Az 1991-es egyházi ingatlantörvény és a politikai erők

Mint az 1991 tavaszán és nyarán kibontakozott vitából kitűnik, a kormányzat az egyházi oktatás alapjait elsősorban az egykori ingatlanok átadásával kívánta megteremteni. Ezt olyan magas szintű, stratégiai politikai kérdésként kezelte, hogy az önkormányzatok nem kaptak egyetértési jogot az iskolaingatlanok átadásának kérdésében. Ez az álláspont mindhárom ellenzéki párt egyöntetű elutasításával találkozott, sőt az MDF egyik képviselője (Varga János) is nyújtott be olyan módosító indítványt, mely az egyetértési jogot az önkormányzatok számára fenntartani kívánta. Az önkormányzatok természetesen szintén ragaszkodni szerettek volna egyetértési jogukhoz, ennek lényeges dokumentuma a Budapesti Közgyűlés Sáska Géza vezette Oktatási Bizottsága és Nagy Gábor Tamás vezette Emberjogi Bizottsága által kezdeményezett és a Közgyűlésen elfogadott határozat. Szintén figyelemre méltó, hogy a Református Egyház zsinati határozata csak akkor támogatja az iskolaindítást, ha az iskola ahhoz az önkormányzat egyetértő nyilatkozatát bírja. (Reformátusok Lapja: 1991/33, 5.)

Amennyiben az önkormányzat és az egyház nem tud megegyezni, a törvény szerint az ügy kormánybizottság elé kerül, mely az ingatlanok - funkcióvesztés esetén kárpótlással történő - átadását elrendeli. A kritikusok rámutattak, hogy az ágazati érdekképviselet e bizottságban elégtelennek tűnik, hiszen annak elnöke a Miniszterelnöki Hivatal egyházi ügyekkel megbízott államtitkára. A bizottság nem érdekelt abban, hogy megkövetelje az ingatlanátvevő egyháztól, hogy abban továbbra is közoktatási tevékenységet folytasson, de ha ezt meg is tenné, egyelőre senkinek nincs módja ezen kötelezettség nem teljesítését szankcionálni.

Politikai vita folyt arról is, hogy az egyházi ingatlanok kormányzati szétosztása valóban pusztán egy méltányos gesztus a kormányzat részéről - ahogy ezt a kormánypártok állították -, vagy pedig bizonyos számítás, politikai befolyásolás eszközét találhatja meg ebben a kormányzat, ahogy ezt a FIDESZ (Fodor Gábor beszédében és a széles körben terjesztett Hét Pontjában) állította, s egyfajta "vallási tervgazdálkodás" a cél, ahogy ezt az SZDSZ vezérszónoka, Mészáros István László mondotta.

Az ellenzéki politikai, gazdaságpolitikai kritika többek között az egykori egyházi iskolák ingatlanforgalmának befagyasztására vonatkozott. Ehhez olyan gazdasági körök és szakértők is csatlakoztak - pártállástól függetlenül -, akik a növekvő ingatlanpiac pozitív hatását hangsúlyozták.

Az egyházi törvényben nem sikerült a funkcionalitás elvét megfelelően biztosítani. A törvény ugyan kimondja, hogy csak funkcionálisan lehet ingatlant visszaigényelni, de semmilyen szankciót nem tartalmazott arra nézve, mi történik, ha az új tulajdonos végül mégsem iskolát indít ott, ahol eredetileg azt akart, hanem valami olyan gazdasági tevékenységet, mely szükséges. ("Ez a törvény kárpótlási törvény" - mondta egyébként Pálos államtitkár két esztendővel később.)

A pedagógus-szakszervezetek felhívták arra a figyelmet, hogy a törvényben leszögezett fokozatosság bizonytalanságot teremt az iskolákban, s nem lesz kiszámítható, hogy azok mikor kerülnek átadásra, ez pedig lebénítja az adott iskola mozgásszabadságát a helyi társadalomban, érdekeltté teszi az önkormányzatokat, hogy ne költsenek az épületre, s a pedagógusokat arra ösztönzi, nézzenek másik, biztosabb munkahely után.

A FIDESZ azt javasolta, kerüljön a törvénybe, hogy egy világnézetileg semleges iskolának minden helységben maradnia kell. Ezt az alapvető eötvösi elvet feltehetően a kormányzó pártok számos képviselője is elfogadta, és csak kiélezett politikai vita miatt került sor az erre irányuló ellenzéki javaslat elutasítására.

A "történelem" - legalábbis a következő évek politikatörténete - igazolta az ellenzék aggodalmait.

Bebizonyosodott - a katolikus püspöki kar 1994-ben elhangzott nevezetes választási nyilatkozatával, a Seregély István környezete által megindított vállaltan választási lappal -, hogy Fodor Gábor gyanúja az egyházak politikai megvásárlásának szándékáról nem volt alaptalan, s az egyház-finanszírozási ügyekben kirobbant botrányok bizonyítják, hogy nem volt erős Mészáros István László azon kijelentése, hogy egyfajta "vallási tervgazdálkodás" a cél.

Az ellenzék aggodalmát, hogy tudniillik a kormánybizottságban majd politikai mérlegelés történhet a visszaadandó egyházi ingatlanok sorrendjéről, az MKM egy ideig azzal utasíthatta el, hogy az egyházak szabják meg a sorrendet, de a kárpótlási összeg szűkössége - és a törvény betartásának kényszere, vagyis hogy az egyházi követelések évi tíz százalékát darabszámra, és nem értékben kell teljesíteni -, már 1992 végére, 1993 elejére felborította az egyházak által javasolt sorrendet, és politikai-hivatali mérlegelés tárgyává tette az ingatlan-visszaadást.

A nagyegyházak arra szólították fel lelkészeiket, hogy egyiskolás helységek ne szorgalmazzák az iskola átvételét, s a közvélemény-kutatások szerint az egyiskolás települések lakossága - noha körükben a legtöbb egyházát követően vallásos, illetve kormánypárti szavazó volt - egyértelműen helyeselte ezt az elvet. Ennek ellenére, pl. 1992-ben Zalában, lehetett ilyen törekvéssel találkozni (Magyar Nemzet: 1992. december 3., 12.). A formálisan többiskolás, de gyakorlatilag egyiskolás Dabas-Sári esete, az egyébként erősen egyházias beállítottságú szülők szembeszállása az iskolaátadással, s a "megoldásként" felépült fal bizonyítja, az aggodalom indokolt volt.