A gyermekek vallásos nevelésének tudatos mozzanatai a Horthy-korszakban

Nyilvánvaló, hogy a fentiekben felsorolt jelenségek a vallásos nevelés, a vallási szocializáció legalapvetőbb faktorai. Mégsem lényegtelen külön célorientált kérdéseket is feltennünk a gyerekkori vallásos nevelésről.

A gyerekkori vallásos nevelést több tényezővel mérhetjük. A leggyengébb lehetett annak a vallásos nevelése, akit semmilyen felekezetbe nem jegyeztek be. (Ez ugyanis a szülői környezet egyértelmű szekularizáltságát mutatja.)

A felekezetbe jegyzés hiánya - a háromezres országos Tárki-minta 1919 és 1939 között született részében - mindössze a népesség 0,5%-át jellemezte, s további 1% nem adott értelmezhető választ. Ez összhangban van azzal, hogy a Horthy-korszakban gyakorlatilag "kötelező" volt valamely hitfelekezetbe való bejegyeztetés. Az 1941-es népszámlálás a 9 316 074 lakosból (a trianoni országterületen) 3841 felekezeten kívülit talált - ez tehát 0,04% (Az egyéb és ismeretlen kategória is csak 1674 fő - ez az összeg sem emelheti fél ezrelék fölé az idetartozókat). (Az 1941. évi népszámlálás. 4. k. 39. p.)

Értelmesebbek azok a kérdések, melyek a hittanjárásra, a vallásos neveltetésre, a gyermekkori istentisztelet-járásra, kérdeznek rá. Korabeli adataink szinte semmiről nincsenek: szórványadat, hogy a Dunamelléki és a Dunántúli egyházkerületben egyaránt a református elemisták 50%-a vasárnapi iskolás. (Bolyki-Ladányi: 1987:75)

Először egy táblázatban bemutatjuk a 3000-es Tárki-mintából nyert adatokat, mégpedig vidék-város bontásban, majd - saját hasonló felmérésünket elemezzük - immár a budapesti helyzetről.

14. táblázat

A vallásos nevelés főbb mutatói 1929-1949

Kérdés Válasz Országos Falusi Városi Bp-i

Iskolai hittanra járt Igen 94,9 95,4 94,1 97,8

Templomi hittanra járt Igen 71,4 71 72,5 64,6

Szülei vallásosan nevelték Igen 85,3 89,3 76,9 67,1

Nagyszülei vallásosan nevelték Igen 66 74,9 59,9 48,2

Egyéb vallásos nevelésben részesül Igen 4,5 3,4 6,6 11,0

Gyerek istentisztelet-járás Soha 2,8 2,7 2,9 3,7

Gyerek istentisztelet-járás Évente 0,7 0,9 0,4 0

Gyerek istentisztelet-járás Évente 2,5 1,9 4 7,0

néhányszor

Gyerek istentisztelet-járás Havonta 4,9 4 7 4,7

néhányszor

Gyerek istentisztelet-járás Hetente 63,7 62,6 67 6,8

Gyerek istentisztelet-járás Hetente 11,8 12,3 10,6 3,1

többször

Gyerek istentisztelet-járás Naponta 13,4 15,6 8,1 3,7

Feltűnő, hogy a gyerekek vallási nevelésével kapcsolatos tudatos lépések szempontjából sokkal kisebb a falu és város közötti különbség, mint az istentisztelet-járásnál. A "legintézményesebb" kérdésekben azonos szinten van a falu és a város. Az iskolai és templomi hittanra járás mértéke szinte azonos. Az államigazgatási eszközökkel kötelezővé tett heti istentiszteletre látogatás mértékében sincsen lényegi különbség. Úgy tűnik, hogy a városi népesség jobb közlekedési viszonyai, a körükben uralkodó nagyobb iskolalátogatási fegyelem mintegy "kompenzálja" a szülők gyengébb vallásosságát. Az államigazgatásilag - társadalmilag kevésbé kikényszeríthető mutatók azonnal jelzik viszont a két népesség különbségét. Az államigazgatásilag elvártnál gyakoribb istentisztelet-járás másfélszer jellemzőbb a falusi szülőkre, mint a városiakra. Az, hogy az egykori falusi gyerekek 1,16-szor többen emlékeznek úgy, hogy szüleik vallásosan nevelték őket, mint az egykori városiak, szintén szignifikáns különbség. (A nagyszülők és "egyebek" vallásos nevelésének különbségét a nagycsaládok vidéki együttélésével magyarázhatjuk.)

Áttérve saját budapesti vonatkozású adatainkra kiderül, hogy a felekezetbe jegyzés hiánya mindössze a népesség 2,2%-át jellemezte, s további 2,1% nem adott értelmezhető választ. A népszámlálási és statisztikai évkönyvi adatok szerint - melyeket a korábbiakban, felekezeti bontásban már idéztünk - valójában bizonyára alacsonyabb a be nem jegyzettek aránya - de aki úgy emlékszik, hogy még be sem jegyezték valamilyen felekezetbe, az nyilvánvalóan rendkívül erős szekuláris háttérrel rendelkezik. Azonos szekuláris csoportot jelentenek, akik úgy emlékeznek, hogy nem jártak iskolai hittanra. (Tehát ez a csoport is 2,2%-ot tesz ki.) Minthogy Magyarországon normál tanrendbe integrált kötelező hitoktatás volt, a nemleges válasz csak azt jelentheti, hogy a visszaemlékező teljesen szekularizált neveltetésre emlékezik.

Valódi osztóvonalat jelent, hogy járt-e a gyerek - az iskolai hittanon kívül - templomi hittanra. (Abban az értelemben vett templomi hittan - erre Tomka Miklós és Majsai Tamás hívta fel a figyelmemet - mint pl. az 1970-es évek Magyarországán nincsen, de van pl. ministránsoktatás, konfirmációs előkészítés stb.)

A "Járt-e hittanra templomba?" - kérdésre a megkérdezettek 35,4%-a nemleges választ adott. Ez jelentős szekuláris csoportnak minősül. (Nem "keverhették" össze a vasárnapi istentiszteletre-látogatással, mert erre külön kérdés vonatkozott.)

Azok, akiket sem a szülei, sem a nagyszülei nem részesítettek vallásos nevelésben a vizsgált népesség 28,7%-át tették ki.

A gyermekkori istentiszteletre látogatás 1920 óta a tankötelezettség része volt. (A negyvenes évek elején rendelet erősítette meg, hogy ez még szünidőre, illetve az elemi iskola 7-8. osztályosaira is vonatkozik) Így ennek a kérdésnek az adatait úgy értelmezhetjük, hogy a hetenkéntinél gyakrabban templomba járók az erősen egyháziasak - ez is egy 6,8%-os csoport -, a hetenkéntinél ritkábban pedig azok, akik nyíltan vállalták szekularitásukat.

A gyereket tudatosan érő nevelő hatások közül a fentebbiekben az (elvártnál gyakoribb vagy ritkább) istentisztelet-járást, a templomi hittan látogatását s az egykori gyerek későbbi visszaemlékezése szerinti vallásos nevelést nevezhettük meg. Ezek a szempontok egymáshoz képest hierarchikusak is: azoknak a körében, akik sosem járnak istentiszteletre, egyetlen olyat sem találunk, aki templomi hittanra járna. Viszont: csoportokat alakíthatunk ki, az istentisztelet-járás és a templomi hittanjárás kombinálásával. A gyerekek 15-16%-a ritkábban járt istentiszteletre, mint ahogy ezt a tankötelezettség előírta. Az a csoport, mely társadalmilag-tanügyigazgatásilag elvárt mértékben hetente járt istentiszteletre, de nem vett részt templomi hittanon, 26,6%-ot tett ki.

Még mindig igen nagy maradt - a népesség fele - a következő csoport: ők hetente járnak istentiszteletre, és templomi hittanra is járnak, ezért őket a szülőktől kapott vallásos nevelés léte vagy nemléte alapján ismét két részre osztottuk. Az adott kérdőív alapján lehetséges legkisebb "átlagosan vallásosan nevelt csoport" hoz így juthattunk el. A budapesti gyerekek 36,2%-ának vallásos neveléséről tehát elmondhatjuk, hogy hetente járatták istentiszteletre, templomi hittant tanult, és szülei vallásosan nevelték.

E középső mezőknél vallásosabbnak az elvártnál gyakoribb templomjárókat tekintettük. (Adathiány van 1% esetében)

Vallásos nevelés szempontjából öt csoportot alakítottunk ki:

15. táblázat

A "vallásos nevelés" öt típusa 1929-1949

Jellemzők Esetszám Százalék

Ritkábban jár templomba, mint az elvárt heti gyakoriság 77 15,4

Hetente jár templomba, de nem jár templomi hittanra 132 26,6

Hetente jár templomba, hittanra is jár oda, de visszaemlékezése

szerint nem nevelték vallásosan 74 14,9

Hetente jár templomba, hittanra is jár oda, visszaemlékezése

szerint is vallásosan nevelték 180 36,2

Gyakrabban jár templomba, mint az elvárt heti egy alkalom 34 6,8

Ezzel a csoportosítással már egy tagolt vallásos nevelés képe áll előttünk. E csoportosítás legfontosabb haszna, hogy a továbbiakban az egyéb mutatók és e csoportok összefüggését lehet elemezni.

Az apák és anyák közötti jelentős szekularizációs különbség ismeretében indokoltnak tűnik a kérdés: a gyerek neme mennyiben befolyásolta vallásos nevelésének mértékét. Azaz a fiúk, illetve a lányok hány százalékát rendelhetjük hozzá a korábban kialakított vallásos-nevelési csoportokhoz.

16. táblázat

A "vallásos nevelés" öt típusa 1929-1949 - nemenként

Jellemzők Fiúgyermek Leánygyermek

Ritkábban jár templomba, mint az elvárt heti 16,4 14,8

Hetente jár templomba, de nem jár templomi hittanra 25,8 27,1

Hetente jár templomba, hittanra is jár oda, de visszaemlékezése

szerint nem nevelték vallásosan 20,7 11,6

Hetente jár templomba, hittanra is jár oda, visszaemlékezése

szerint is vallásosan nevelték 27,4 41,3

Gyakrabban jár templomba, mint az elvárt heti 9,6 5,3

A társadalom legszekulárisabb bő harmadában lényegében nincs különbség a fiúk és lányok nevelése között. A szekularizáció tehát azt is jelenti, hogy a fiúk és lányok vallásos nevelése közötti különbség is eltűnik. A másik végponton - a várt eredménynek egyáltalán nem megfelelően - lényegesen több fiút, mint lányt találunk. Erre a jelenségre egyelőre nem sikerült magyarázatot találni.

Igen figyelemreméltó, hogy a vallásos nevelés 3-4-es értékénél a fiúk a lányoknak mintegy komplementerei. Azaz: objektíve a fiúknak is a lányoknak is mintegy felét nevelik vallásosan (azaz a heti istentisztelet-látogatást templomi hittanra-járással is kiegészítve), de az ehhez kötődő szubjektív, családi hatások már érdemben eltérnek: a fiúk alig több, mint fele minősíti vallásosnak az ehhez kapcsolódó családi tevékenységet, a lányoknak viszont közel négyötöde.

A vallási nevelés tehát éppen a világnézeti értelemben vett "középső", többségi csoportban függ össze a nemi szerepekkel. A lányokkal szemben inkább elvárt a vallásosság, mint a fiúktól.

A gyerek világnézeti nevelése elsősorban az anyák istentiszteletjárási gyakoriságával függ össze, s ez az összefüggés gyakorlatilag független attól, hogy fiúk vagy lányok neveléséről van szó. Az apák istentiszteletjárási gyakorisága csak az anyákon keresztül befolyásolja a világnézeti nevelés értékét.

A minta kicsinysége következtében csak a két legnagyobb felekezet sajátosságaira vonatkozóan vonhatunk le specifikus következtetéseket: a katolikus gyerekek közel egytizede nem járt hetente istentiszteletre, a reformátusok között egy sincs ilyen. Ha hetenkéntinél intenzívebb istentiszteletre látogatást vizsgáljuk, akkor kitűnik, hogy a katolikusok között inkább találunk intenzívebben egyháziasakat: a katolikus gyerekek közel egytizede tartozik ebbe a nagyon gyakori istentisztelet-látogató csoportba, a reformátusoknak viszont mindössze huszada.

A vallásos nevelés, a vallásos szocializáció tehát már a harmincas-negyvenes évek társadalmát sem hatotta át teljes egészében.

(E fejezet végső változatának elkészítésében Karády Viktor tanácsai segítettek.)