult... Magának tulajdonitsa tehát, ha nagyon keserves lesz a kiábrándulása...
A szép asszony arca szinte eltorzult a dühtől:
- Fenyegetni mer? Ezért még számolunk, uram!
A miniszterelnök dacosan nézett vissza:
- Rendben van, asszonyom!

II.
Lola meg sem várta, hogy a király megszólaljon. Szenvedélyes mozdulattal a karjába vetette magát és zokogni kezdett:
- Bántanak... el akarnak szakitani tőled... üldöznek, mert szeretlek!
És égő orcával, felgyulladva folytatta:
- Félnek, mert tudják, hogy vigyázok rád, hogy nem engedlek a bábjukká sülyedni! - Hát mondd, nem vagy boldog két esztendő óta? Nem adtam néked mindazt, ami szerelmemből tellett? Ifjuságomat, csókjaimat, minden érzésemet... Ha tudnád, hogy hányan haltak meg, hányan őrjöngtek, amiért nem lettem az övék... De én csak téged szeretlek, csak a te ölelésedre vágyom... Férfi vagy, király vagy... védd meg a nőt, aki szeret és akit szeretsz!
A király azonban komor volt és gondterhesen simitotta végig homlokát:
- Haragszanak rád, Lola. Azt mondják, hogy elrabolsz a néptől és hogy a szócsöveddé fokozódtam le...
A nő a férfi ölébe vetette magát:
- Mit törődsz velük? Te tudod, hogy boldog vagy-e, vagy nem? És egyedül te ismersz... Nagyravágyó és gőgös vagyok... de hát lehet-e más, aki a te szeretőd?
A király keserűen mosolygott:
- Fájdalom, még annyira sem lehetek férfi, mint országomnak legszerényebb hivatalnoka. Nincs jogom magánéletet élni, eszköze, gépje vagyok méltóságomnak.
Lola elsápadt. Felugrott a király öléből, a hangja remegett:
- És ezt most mondod, két év után? Felébresztettek? Megfenyegettek? Megijesztettek? Nem mersz tovább szeretni? Oh, hiszen akkor ez egészen más dolog. A névtelen leveleken, fenyegetődző ripőkségeken csak nevettem. Nem törődtem az arisztokráciával, amelynek fájt, hogy nem körükből választod szeretődet és nem törődtem a miniszterelnök urral, aki ennek a hitvány bandának szolgálatába szegődött. Én csak a szivemet vizsgáltam és azt kérdeztem, hogy szeretlek-e, érdekedben van-e mindaz, amit cselekszem? És a válasz mindig csak egy volt: imádlak! De ha te nem igy érzed... akkor persze más! Akkor félre állok... megyek... még ma... az éjszaka! Tulságosan jó voltam hozzád, nagyon bőven osztottam néked a mézet... talán egy kis csömöröd is van... De majd néhány nap mulva... ha elfog a vágy... ha megkivánsz, akkor majd megtudod, hogy mid voltam én neked! Ide fogsz jönni, a fejedet őrjöngve fúrod majd a párnákba és jajveszékelve fogod kiáltani a nevemet! Akkor odaadnád értem Münchent, a trónodat, minden ostoba cifraságot, mert majd belátod, hogy mindez együtt sem nyujt néked annyi gyönyört és örömet, mint én egymagam.
És könnyes, dacos mozdulattal megállt az ajtóban:
- Nem állok utadba, nem leszek terhedre... Isten veled!
De a király felhördült ijedt, nagy kiáltással: Lola!
Az pedig felkapta szép, feketehaju fejét, a fürtjei szerteröpködtek, mint a riadt madarak és nem lódult vissza, csak állt megbántott magábaroskadással.
- Lola! - mondta mégegyszer, fehérre rémülten a király, - nem akarom, ne menj...!
És megragadva a nő kezét, ráborult forró, nagy beleakaszkodással, vérének buja megmozdulásával.
A nő csak nézte felülről lefelé sütő alattomos, elégedett pillantással a kezét harapdáló, ráhanyatlott fejet és keményen, határozottan mondotta:
- Választanod kell köztem és az ellenségeim között. Az életemet sem érzem biztonságba közöttük. Az előbb itt volt a miniszterelnököd és megfenyegetett. El kell bocsátanod. Azonnal. Meg kell értetned, hogy nem sikerült a tőrvetésük...
A király megdöbbenve próbált tiltakozni, de Lola megelőzte:
- Ezt igy akarom! Ha gyenge vagy, ugy magamat kell megvédenem, de ezt nem tehetem többé a te oldalad mellett!
A férfi felnyögött mindennel leszámoló, magát megvető, bűnösségét érző tehetetlenséggel:
- Maradj!
S a fekete bachánsnő rácsapott, ajkával perzselte, kezével gyujtogatta:
- Szeretlek...!
S a férfi magát megadó, gyötrelmes aléltsággal könyörgött:
- Csókolj!

III.
A sörház hatalmas különtermében sapkás és szilajos kedvü diákok ültek. A lázadozás, izgatás haragja beléjük tüzesedett, beszéltek és vitatkoztak a királyi palota szégyenteljes botrányáról. Fiatalok és erőstestüek voltak, borba és szerelembe nyujtódzók, szerelmes éjszakákról álmodók. A harag csak ugy másokról szakadt rájuk, de lelkükből néha kilobbant az őszinteség és ilyenkor trágár élcek közepette nyelvüket csettintgették és irigykedve mondták:
- Hej, jó volna egyszer megölelni azt a fekete csudát!
De a komolykodók lecsöngették, haragos szóval lehurrogták a tréfálkozókat és kimondták:
- Tüntetni kell Lola Montez ellen!
És megbeszélték, hogy gúnyrajzot fognak a menet előtt hordani és végighurrogják tiltakozásukat a város legforgalmasabb uccáin.
És mintegy próbaképpen nekieresztett hanggal süvöltötték:
- Vesszen Montez Lola!
A tréfásabbak belerikoltották:
- Beverjük a hálószoba ablakát! Hátha ingben menekül!
Ezen mindnyájan röhögtek és felemelték poharaikat. Az egyik óvatosan megkérdezte a szomszédjától:
- Megkaptad a napidijadat?
- Hogyne! - felelte a kérdezett és megmondta a cimet, ahol a zsoldot osztogatták.
- Csak azt szeretném tudni, - dünnyögte csendesen az iménti diák, - hogy egy vetélytársnő pénzeli-e az ügyet, vagy a politikai körök?
De egy szemüveges, hegyes bajuszos diák, aki meghallotta ezt a kérdést, felháborodva rivalt rája.
- Micsoda szemtelen cinizmus ez? Hogy merészelsz ilyesmit mondani? Minden tisztességes ember, aki nem akarja bordélyházzá sülyeszteni az országot, önként állt a tüntetők közé!
- No, de egy nő ellen!
- Egy hetéra ellen, aki bujaságával behálózza a királyt és a legbotrányosabb módon beleavatkozik az ország ügyeibe. Kormányt buktat...
- No, ezért csak hálát érdemel... Én például szintén nem rokonszenveztem volt miniszterelnökünkkel...
- Ez a fickó szerelmes Lola Montezbe! - kiáltott fel valaki gúnyosan.
Nagy hahota támadt, a kicsúfolt vörös arccal állt fel és dühösen hadonászott az öklével:
- Mit hencegtek... Ha közétek jönne, valamennyien hasra vágódnátok előtte és boldogok lennétek, ha a cipője hegyével belétek rúgna!
- Ohó! - tiltakoztak minden oldalról.
És hogy nagyobb nyomatékot adjanak ellentmondásuknak, megint karban kiabálták:
- Vesszen Lola Montez!
E pillanatban a terem ajtaja hirtelen szétnyilt és a küszöbön egy ragyogó jelenség állt meg. Egy nő, amilyenről a szegényes hónaposszobákban élő, boltoslányokkal és kis grizettekkel szeretkező diákok még csak nem is álmodhattak, akihez hasonló legfeljebb a színházak rivaldáin libbent eléjük... amilyenről álmodozva sóhajtoztak a versfaragók és azok, akikben művészi vér ágaskodott. A nő, aki elérhetetlen távolságból és reménytelenül sejtelmeskedik bele életükbe, most egyszerre itt van, megfoghatóan, testi valóságban kedvesen, ragyogón és mosolyogva. Ugy nézett körül, mint egy csodálatos jelenség, aki eljött, hogy lehajoljon hozzájuk, beborítsa őket kedvességgel, meleggel, bódulattal. Mindegyik külön úgy érezte, hogy ez a nő hozzájött, az ő életének, fiatalságának nagy csodáját hozza. Csak néztek rá karikára nyilt szemmel, elragadtatva és megdöbbenve. Egy sereg meglepett, lenyügözött, erejét és akaratát veszített férfi, aki felett egy pillanat alatt elhatalmasult a nő diadalmas érzéki szépsége.
És a nő megállt, mosolyogva, bájosan és törékenyen, lényéből báj és forróság sugárzott. Olyan volt, mint egy drága gyermek, naiv, megejtő és kedves...
- Uraim, - mondotta, - bocsássanak meg, hogy önök közé jöttem, de hát kitől kérhetnék segítséget, ha nem az ifjúságtól...! Hiszen tudják, üldöznek engem, csak azért, mert szép és fiatal vagyok és mert szerencsétlenségemre egy királyt mertem megszeretni... Én senkinek a haragjával nem törődöm, senki előtt nem védekeztem, mert gyűlölnek és úgysem értenének meg. De önök előtt, látják, könnyes lesz a szemem és összetett kézzel könyörgök: ne higyjenek a rágalmaknak... ne higyjenek a politikai ármánykodóknak. Én nem akarok semmit, nem vágyok uralomra, nem akarok pénzt, hatalmat... csak szeretni akarok... úgy, amint önök szeretik kis barátnőiket!... Boldog szeretnék lenni és többen akarnak megzavarni, ez fáj, ez keresztezi az ő terveiket, akik nem tűrik az emberi boldogságot, mert mindenből és mindenkiből gépet akarnak gyúrni... Önök azonban fiatalok, megértik még az élet nagy, zengő szépségét... kérem, könyörgöm... védjenek meg!
És egy elragadtatott ifjú elkiáltotta magát:
- Éljen Montez Lola!
És valamennyien mintegy hipnotizálva utána kiáltották: - Éljen Montez Lola!
A csodálatosan szép asszony pedig kitárta két karját és a fiukra szórta virágait, amelyeket kezében tartott:
- Köszönöm... mindegyiknek külön... nagyon köszönöm!
És sorba végig kezet fogott velük, nagy és forró vérszövetségre szövetkezve. Azok meg egymást lökdösték, tolongtak, hogy a közelébe férkőzhessenek. Meghaltak volna érte és megmámorosodtak a névtelen szerelem sohasem ismert szédületében.
Ugy kisérték ki hintójáig és az uccán végigsüvöltötték erőszakosan és lelkesen: - Éljen Lola Montez!
A rendőrkémek rémülten szaladtak és jelentették a nagy világfelfordulást a prefektuson:
- Az egyetemi hallgatók Lola Montez mellett tüntetnek!
Másnap reggelre becsukták Münchenben az egyetemet.
A király a menekülő ember magabódításával vetette magát kedvese karjaiba. Tébolyult, mindent elfelejtő, minden fölé lendülő és mindent betöltő felriadása volt ez az érzékeknek. Köröskörül fonták az alattomos hurkot, az uccákon, szalónokban, korcsmákban, gondosan befüggönyzött hivatalszobákban dühösen acsarkodtak a nő ellen és a király tudta, hogy ezt a fergeteges, egyre feszülőbb indulatot nem lehet visszafojtani és végül mégis csak elrabolják tőle kedvesét. Nem beszélt róla, de tudta, hogy szerelmük utolsó napjait éli.
Néha ijedten riadt fel álmából, mert véres látomásai voltak, Lolát látta, amint erőszakosan oltják ki életét. Ezek a kínzó képek annyira gyötörték, hogy szinte minden órában átküldött Lola palotájába, megtudakolni, hogy nem esett-e baja az imádott lénynek? Csodálta és hálás meghatottsággal nézte Lolát, aki bátran, mosolyogva járt a Vulkán tetején, holott tudta, hogy minden szegletből könyörtelen ellenségek lesnek rá.
Lola a királyhoz simult és forró, megejtő hangon suttogta:
- Látod, menekülhetnék, gazdagon, önzőn, fiatalságom teljes virulásában, de itt maradok melletted, kitéve magam a gyilkos merényletek lehetőségének. Mert én csak véled törődöm, véled akarok maradni életem utolsó percéig...!
A nő kalandor vérét izgatta ez a veszélyes játék és talán életében először úgy érezte, hogy valóban szeret.
Minden napot úgy ünnepeltek meg, mint a sors ajándékát, amelyről nem tudni, hogy lesz-e folytatása?
December vége felé járt az idő és úgy látszott, mintha javulna a helyzet. A rendőrfőnök, akinek naponta kétszer kellett a királynak pontos jelentést tennie, tudta, hogy állásával játszik és a legnagyobb buzgalommal nyomott el minden Montez Lola ellen irányuló tüntetést. A gúnyiratokat elkobozták, a lapokat megcenzurázták, egyszóval a nyilvánosság elől eltünt a Montez-ügy. A szép kegyencnő nyugodtan hajthatott végig fogatán a városon anélkül, hogy botránytól kellett volna félnie. Ámbátor az is igaz, hogy a rendőrség az ilyen kikocsizásokról idejekorán értesült és az egyenruhás és polgári rendőrök nagy csapata figyelte ilyenkor az útvonalat.
Lajos király diadallal fordult szép kedveséhez:
- Megmutattam nékik az öklömet! Már nem mernek ellened támadni...
De Lola tagadólag intett:
- Férfi vagy, férfi módon ítélsz. De mi, nők, tudjuk, hogy az igazi veszedelem nem az, amely nyiltan fenekedik, hanem amelyik titokban veti a tőrt!
A király szinültig töltötte a pezsgős poharakat:
- Rémeket látsz... Igyál és feledd el őket!
És suttogva hajolt a füléhez:
- Szilveszter hajnalát véled akarom tölteni. Este természetesen a hivatalos családi vacsorán veszek részt, de éjfél után, az újesztendő első óráját a te csókoddal akarom köszönteni!

IV.
Ilyen karneválos szilveszterre még sohasem készült München. Már napok óta hatalmas falragaszok hirdették a különböző bálokat s alig alkonyodott, sietve görgették le a boltok vasfüggönyeit. A gázlámpák mintha vidámabban világítottak volna, az emberek arcán a várakozás izgalma és öröme égett, mindenki örült a munka utáni fellélegzésnek és a rája várakozó kellemes éjszakának. Ismeretlenek hangos kurjantással üdvözölték egymást és amikor leszállt az est, mindenfelé álarcos, jelmezes embereket lehetett látni, akik hangos mókázással tartottak a kivilágított kávéházak és mulatók felé. Szokatlanul élénk és felfokozott volt a hangulat, a nők úgy kacagtak, sikongtak, mintha régen várt csókok beteljesülését sejtették volna az éjszakában. Itt-ott lampionos menet tűnt fel, ugrándozó bohócok papírtrombitákat fújtak, apró játékdobokat vertek s kereplőkkel bosszantották az eléjük kerülőket. Pirosra hevült, jókedvű leányok hógolyókkal hajigálták meg a legényeket és lépten-nyomon folyt egy-egy heves hólapda csata. Boltoslányok óriási virágcserepeket és csokrokat cipeltek, apró cukrászinasok pedig szaporán lépdeltek és büszkélkedve vitték fejükön az óriási tortákat és remekbe készült fagylaltokat.
Lola az ablaknál állt és érdeklődve nézte a tarka, kavargó vidám képet. Egy pillanatra mintha lefejlett volna lelkéről az örökös szorongás. Ma mindenki jókedvű, örül az életnek, kinek is jutna eszébe a bosszú, gyűlölet, harag fekete nyálát fröcsögtetni ilyenkor? Tizenegyre jár, a király nemsokára befejezi a családi vacsorát, még csak az éjféli harangszót kell megvárnia, fogadni a szerencsekívánatokat és azután idejön... Akkor majd együtt köszöntik az új esztendőt. Lola egy pillantást vetett a remekül megterített asztalra, amelyen kristálypoharak, vert ezüst edények, aranyozott evőeszközök sorakoznak egymás mellett. A hatalmas ezüstvázákban óriási orchideák illatoztak és mosolygós rózsák, amelyeket az udvari kertész termelt remekbe üvegházaiban. A jeges vederben már be volt hűtve a pezsgő és Lola mosolyogva igazított meg egy kis tányért, amelyen néhány különleges spanyol sütemény volt. Ezt ő maga készítette, meglepetésül a királynak, aki nagy inyenc volt és szerette az édességeket. Azután odament az állótükör elé, kedvtelve nézegette magát és elégedetten simította végig halványzöld selyemruháját. Még egyszer gondosan megvizsgálta, hogy kifogástalanul van-e rizsporozva, az ajkára egy kis rouget kent, a szemöldökét tussal megjavította és egy kacér mozdulattal megigazította nyakán a hatalmas gyöngynyakéket és hajában a brilliáns diadémot. Nagyon szép volt, ehhez csakugyan nem férhetett kétség. S mint valami meleg, villanyos áramlat bizsergett végig ereiben diadalmas fiatalságának, ruganyos erejének az érzése. Kitárta a karját nyújtózkodó mozdulattal, mintha elvágyna a megvénült óesztendőtől és az újnak, fiatalnak, izgalmas titkokkal telinek kínálná fel magát. Visszament az ablakhoz és szinte hangosan felkacagott jókedvében. Odalent már jókedvű, italos emberek dűlöngtek, a szemközti gázlámpához is tehetetlenül támaszkodott egy részeg. Zsebéből még kikandikált a pezsgős üveg. A járókelők megálltak, közülök is néhányan már alaposan felöntöttek a garatra és mintha rögtönzött bankettet tartanának, innen is, onnan is előkerült a likőrös és boros üveg, kocintottak, ittak nagy barátkozással. A palotaőrök tréfás megjegyzéseket kiabáltak feléjük, melyekre azok hasonlóan válaszolgattak és baráti kortyra nyújtogatták palackjaikat az átfázott katonáknak, akik nagyokat húztak a tüzes italból.
Lola mulatott a fantasztikus ruhákba öltözött tömegen, amely egyre nagyobb gyűrűben állta körül a mulatság központját képező részeg márkit. Mintha München valamennyi jelmezesének erre vitt volna az útja, mindenfelől szállingóztak a kéményseprők, lovagok, bohócok, olasz énekesek, a tér egészen megtelt, lehetett már vagy ezer, kétezer ember... lármáztak, nevettek, a palotaőröket valósággal elnyelte áradatuk. És ez a lármás, hullámzó, kavargó tömeg egyre közelebb gyűrűdzött a palota kapujához. Lola megijedt és felsikoltott. Valami megmagyarázhatatlan rémület fogta el és az asztalhoz rohanva felkapta a csengettyűt. Hevesen és idegesen rázta meg néhányszor, de senki sem jelentkezett. Reszketve és nagy felindulással a folyosóra rohant és hangosan kiáltotta szolgálattevő komornája nevét:
- Katalin! Katalin!
Zavaros, értelmetlen zsivaj volt a válasz, amely a lépcsőház felől morajlott fel nyugtalanító összevisszaságban.
- Johann, Karl! - kiáltotta még egyszer magánkívül Lola. - Fegyverbe!
A következő pillanatban már körülfogta és felkapta a tömeg, betömték a száját és vitték lefelé a lépcsőkön.
- Ez a halál! - gondolta Lola. És a szivét megdermedni érezte félelmében, a nyelve elzsibbadt halálos rettegésében.
A jelmezes összeesküvők közül azok, akik lent maradtak a téren, ezalatt tovább űzték tréfáikat, de közben élesen figyelték a környéket, hogy nem jönnek-e nem kívánatos elemek? És úgy tettek, mintha észre sem vették volna azt a kis csapatot, amelyik sietve és izgatottan hurcolt egy kétségbeesetten vergődő asszonyszemélyt a szomszédos ucca felé, ahol már türelmetlenül kapálta a kövezetet egy lefüggönyzött kocsi elé fogott négy tüzes paripa. Mikor már fent ültek a kocsin, Lola köré három álarcos fegyveres férfi telepedett. Kezükben pisztolyok. Mikor látták, hogy Lola már fuldoklik és az arca bíborvörösre duzzad, kivették szájából a zsebkendőt.
- Hová visznek? - kérdezte zokogva a szerencsétlen nő.
Az egyik férfi megmozdult, kezében fenyegetően emelkedett fel a pisztoly:
- Ne kérdezzen és ne jajveszékeljen grófnő! Egy hangos szó és ön életével játszik!
*
Két napja robogott már váltott lovakkal a hintó. Lola megértette, miről van szó. Valamelyik idegen ország határára viszik, ott fognak végezni vele. Nem merik a gyilkosságot Bajorország területén végrehajtani, félnek a bűnjelektől, a király messzire nyúló kezétől. Tehát a határon túl...
A borzalmas rettegés megsápasztotta, összetörte. Egyre sírt, visszautasított minden élelmet, amelyet gyanus kis országúti csárdákban tálaltak elébe.
Lola úgy számította, hogy akár Franciaország, akár Olaszország felé mennek, már el kellett volna érniök a határt, de a kocsijuk nyilván nagy kerülővel és vargabetűvel halad, hogy félrevezessék az üldözőket.
Harmadnap estére egy erdei tisztáson rászólt az egyik kísérője:
- Szálljon le grófnő és kövessen!
Lola félig holtan, minden ízében remegve engedelmeskedett. Néhány lépést haladtak csak, akkor a férfi rámutatott egy hosszúkás asztalra, amely egy ütött-kopott erdészkunyhó mellett állott és tovább parancsolt:
- Üljön le az asztal melletti székre és írja, amit diktálok!
Papír és finoman metszett libatoll már oda volt készítve. Lola szótlanul engedelmeskedett. És írta, amint a férfi diktálta:
- ...Tudatom véled, hogy a magam akaratából hagytalak el és soha többé hozzád vissza nem térek. Mindent, amit kaptam és az ország pénzéből jogtalanul eltulajdonítottam, visszaszármaztatom Reád. Unom Münchent és az egész szánalmas komédiát, amelyet két esztendeje játszunk... Felejts el, aminthogy én is elfelejtelek!
Lola Montez.
Az aláírásnál elakadt a tolla, hangosan sírva fakadt.
- Irja! - rivalt rá az álarcos. - Vagy azt akarja, hogy nyomatékosabban kényszerítsem erre?
És Lola inkább holtan, mint elevenen aláírta a borzalmas sorokat.
Az összeesküvők ekkor hozzáléptek és bekötötték a szemét:
- Menjen előre, majd mi vezetjük!
A szerencsétlen nő hideglelős reszketéssel, félig tébolyultan vetette magát térdre:
- Ne öljenek meg... élni akarok!
Az egyik előrelépett:
- Lola Montez... most megizlelted a halál lehelletét! Megkegyelmezünk nyomorult életednek, de előbb esküdj meg, hogy soha többé bajor földre nem teszed a lábadat!
- Esküszöm, az egy élő Istenre...!
- Ugy vigyázz, hogyha bármikor megszegnéd ezt az esküdet... tízezren vagyunk, akik végrehajtjuk rajtad a halálos ítéletet...!
Azután közrefogták és vagy két óra hosszat vezették kanyargós utakon. Akkor azután leoldották szeméről a köteléket. Lola ámulva nézett körül.
Egy bájos kis francia falu határában álltak.
Az egyik férfi néhány aranyat nyujtott át neki.
- Ennyi elég lesz, hogy postakocsit fogadj és visszatérj Párisba, ahol bizonyára várnak már barátaid...!
És megfordulva, magára hagyták Lolát, aki kimerülten és zokogva roskadt egy szénaboglya tövébe. Azután lassankint erőt vett magán, felállt és még egyszer visszanézett a határon túlra, Németország felé, ahol olyan csodálatosan magasra lendült sorsa. Érezte, hogy minden, ami ragyogás és napfény volt életében, leáldozott és ami ezentúl vár rája, csak egyre halványodó visszfénye lesz ennek az elmult boldogságnak.
És lehajtott fejjel, lassan, fáradtan indult a falu felé.