5. Tomka Miklós vezette be a szöveggel ellátott ötfokozatú skálát. Akik "az egyház tanítását követem" kategóriát választják, azok általában más mérőszámok tekintetében is egyháziasak. Ők általában többen vannak, mint a hetente misére-istentiszteletre járók, de általában kevesebben, mint a hetente és havonta istentiszteletre járók együttesen. A következő csoport, a "maga módján vallásosak" csoportja azonban kezelhetetlen. Először is a "maga módján" kifejezés rendkívül vonzó mindazoknak, akik a lelkiismereti meggyőződést belső kérdésnek tekintik, s ezért sem az egyházak, sem a helyi társadalom, sem az (évtizedekig ateistának tekintett) politika által megfogalmazott elvárásokhoz nem kívánnak igazodni. Ha a társadalom világnézeti állapotát filozófiai megfontolásból kutatjuk, akkor talán kisebb a jelentősége annak, hogy e csoporton belül hatalmas eltérések vannak, hiszen a "materializmus-idealizmus-tengelyen" ez a kijelentés elhelyezhető - mindenképpen az utóbbi csoportot erősítve. Ha azonban az intézményes következményeket vizsgáljuk, a használhatóság egészen más. A csoporton belüli eltérések eredményeképpen a maga módján vallásos tömeg - a népesség fele! - átlagosan a teljes népességhez sokkal inkább hasonlít, mint az egyháziasakhoz. Ez azonban azt jelenti, hogy mind a részvételi, mind a következményes vallásosság szempontjából használhatatlanná válik e kategória. (A világnézeti besorolás szempontjából javít a dolgon, ha - ahogy ezt Kovács András teszi - az inkább vallásos/inkább nem vallásos kérdést és a Tomka-skálát együtt alkalmazzuk, és kereszttáblájuk alapján alkotunk csoportokat. A világnézet és az egyház mint intézmény közötti kapcsolat mértékét azonban ez a megoldás sem képes jobban mérni.) (Kovács, s. a.) Az önbesorolás valamennyi módja tehát igen vitatható. A vallásossággal-egyháziassággal kapcsolatban az a kérdés fontos számunkra, melynek megragadható intézményes vonatkozásai vannak. Ezek a következők:

1. A vallási ismeretek (Ez is egy Glock-Stark-dimenzió); 2. a hitéletre való igények (ez többé-kevésbé a Glock-Stark-féle rituális dimenzióval azonos); 3. a vallásosság következményei: a) a világnézetileg elkötelezett iskolával, szociális otthonnal, médiával, illetve az el nem kötelezett iskolán, szociális otthonon, médián belüli vallásos "tevékenységgel" kapcsolatos igények; b) azok a vélemények, amelyekből az egyház-állam-viszony helyesnek tartott módjára, illetve az egyházak politikai, kulturális, erkölcsi, stb. szerepvállalásának támogatottságára lehet következtetni.

A felekezetiség jelentése

A szakértők között viták folynak a "milyen vallású ön?" kérdésre adott válaszok tényleges társadalmi értelmével kapcsolatban is. Az egyik értelmezés szerint, aki bármilyen értelemben magáénak nevez meg egy felekezetet, azt az adott felekezet tagjai között kell számon tartani. Ez az álláspont vagy a felekezetbe való bejegyzés tényére kérdez rá - abból a megfontolásból, hogy e bejegyzés a népesség óriási része tekintetében mindenképpen meghatározta a miliőt, amelyben a gyermek felnőtt -, vagy pedig a "milyen vallású ön?", esetleg a "milyen valláshoz tartozik?" kérdésre adott válaszok szerint osztaná be az egyes felekezetek nagyságrendjét. Az érvelés szerint egy ilyen nyílt önbesorolás felekezeti tagsággal egyenértékű. Ezzel az állásponttal szemben súlyos szakmai aggályaim vannak.

A szakmai aggály első indítéka, hogy a felmérések során az emberek esetleg a kérdezés tematikájához "igazítják" válaszukat - egy nyilvánvalóan a vallásossággal kapcsolatos kérdőív a felekezet megnevezést valószínűbbé teszi, mint egy mosóporhasználatot mérő kérdőív. A másik probléma, hogy a kérdés formája is a valamiféle felekezeti önbesorolás irányába hat. (Rendkívül kis - 100 fős - mintán próbáltuk ki: a "tartozik ön valamilyen felekezethez?" kérdés sokkal nagyobb arányban eredményez felekezetbe nem tartozókat, mint a "milyen felekezethez tartozik ön?" kérdése!) Megítélésem szerint a "milyen vallású ön?" kérdésre adott válasz az emberek jelentős százalékánál nem valamiféle identitás megnevezésére szolgál, hanem az adott kontextusban információt szolgáltat. Ez az információ az emberek jelentős részénél semmi mást nem jelent, mint hogy "a családom katolikusnak, reformátusnak keresztelt annak idején, s azóta sem változtattam vallást, nem léptem ki onnan". Mivel a társadalom e pillanatban - ahogy ezt számos más kutatás mutatja - nem ideologizált, az egyes felekezetekből szekularizálódott emberek természetes viselkedése az "elmaradás", és nem a kilépés, a passzív vallástalanság, felekezetvesztés, és nem az aktív ateizmus vagy egyházellenesség. Külön kutatások lennének szükségesek annak megállapításához, mennyiben (és a népesség mekkora százalékánál) jelent bármiféle identitást, antropológiai értelemben vett önbesorolást az ilyen módon tett felekezeti önbesorolás. Az is igen izgalmas kérdés lenne, hogy az identitásnak, önbesorolásnak milyen okai, milyen forrásai vannak. Lehetséges ok az előző generációhoz való viszony: sokan feltehetően ezzel fejezik ki, hogy szüleikhez, nagyszüleikhez, akiktől térben, iskolázottságban, értékekben, már számukra is fájdalmas módon elszakadtak, még kötődnek valamiképp. Mások esetleg képesek olyan közös kulturális elemeket megnevezni, melyek a hasonló felekezetűekkel összekötik őket. Az egyes felekezetek kulturális örökségében való jártasság - a bérmálás, a kipa, és hasonló "felekezeti" kifejezések puszta ismerete - az azonos felekezetben neveltek közös "nyelve". (Azaz az alacsonyabban iskolázottak nagyobb valószínűséggel ismerik "saját" felekezetük ilyen kifejezéseit, mint más felekezetekéit.) Tudjuk azonban - éppen a nemzetiségi kutatásokból -, hogy milyen óvatossággal kell kezelnünk a nyelv, a tradíció ismeretének és az adott nemzetiséghez, kultúrkörhöz való identifikálódásnak a különbözőségét, s csupán részleges átfedését. Ismét mások számára nem az a releváns információ, hogy az ő családjának tradíciója pl. református, hanem az, hogy másoké nem az. Azaz egy történetileg többfelekezetű - és nem is mindig felekezetileg előítélet-mentes, békés - társadalomban a "milyen felekezetű ön" kérdésre adott felekezet-megnevezés nagyobb valószínűséggel következik be, mint azokban a lényegileg egyfelekezetű társadalmakban, ahol ez nem a más emberektől való (talán természetes, de történetileg emlékezetes) különbözést jelzi, hanem a konkrét, egyetlen szóba jöhető felekezethez való hozzátartozást. Ezt mutatja, hogy például Angliában oly nagy számban jelentik ki az emberek, hogy nem tartoznak felekezethez. Vagy ahol az egymás mellett élés régen természetes, viszont totálisan intézményesült - például Hollandiában -, szintén viszonylag magas a negatív választ adók aránya. (Persze Magyarországon belül is eltérések vannak: a nem vallásos, de katolikus családból származó inkább nevezi magát katolikusnak a protestáns többségű és öndefiníciójú Tiszántúlon, mint Budapesten.) Ismét mások számára a családi történelem üldöztetései - és ezek felvállalása - jelentenek valamifajta "identitást". Hiába tudható ugyanis, hogy 1948 után nem felekezeti, hanem "felekezet-semleges" világnézeti okokból érték a családokat sérelmek: a sérelem megjelenési formája a felekezetileg elkötelezett egyesület bezárása, a család által becsült pap, vagy egykori szerzetestanár zargatása, a felekezeti hittanon, az istentiszteleten való megjelenés állami rosszallása volt. Mi több, a nem felekezeti, hanem világnézeti sérelemről folyó közbeszéd, az információátadás az újabb generációnak, a megsértett közösség hagyományos "nyelvén", a felekezetén folyt.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

A fenti idézet forrása: Nagy Péter Tibor JÁRSZALAG ÉS ARÉNA Egyház és állam az oktatáspolitika erőterében a 19. és 20. századi Magyarországon Az Új Mandátum Könyvkiadónál (Budapest, 2000) megjelent kötet szerzői változata. Aki a fenti szöveg pontos kontextusára (és idézhető oldalszámára) kíváncsi, keressen rá itt: (http://mek.oszk.hu/13400/13461/13461.pdf )

E kötet alapján készült - elsősorban elektronikus felhasználásra - a "Vallásszociológiai szöveggyűjtemény - 1" c. kiadvány, WJLF, Budapest, ISBN 978-963-9744-29-5. A projekt lényege, hogy az internetes keresőmotorok munkáját megkönnyítendő olyan öt-öt bekezdésből álló szövegdarabokat hozunk létre, melyek lehetővé teszik, hogy a felhasználó az általa keresett szavak egyidejű előfordulására keressen egy-egy konkrét könyvrészletben. A könyv feldarabolása mechanikus. Elkerülendő, hogy logikailag összetartozó bekezdések külön file-ba kerüljenek, s ezért elkerüljék a keresést, átfedő technikát alkalmazunk, így minden bekezdés kétszer kerül az adattárba.

15-40-04.htm