Állam és egyház a középiskola-politikában

A 19. század második felében az egyház-állam viszony leglátványosabb ütközetei (ha a polgári házasság, a felekezetek egyenjogúsága, a pápai enciklikák kihirdetése nyilvánvalóan nem oktatáspolitikai kérdéseit nem számítjuk) a népoktatás szervezése, a tanítóképesítés kérdése körül zajlottak. Kevésbé látványos, de legalább akkora jelentőségű az a küzdelem, amelyet a leendő középosztályokat nevelő intézmények, azaz a középiskolák feletti ellenőrzésért folyt.

Európa országainak oktatás- és egyházpolitikáit - hagyományosan - két fő típusba sorolhatjuk: az egyházi iskolákat szekuláris intézményekkel "helyettesítő" és az azokat - pl. államosítással, tanügyigazgatási eszközökkel - "visszaszorító" típusokba (Archer: 1979).

A magyar középiskola-politikában - látni fogjuk - tulajdonképpen egyszerre érvényesült a két módszer. Három alapvető eszköze van az állami iskolapolitikának az egyházi iskolafenntartók befolyásának korlátozására: egy fenntartók szerinti különböző hatáskörű tanügyigazgatás megteremtése, a tanterv és tananyag-politika, illetve a nem egyházi intézmények arányának növelése.