A gimnazisták nemzetiségi összetétele

Megvizsgáltuk, hogy mit mutat a gimnáziumi statisztika az oktatásban résztvevők nemzetiségéről. Mivel a többi középiskola-típus egy része nem létezett a korszak egészében, más típusok pedig nem vették számba a diákok nemzetiségét, kénytelenek vagyunk csak a legelterjedtebb, és a középosztályba emelkedés szempontjából legfontosabb iskolatípussal, a gimnáziummal foglalkozni.

4. táblázat

A nemzetiségek aránya a gimnáziumi tanulók körében

Magyar Német Szlovák Román Szerb Egyéb

+rutén +horvát

1870 75,3 9,3 5,9 8,0 1,6 0,3

1880 72,8 13,1 4,8 6,7 2,2 0,5

1890 73,0 12,6 4,5 7,1 2,1 0,7

1900 77,7 9,7 3,5 6,5 2,0 0,7

1910 81,6 7,1 2,3 6,4 2,0 0,5

5. táblázat

A nemzetiségi tanulócsoportok arányának változása,

ha az 1870-es szintet tekintjük 100%-nak

Magyar Német Szlovák Román Szerb Egyéb

+rutén +horvát

1870 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0

1880 96,7 141,0 80,7 83,1 132,8 188,9

1890 97,0 136,0 76,4 87,8 127,9 263,8

1900 103,1 104,6 59,7 80,3 121,7 250,2

1910 108,4 76,9 38,6 80,2 120,9 199,7

1. grafikon

Kitűnik, hogy a magyar tanulók már 1870-ben is a gimnáziumi hallgatók háromnegyedét adták, s bár 1880-ban és 1890-ben néhány százalékot "leadtak" az egyébként a tanulók körülbelül tíz százalékát kitevő németségnek, arányuk a századfordulóra megközelítette, 1910-re pedig meghaladta a 80%-ot. E néhány százalék átmeneti elvesztését - egyelőre külön kutatások nélkül azzal lehet magyarázni, hogy az 1867 után Magyarországra áramló német és osztrák szakemberréteg gyermekei 1880-ban és 1890-ben iskoláskorúak. Mivel a szakemberek bevándorlása és családalapítása a nyolcvanas évek közepétől csökkent, a klasszikus német polgárság asszimilációja pedig nőtt, a századfordulón a statisztikai felmérések már azt mutatják, hogy a német tanulók aránya az 1870-es év szintjére esett vissza. A többi nemzetiséggel kapcsolatban sajnálattal tapasztalhatjuk, hogy a gimnáziumi tanulók kimutatásánál az oktatásstatisztika nemcsak a szlovákokat vonta össze a ruténekkel (nyilván az utóbbiak igen alacsony abszolút száma miatt), ami csak kis torzítást okozott, hanem - ki tudja, miért? - a szerbeket is összevonta a horvátokkal, ami nagyobb baj, hiszen e két nemzetiség gyermekei együttesen elérték a tanulók egy százalékát. Az, hogy az elemzés itt mégsem hagyható abba, azzal magyarázható, hogy a fenti népszámlálási adatok szerint a horvát és a szerb lakosság - legalábbis a hetvenes és a nyolcvanas években - ugyanolyan eséllyel küldte fiúgyermekeit a gimnáziumba.

A szlovák-rutén tanulók aránya erősen, a románoké enyhébben hanyatlott a középiskolában. A román középosztály láthatóan erősebben tartotta az iskolázási versenyt. 1900 és 1910 között már nem is esett tovább a román tanulók száma. Ennek az volt az oka, hogy a századfordulótól megerősödött az erdélyi román burzsoázia, amely a gimnáziumba küldte fiait. Kérdés persze, hány román anyanyelvű diákot vettek számba magyarként. Az 1912/13-as tanévben 4307-en vallják magukat román anyanyelvűnek, de a "magyar anyanyelvűek" közül 2170-en tudtak románul. (MSÉ: 1913:273)

Tehát kétségtelen, hogy a nemzetiségek középfokú iskolázása nem javult sokat, sőt relatíve romlott. Ugyanakkor le kell szögeznünk, hogy az iskolai adatszolgáltatáson alapuló nemzetiség sokkal kevésbé egzakt adat, mint a felekezet. Az is tény, hogy az aggregáció módja (pl. szerb-horvát összevonás) gyakorlatilag lehetetlenné teszi az adatok finomabb elemzését. Mind a felekezeti részvétel, mind pedig a nemzetiségi részvétel adatsorában ugyanakkor találunk két alapvető hibát. Az egyik hiba, hogy az adatok nem teszik lehetővé az alsó és felsőgimnáziumi népesség elválasztását. A másik hiba, hogy az egyre növekvő jelentőségű iskolatípusok az alreáliskola, a főreáliskola, a polgári, a kereskedelmi iskola, valamint a tanítóképző adatairól ezen az úton nem szerezhetünk tudomást. Az alábbiakban ezért kicsit más módszert követve szeretném kimutatni a felekezetiség hatását az iskolázottságra.