A felekezetiség jelentése

A szakértők között viták folynak a "milyen vallású ön?" kérdésre adott válaszok tényleges társadalmi értelmével kapcsolatban is. Az egyik értelmezés szerint, aki bármilyen értelemben magáénak nevez meg egy felekezetet, azt az adott felekezet tagjai között kell számon tartani. Ez az álláspont vagy a felekezetbe való bejegyzés tényére kérdez rá - abból a megfontolásból, hogy e bejegyzés a népesség óriási része tekintetében mindenképpen meghatározta a miliőt, amelyben a gyermek felnőtt -, vagy pedig a "milyen vallású ön?", esetleg a "milyen valláshoz tartozik?" kérdésre adott válaszok szerint osztaná be az egyes felekezetek nagyságrendjét. Az érvelés szerint egy ilyen nyílt önbesorolás felekezeti tagsággal egyenértékű. Ezzel az állásponttal szemben súlyos szakmai aggályaim vannak.

A szakmai aggály első indítéka, hogy a felmérések során az emberek esetleg a kérdezés tematikájához "igazítják" válaszukat - egy nyilvánvalóan a vallásossággal kapcsolatos kérdőív a felekezet megnevezést valószínűbbé teszi, mint egy mosóporhasználatot mérő kérdőív. A másik probléma, hogy a kérdés formája is a valamiféle felekezeti önbesorolás irányába hat. (Rendkívül kis - 100 fős - mintán próbáltuk ki: a "tartozik ön valamilyen felekezethez?" kérdés sokkal nagyobb arányban eredményez felekezetbe nem tartozókat, mint a "milyen felekezethez tartozik ön?" kérdése!) Megítélésem szerint a "milyen vallású ön?" kérdésre adott válasz az emberek jelentős százalékánál nem valamiféle identitás megnevezésére szolgál, hanem az adott kontextusban információt szolgáltat. Ez az információ az emberek jelentős részénél semmi mást nem jelent, mint hogy "a családom katolikusnak, reformátusnak keresztelt annak idején, s azóta sem változtattam vallást, nem léptem ki onnan". Mivel a társadalom e pillanatban - ahogy ezt számos más kutatás mutatja - nem ideologizált, az egyes felekezetekből szekularizálódott emberek természetes viselkedése az "elmaradás", és nem a kilépés, a passzív vallástalanság, felekezetvesztés, és nem az aktív ateizmus vagy egyházellenesség. Külön kutatások lennének szükségesek annak megállapításához, mennyiben (és a népesség mekkora százalékánál) jelent bármiféle identitást, antropológiai értelemben vett önbesorolást az ilyen módon tett felekezeti önbesorolás. Az is igen izgalmas kérdés lenne, hogy az identitásnak, önbesorolásnak milyen okai, milyen forrásai vannak. Lehetséges ok az előző generációhoz való viszony: sokan feltehetően ezzel fejezik ki, hogy szüleikhez, nagyszüleikhez, akiktől térben, iskolázottságban, értékekben, már számukra is fájdalmas módon elszakadtak, még kötődnek valamiképp. Mások esetleg képesek olyan közös kulturális elemeket megnevezni, melyek a hasonló felekezetűekkel összekötik őket. Az egyes felekezetek kulturális örökségében való jártasság - a bérmálás, a kipa, és hasonló "felekezeti" kifejezések puszta ismerete - az azonos felekezetben neveltek közös "nyelve". (Azaz az alacsonyabban iskolázottak nagyobb valószínűséggel ismerik "saját" felekezetük ilyen kifejezéseit, mint más felekezetekéit.) Tudjuk azonban - éppen a nemzetiségi kutatásokból -, hogy milyen óvatossággal kell kezelnünk a nyelv, a tradíció ismeretének és az adott nemzetiséghez, kultúrkörhöz való identifikálódásnak a különbözőségét, s csupán részleges átfedését. Ismét mások számára nem az a releváns információ, hogy az ő családjának tradíciója pl. református, hanem az, hogy másoké nem az. Azaz egy történetileg többfelekezetű - és nem is mindig felekezetileg előítélet-mentes, békés - társadalomban a "milyen felekezetű ön" kérdésre adott felekezet-megnevezés nagyobb valószínűséggel következik be, mint azokban a lényegileg egyfelekezetű társadalmakban, ahol ez nem a más emberektől való (talán természetes, de történetileg emlékezetes) különbözést jelzi, hanem a konkrét, egyetlen szóba jöhető felekezethez való hozzátartozást. Ezt mutatja, hogy például Angliában oly nagy számban jelentik ki az emberek, hogy nem tartoznak felekezethez. Vagy ahol az egymás mellett élés régen természetes, viszont totálisan intézményesült - például Hollandiában -, szintén viszonylag magas a negatív választ adók aránya. (Persze Magyarországon belül is eltérések vannak: a nem vallásos, de katolikus családból származó inkább nevezi magát katolikusnak a protestáns többségű és öndefiníciójú Tiszántúlon, mint Budapesten.) Ismét mások számára a családi történelem üldöztetései - és ezek felvállalása - jelentenek valamifajta "identitást". Hiába tudható ugyanis, hogy 1948 után nem felekezeti, hanem "felekezet-semleges" világnézeti okokból érték a családokat sérelmek: a sérelem megjelenési formája a felekezetileg elkötelezett egyesület bezárása, a család által becsült pap, vagy egykori szerzetestanár zargatása, a felekezeti hittanon, az istentiszteleten való megjelenés állami rosszallása volt. Mi több, a nem felekezeti, hanem világnézeti sérelemről folyó közbeszéd, az információátadás az újabb generációnak, a megsértett közösség hagyományos "nyelvén", a felekezetén folyt.

Azt mondhatjuk tehát, hogy a "milyen vallású ön" kérdésre egy felekezet nevével válaszolók egy része technikai információt adott, más része valamilyen tudati állapotot, identitást, kulturális örökséget, "differentia specifica-t" nevezett meg. Megítélésem szerint semmiképpen nem lenne korrekt a "milyen vallású ön" kérdésre a fenti okokból adott válaszokat bármely konkrét felekezethez, mint szervezeti egységhez, költségvetéssel és a "tagok" nevében nyilatkozó vezetőkkel rendelkező jogi személyhez, vagy akár tudatos, meghatározott szabályokat önként vállaló emberek közösségéhez való tartozással azonosítani.

Nemcsak a külvilág szempontjából lenne "sérelmes", ha minden önmagát "katolikusnak" nevezőt egyháztámogatónak, közösséghez tartozónak tekintenénk. A tagok, "aktivisták" ugyanis pénzzel, munkabefektetéssel, "szavazattal" vagy legalábbis identitásuk egy darabjával fejezik ki tartozásukat a szervezethez, a közösséghez, és nem pusztán egy így is érthető szó kimondásával. Utóbbi jelenséget egyházias nyelvre is lefordíthatjuk: az igazi, a mély vallásosság és a felszínesség meg nem különböztetése, az igazi egyháztagság jelentőségének lebecsülése rejlik abban, ha egyformán kezeljük, mondjuk az aktív református egyháztagokat a "milyen vallású ön" kérdésre ugyanezzel a szóval válaszolókkal. Közismert az érv is, hogy az egyházak szolgáltatása olyan sajátos, hogy "tagság" kifejezésére képtelen embereket, vagyis tágabb kört is elér. Ezen érv szerint a "potenciális" tagok, a szolgáltatások potenciális haszonélvezői arányát lehetne abból felmérni, hogy ki milyen felekezetűnek mondta magát. Ez a sajátos "szolgáltatás" azonban már kivétel nélkül olyan tevékenység, amely önmaga sajátosságaitól és méretétől és nem a magukat egyik vagy másik felekezethez sorolók számától függ. Vagyis az evangélikus hittan iránti igény éppúgy külön kérdés, mint a baptista szociális otthon iránti. S nem kétséges, hogy Európa közepén nem függhet a görög katolikusok demográfiai és területi mobilitásától a műemlék templomok fenntarthatósága, mint ahogy a vidéki zsidó temetők sem lehetnek a holokauszt késői áldozatai. (Ez nem egyszerűen saját "sollen" álláspontunk, hanem a közvélekedés sem köti a műemléktemplomokkal, illetve temetőkkel kapcsolatos társadalmi-állami felelősséget a hívők számához.) A nemzetközi vallásszociológiai szakirodalom szerint ugyanakkor a nagyegyházi értelemben vett felekezetiség hatása csökken, az egyes véleményekkel való egyetértést sokkal inkább a vallásosság-nem vallásosság, mint a protestáns-katolikus mivolt határozza meg. Mintánkban, az Oktatáskutató Intézet 1992-es felekezet-kutatásában a magyarországi felnőtt népesség felekezeti megoszlásának legbővebb értelme a következő:

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

A fenti idézet forrása: Nagy Péter Tibor JÁRSZALAG ÉS ARÉNA Egyház és állam az oktatáspolitika erőterében a 19. és 20. századi Magyarországon Az Új Mandátum Könyvkiadónál (Budapest, 2000) megjelent kötet szerzői változata. Aki a fenti szöveg pontos kontextusára (és idézhető oldalszámára) kíváncsi, keressen rá itt: (http://mek.oszk.hu/13400/13461/13461.pdf)

E kötet alapján készült - elsősorban elektronikus felhasználásra - a "Vallásszociológiai szöveggyűjtemény - 1" c. kiadvány, WJLF, Budapest, ISBN 978-963-9744-29-5. A projekt lényege, hogy az internetes keresőmotorok munkáját megkönnyítendő olyan öt-öt bekezdésből álló szövegdarabokat hozunk létre, melyek lehetővé teszik, hogy a felhasználó az általa keresett szavak egyidejű előfordulására keressen egy-egy konkrét könyvrészletben. A könyv feldarabolása mechanikus. Elkerülendő, hogy logikailag összetartozó bekezdések külön file-ba kerüljenek, s ezért elkerüljék a keresést, átfedő technikát alkalmazunk, így minden bekezdés kétszer kerül az adattárba.

18-29-57.htm