Vallásosság a kilencvenes évek három nemzedékében

A vallásosság mutatói

A vallás oly mértékig komplex jelenség, szakirodalma olyan mérhetetlenül gazdag, hogy ezzel kapcsolatban még a legrövidebb historiográfiai áttekintés is messze meghaladná e tanulmány kereteit. Ráadásul nincs is rá szükség. Kötetemben eddig sem a vallásosságról szóltam, hanem az intézményes vallásosságról, s különösen annak megnyilvánulási formáiról. Lenski híres munkájában, a Religious Factorban (1961) négy alapvető dimenziót különböztet meg: 1. vallási (rituális) részvétel, 2. doktriner ortodoxia, 3. vallási élmény, 4. a vallási csoport-tagként való önmegkülönböztetés. Ezek közül ránk leginkább az első tartozik. Glock és Stark (1965) a vallásosság öt dimenzióját feltételezi: 1. Ideológiai dimenzió (vallási hiedelmek); 2. Rituális dimenzió (vallásgyakorlat); 3. A vallásos élmény dimenziója; 4. Intellektuális dimenzió (vallási ismeretek); és 5. Konzekvencionális dimenzió (a vallásosság hatása életmódra, morális felfogásra, stb.). A társadalom és egyén vallásosságának kutatásában a Glock- és Stark-féle dimenzióknál pontosabbat máig sem alkotott senki (Szántó: 1997).

Az alábbi elemzés mégsem ennek logikája szerint halad, mégpedig azért nem, mert a kutatás célja szerint a vallásosságnak két alapvető dimenzióját lehet megkülönböztetni a világnézetit és az intézményest.

Amennyiben a népesség világnézeti állapotát vizsgáljuk, a különféle - istennel, ördöggel, túlvilággal, lélekkel kapcsolatos - állításokkal való egyetértés mértéke szerint oszthatjuk csoportokra az embereket. (A vallásszociológia Glock és Stark alapvető műve nyomán ezt nevezi a vallásosság ideológiai dimenziójának.) Ugyanide tartoznak azok a kutatások, melyek arra irányulnak, hogy az egyén szerint mi Isten "funkciója" a történelemben és az egyén életében, mennyiben ismerendő el Jézus az Isten fiának, Istennek vagy rendkívüli embernek, stb.

E komponensek alapján a társadalom vallásossági állapota meglehetős aprólékossággal leírható. A kutatásokból, kérdőívekből megtudhatjuk, hányan értenek egyet Isten vagy "valamilyen mindenható lény" létezésével, hányan fogadják el a feltámadás gondolatát, mennyien értenek egyet a túlvilág létezésével, hisznek e a Sátánban, stb. Hasonlóképpen több kutatás rákérdez, hogy volt-e a válaszolónak "vallásos élménye", voltak-e megvilágosulási pillanatai, stb.

Ezt a világnézeti állapotot nem lehet automatikusan egyházi kötődésre lefordítani, még kevésbé lehet arra következtetni, hogy az egyházak történelmileg kialakult szekuláris világban betöltött szerepei közül a megkérdezett mit támogat s mit nem. Nem árt felfigyelni arra, hogy a "világnézeti értelemben vett" vallásosságnak csak a vallásosak egy része szempontjából megjelenítője valamilyen intézményesen megragadható egyház. (Például az Istenben nem, de a túlvilágban, szellemekben, mágiában, csillagokban hívők, ezen a "világnézeti" tengelyen közelebb vannak a vallásos végponthoz, mint az Istenben nem hívők. Minthogy azonban az istenben nem hívők nagy része csak szekularizálódott, de nem aufklerista vagy ateista, az előbbi csoport számára pedig a világnézete, hitrendszere szubjektíve is fontos, ezért az előbbi csoport valójában távolabb van a történelmi egyházaktól, mint az utóbbi.)

A vallási önbesorolás kérdései is szakmai vitákat váltottak ki. Két olyan csoport van, amely vizsgálatunk szempontjából szóba jöhet. Az egyik a tágabban vett vallásosak, a másik ezen belül az egyháziasak csoportja. A közvéleménykutatásban eddig kialakult módszerek szerint a vallásosságot az alábbi módokon határozzák meg:

1. Kérdés arról, hogy vallásos vagy nem vallásos a kérdezett. Ez a dichotómia tulajdonképpen inkább a vallásosság ideológiai dimenziójához tartozik. Mindenesetre nagyon erősen mos össze mind részvételi, mind következményes értelemben különböző vallásosságformákat.

2. Hasonló kérdés eltérő eredményeket hozhat egy olyan kérdéscsoportban, melyben az embereknek több szempont alapján kell besorolniuk magukat (pl. inkább szegény/inkább gazdag, inkább jobboldali/inkább baloldali, stb.). Itt az inkább vallásosok száma erősen összefüggésbe kerülhet az előző kérdésekre adott válaszokkal. Ez a dichotómia is nagyon erősen mos össze mind részvételi, mind következményes értelemben különböző vallásosság-formákat.

3. Informatívabb jellegű az a kérdés, amely idődimenziót is visz a vizsgálatba: régebben vallásos volt, most már nem/régebben sem, most sem, stb. E változóhoz négy alternatíva tartozik. E módszer előnye, hogy megfelelő kategóriákat összevonva "durva kérdés" nélkül alkothatjuk meg a jelenleg vallásosak és nem vallásosak csoportjait. Információt szerezhetünk az egyéni életúton belül lejátszódott szekularizációval kapcsolatos önreflexióról is. A módszer fokozott hátránya viszont, hogy az önmaguk következetességére büszke emberek életük bizonyos határozott, "ellenőrizhető" választásait (egyházi iskola, egyházi esküvő, MSZMP-tagság) tekintik irányadónak, s ehhez képest kívánnak következetesnek mutatkozni. A másik hátrány pedig éppen a módszer előnyével - az egyéni életúton belül lejátszódott szekularizációval kapcsolatos önreflexióval - áll kapcsolatban. Azaz a válaszoló nem környezetéhez, referenciacsoportjához méri vallásosságát, hanem egykori önmagához. A dichotóm választás szerint szinte biztos, hogy "nem vallásosnak" minősíti magát, aki korábban sosem járt templomba, de most már évente egyszer elmegy. Ezzel a kijelentéssel a heti templomjáró, egyházias emberek nyilván egyet is értenek. Ha azonban az idődimenzió is felmerül, elképzelhető, hogy ugyanaz a személy a "régebben nem voltam vallásos, de ma már igen" alternatívát választja. Minthogy egy korrekt vizsgálatban az életkornak fontos szerepe van, nyilván értelmezhetetlenné válik a régen és a régebben fogalma. Honnan tudhatjuk, mit ért a saját szellemi pályára vonatkoztatott "régebben" meghatározás alatt egy húszéves és egy ötvenéves ember?

4. Lehetséges megoldás, hogy a vallásosság mértékét szöveg nélküli skálával jelezzük, például azt kérjük, hogy az emberek helyezzék el magukat az egytől tízig vagy egytől hétig terjedő skálán, vallásosságuk mértéke szerint. Az ilyen skálák hátránya, hogy egyfelől "középre húznak" (minden bizonytalan kategória a közepet keresi) másfelől pedig a hitükben biztos emberek is kerülni fogják az 1-es kategóriát, hiszen szinte mindenki ismer önmagánál vallásosabb embert. Közismerten vitatható az is, hogy vajon az 1-es és a 3-as érték között ugyanakkora távolság van-e, mint a 2-es és a 4-es érték között.

5. Tomka Miklós vezette be a szöveggel ellátott ötfokozatú skálát. Akik "az egyház tanítását követem" kategóriát választják, azok általában más mérőszámok tekintetében is egyháziasak. Ők általában többen vannak, mint a hetente misére-istentiszteletre járók, de általában kevesebben, mint a hetente és havonta istentiszteletre járók együttesen. A következő csoport, a "maga módján vallásosak" csoportja azonban kezelhetetlen. Először is a "maga módján" kifejezés rendkívül vonzó mindazoknak, akik a lelkiismereti meggyőződést belső kérdésnek tekintik, s ezért sem az egyházak, sem a helyi társadalom, sem az (évtizedekig ateistának tekintett) politika által megfogalmazott elvárásokhoz nem kívánnak igazodni. Ha a társadalom világnézeti állapotát filozófiai megfontolásból kutatjuk, akkor talán kisebb a jelentősége annak, hogy e csoporton belül hatalmas eltérések vannak, hiszen a "materializmus-idealizmus-tengelyen" ez a kijelentés elhelyezhető - mindenképpen az utóbbi csoportot erősítve. Ha azonban az intézményes következményeket vizsgáljuk, a használhatóság egészen más. A csoporton belüli eltérések eredményeképpen a maga módján vallásos tömeg - a népesség fele! - átlagosan a teljes népességhez sokkal inkább hasonlít, mint az egyháziasakhoz. Ez azonban azt jelenti, hogy mind a részvételi, mind a következményes vallásosság szempontjából használhatatlanná válik e kategória. (A világnézeti besorolás szempontjából javít a dolgon, ha - ahogy ezt Kovács András teszi - az inkább vallásos/inkább nem vallásos kérdést és a Tomka-skálát együtt alkalmazzuk, és kereszttáblájuk alapján alkotunk csoportokat. A világnézet és az egyház mint intézmény közötti kapcsolat mértékét azonban ez a megoldás sem képes jobban mérni.) (Kovács, s. a.) Az önbesorolás valamennyi módja tehát igen vitatható. A vallásossággal-egyháziassággal kapcsolatban az a kérdés fontos számunkra, melynek megragadható intézményes vonatkozásai vannak. Ezek a következők:

1. A vallási ismeretek (Ez is egy Glock-Stark-dimenzió); 2. a hitéletre való igények (ez többé-kevésbé a Glock-Stark-féle rituális dimenzióval azonos); 3. a vallásosság következményei: a) a világnézetileg elkötelezett iskolával, szociális otthonnal, médiával, illetve az el nem kötelezett iskolán, szociális otthonon, médián belüli vallásos "tevékenységgel" kapcsolatos igények; b) azok a vélemények, amelyekből az egyház-állam-viszony helyesnek tartott módjára, illetve az egyházak politikai, kulturális, erkölcsi, stb. szerepvállalásának támogatottságára lehet következtetni.