Az 1993-as törvényhez vezető út

Látván, hogy a kormányzat hittanügyben talán kész a kompromisszumra, de valamilyen okból éppen a "világnézeti semlegesség" fogalmát nem hajlandó elfogadni, mindkét fontos tárgyalópartnere, az Országos Érdekegyeztető Fórum szakszervezeti és önkormányzati oldala egyaránt kész volt követelését elemekre bontani. Ebben a kérdéskörben egyébként az önkormányzati oldalon belül meghatározó jelentőségre tett szert a TÖOSZ, mely elnökén kívül két nagyvárosi oktatási bizottsági elnökkel - Sáska Gézával és Moldován Judittal - képviseltette magát; a szakszervezeti oldalon pedig a PSZ-nél már korábban is markánsabb álláspontot képviselő PDSZ. Az OÉF két oldala 1992. április 3-án javasolta a kormánynak, hogy a gyermek, szülő, pedagógus lelkiismereti szabadsága az iskolában foglalja magába "a világnézetről való hallgatás" jogát.

Mivel a hitoktatás tanrendbe illesztése ellen a legfőbb érv az volt, hogy a hittan választásának vagy elutasításának pillanatában a pedagógus/diák/szülő a világnézetéről kényszerülne tanúbizonyságot tenni, mindenki tudta, hogy ez a megfogalmazás a tanrenden kívüli hittant jelöli.

Hogy még egyértelműbb legyen a helyzet, a tárgyalásról készült jegyzőkönyv leszögezte: "a pedagógiai program alapján tartott foglalkozásokon a különböző világnézeteken alapuló ismereteket egyenrangúan kell kezelni és ismertetni ... ha ez nem sérti a pedagógiai program megvalósíthatóságát, a tanulók szabadidejében más, a pedagógiai program részét nem képező - akár világnézeti alapon szervezett - tevékenység is szervezhető".

A minisztérium 1992. június elsején nyilvánosságra került - s akkorra már az IM-mel egyeztetett - tervezetébe ennek ellenére "a gyermek számára nem kötelező jelleggel, világnézeti alapon szervezett foglalkozás is tartható" szöveg került. Ez lényegében visszatérést jelent a pedagógiai programon belüli fakultatív hittan logikájához. Az OÉF két oldala ezt - több más mellett - a megállapodás pártutasításra történő felrúgásának tekintette, s 1992. június 10-én a tárgyalásokat megszakította.

Bizonyos, hogy az események menetéről a legnagyobb egyház vezető körei is tájékoztatva voltak - talán az ő állásfoglalásuk is közrejátszhatott a törvényszöveg ilyetén alakulásában -, hiszen ugyanezen a napon (!) a katolikus püspöki kar nyilatkozatot adott ki. Ebben a hittan számára "védett" időre helyezték a hangsúlyt: "e foglalkozások alatt más elfoglaltsága ne legyen a hittanosoknak". A hitoktatás időpontbéli elhelyezése miatt elégedetlenek a budapesti hitoktatók - a katolikus püspöki konferencia püspökkari titkárságának világi ügyekben illetékes referense sokat eláruló kifejezésével: a "frontharcosok" - néhány héttel ezután kijelentették: "Néhány iskolában segítik a hittant, van ahol gátolják, de a legtöbb helyen megtűrik, a védett idő sokszor még jó szándékkal sem biztosítható. A hittanóra legtöbbször nem kapcsolódó óra. Versengni kell a délutáni edzésekkel, bábszínház- és mozilátogatásokkal, sportrendezvényekkel, vagy egyszerűen a vonzó játékkal ... Ezen a helyzeten javítana a fakultatív hittan órarendbe állítása." (Magyar Nemzet: 1992. július 13., 8.)

A kormányzat és az egyházak egyes köreinek elégedetlenségével szemben az 1990-es kompromisszum ebben az időben láthatóan társadalmi támogatottságot élvezett. Az 1992. áprilisi közvélemény-kutatás szerint a felnőtt lakosság relatív többsége (38,9%) azt támogatja, hogy a szabadon látogatható hittanóra álljon kívül a tanterven. Mindössze 12,8% fogadná el, hogy a gyerekek a normális tanrenden belül választhassanak a hittan és más tárgyak között; s szintén elenyésző kisebbség kívánta kötelezővé tenni (13,3%) a hittant az iskolában. A másik oldalon az önkormányzati iskolából a hittant kizárni 16,9% kívánta volna (Halász: 1992:67.). Mindez azt mutatja, hogy a magyar társadalom kissé megriadt a hittan körüli konfliktusoktól, vagy csökkentek az illúziói. Alig egy évvel korábban ugyanis még az emberek 36,3%-a tette volna kötelezővé a hittant, s csupán 5,7%-uk zárta volna azt ki teljesen az iskolából (Tomka: 1991:33.).

Felmerült az az aggodalom, hogy - közvélemény-kutatások szerint - az ingatlanügyi konfliktusok kapcsán csökkenő bizalom a maguk módján vallásosak egy részét kimaradásra késztetné a hittanórákról. A püspöki kar 1992. június 11-én leszögezte: az iskolai hittan-beíratás mindaddig érvényes, amíg a gyermek annak az iskolának a tanulója, amelyben tanulmányait elkezdte (Országos Sajtószolgálat: 1992. június 11., 4.). (Noha a hittan-beiratkozás érvényessége államigazgatásilag nem értelmezhető, feltehetően arról a szociálpszichológiai effektusról van szó, hogy még a gyengén vallásosak is kevésbé szívesen vállalják - egyházi közösségük, szűkebb lakóhelyük közvéleménye előtt - a kiiratkozást, mint az ismételt be nem iratkozást.) Másrészt: egyesek emlékezhettek még az 1956-os vívmányra, nevezetesen arra, hogy hitoktatásra beiratkozás nélkül is lehet járni.

Vita folyt arról is, hogy ki tartsa a hittanórát. A püspöki kar 1992. június 11-i nyilatkozata szerint a hitoktatás feladatát a papok mellett azok a világi munkatársak is végezhetik, akik erre felkészültek, oklevéllel és püspöki megbízással rendelkeznek. Ez a katolikus egyházon belül folyó régi vitát, a laikusok bevonásának kérdését érintette. A katolikus egyház ugyanakkor évi négyszáz kiképzett hitoktató munkába állásával számolt; a katolikus felsőoktatás kiterjesztésének egyik legfontosabb indoka is a hitoktató-képzés szüksége volt (Magyar Nemzet: 1992. június 8., 10.).

A laikus befolyás erősítésének híveit a püspöki kar engedélye nem elégítette ki. Bulányi Györgynek az volt az álláspontja, hogy a hitoktató megválasztása a szülők joga, és nem képezheti tekintélyelvű - magyarán püspöki - kijelölés tárgyát (Érted Vagyok: 1990/3., 11.). Ebben a vitában az állam, az iskolafenntartók nem foglaltak állást, természetesnek tekintve, hogy az egyház egyik belső kérdéséről van szó.

A kormányzati és önkormányzati döntéshozók számára készített szakértői anyagok azonban felhívták arra a figyelmet, hogy előbb-utóbb jogszabályban kell rendezni, mely hittanórák élvezik a jogszabály által garantált speciális kedvezményeket, s melyek azok az egyéb - világnézetileg elkötelezett - iskolai tevékenységek, amelyek nem. Hasonlóképpen a jogszabálynak előbb-utóbb állást kell foglalnia abban, hogy a hitoktatás költségeinek állami átvállalása vonatkozik-e a nem püspöki kar által kinevezett hitoktatók díjazására is.

A kultúrharc a tanévnyitóval folytatódott. Andrásfalvy Bertalan - katolikus iskolában tartván tanévnyitó beszédét - arról szólt, hogy az egyházi iskolákban nem kell tartani a lelkiismereti szabadság sérelmétől. Nem szólt azonban az önkormányzati iskolákban tanítandó hittan kérdéséről (Ráció: 1992. szeptember, 3). A Fővárosi Önkormányzat Oktatási Bizottságának elnöke, Sáska Géza viszont az MKM szűkülő pénzügyi lehetőségeit ideológiai expanzióval hozta összefüggésbe: az ideológiai szférába szorul vissza az MKM aktivitása - mondotta. "A központi tantervek, a hittan, a történelemtankönyvek, az egészségügyi ismereteknek álcázott erkölcsi nevelés, a szexuális felvilágosítás, a tanítás és a tanítók felügyelete" kerültek így egy logikai sorba.

Ezen az őszön nem módosult a felek álláspontja. Az új érveket kereső - és persze szavazóbázisáról a leendő szakszervezeti választások miatt is tájékozódni kívánó - PDSZ a pedagógusok véleményét megtudakoló felmérést készíttetett, s ennek alapján 1992. november 13-án bejelentette, hogy a magyar pedagógustársadalom többsége szeretné, ha a hitoktatás nem az iskolában, hanem a templomban lenne.

A Magyar Katolikus Püspöki Konferencia Hitoktatási Bizottsága igazgatója, Rédly Elemér ebben a hittant az iskolából kiszorítani kívánó törekvést látott. A PDSZ ügyvivője, Pokorni Zoltán azonban a vita során azt is kijelentette: az iskola falai közötti, de pedagógiai programon kívüli hittan a legkonfliktusmentesebb változat. Az OÉF-vita egyik résztvevője nemcsak legitimálta utólag álláspontját, hanem még azt is bizonyította, hogy saját bázisánál kompromisszumra hajlamosabb, "egyházbarátibb" álláspontot képviselt (Magyar Hírlap: 1992. december 1., 5.).

A katolikus püspöki kari hitoktatási bizottság igazgatója úgy vélte, hogy ha a hitoktatással egy időben "színházi előadás" vagy "zeneóra" van - noha az esetek meghatározó részében ezt nem az iskola szervezi, hanem a kulturális piac - már nem valósul meg a "szabad sáv", továbbá azt állította, hogy a többség az iskolai hitoktatást kívánja. A vitában megjelent adatok szerint azonban a közvélemény-kutatások azt mutatták, hogy a felnőtt népesség 60%-a szerint az egyházak a hitoktatást végezzék az iskolán kívül, és csak 47% értett egyet azzal, hogy a fakultatív hittan a tanrend része legyen. (A 7%-os többlet abból adódik, hogy a választható állítások közül többet is megjelölhettek a válaszadók, és ezek szerint egy részük nem értette meg, hogy a két állítás egymást kizárja.) Közvélemény-kutatási adatok szerint a gyermekeiket hitoktatásra írató szülők 55,7%-a iskolai, 30,6%-a templomi hitoktatásban vett részt, 13,7%-a pedig mindkettőn.

A pedagógusoknak viszont 34%-a helyeselte azt, hogy "az iskolának ... vallásoktatásban kell részesítenie a gyermeket, amennyiben a szülő ezt kéri". 60% deklarálta viszont, hogy "az iskolának nem feladata a vallásoktatás". Az iskolai vallásoktatást helyeslő 34%-on belül 47% fogadta volna el, hogy a vallásoktatás az órarend része legyen; azaz a pedagógustársadalomnak mintegy 16%-a támogatta a katolikus püspöki kar által javasolt megoldást (Ráció: 1992. december, 22.).

Az iskolai hitoktatással kapcsolatos elutasító véleményt a megszólaló egyházi tisztviselő szélsőbaloldali támadásnak nevezte. A vitában kiderült, hogy a hitoktatáshoz való viszony sem az országos, sem a pedagógus mintán nem mutat összefüggést a "baloldalisággal" jellegzetesen összefüggő véleményekkel, pl. a piaci elemek elutasításával, az állam nagy hatalmával (Magyar Hírlap: 1992. december 3., 1.).

A legnagyobb egyház hitoktatási felelősének elégedetlenségét talán indokolhatja, hogy a hitoktatásra járók száma nem egyenletesen bővült. Miközben a kisegyházak az iskolai hitoktatást a nagyok pasztorálási előnyeként élték meg, a nagyok a kisegyházak gyors növekedése miatt aggódtak.

Az 1990-1993 közötti időszakban a hitoktatási csoportok aránya erőteljesen, több mint 162%-ra növekedett. (A hitoktatási csoportok számának alakulását lásd a lentebbi táblázatban, valamint a grafikonon.) Ezek meghatározó részét a három nagy kereszt(y)én(y) egyház hitoktatási csoportjai teszik ki, a többi történelmi egyház éppúgy fél százalék alatt marad, mint az új kisegyházak, leszámítva a Hit Gyülekezetét, amely a legnagyobb növekedést érte el, három év alatt meghuszonnégyszerezte hittancsoportjainak számát, és a kilencvenes évek közepén már ő adta a hittancsoportok 0,9%-át, többet, mint a zsidók, az unitáriusok és a baptisták együttvéve.

A két legnagyobb történelmi egyház hitoktatási csoportjainak aránya lassan változik a református egyház javára. Ennek legvalószínűbb magyarázata, hogy a katolikusok kissé jobb feltételekkel indultak.

1. táblázat

A hitoktatási csoportok számának alakulása a rendszerváltás utáni négy

tanévben, felekezetenként

1990/91 1991/92 1992/93 1993/94

Katolikus 17 024 22 019 23 835 27 056

Református 5246 6883 7933 8682

Evangélikus 1568 1658 2106 2348

Zsidó 32 51 71 62

Unitárius 2 12 34 46

Román ortodox 13 20 20 18

Magyar ortodox n. a. n. a. 6 6

Metodista 21 40 42 46

Hit Gyülekezete 13 19 315 312

Arany Rózsakeresztesek 8 2 17 n. a.

Baptista 62 156 156 175

Szerb ortodox 8 12 12 12

Őskeresztény 8 8 8 8

Karma-kagyüpa 2 n. a. 1 1

Evangéliumi Pünkösdi 75 132 156 150

Adventista n. a. 8 61 61

Teljes Evangéliumi n. a. 40 50 60

Biblia Szól n. a. n. a. 16 25

Tan Kapuja Buddhista n. a. n. a. 5 6

Erdélyi Gyülekezet n. a. n. a. 2 4

Nyújtsd Ki Kezed Krisztusért n. a. n. a. 4 16

Karma Decsen Özel Link n. a. n. a. 1 n. a.

Shalom n. a. n. a. n. a. 23

Összesen 24 082 31 060 34 851 39 117

Forrás: Magyarországi egyházak, felekezetek, vallási közösségek. Bp., MKM, 1993.

n. a. = nincs adat

Az evangélikus egyház hitoktatási csoportjainak száma lassabban növekedett. Ez feltehetően annak a jele, hogy erősebben polgárosult - erősebb világi értelmiséggel rendelkező - egyházként már a rendszerváltás pillanatában képes volt kihasználni azokat a lehetőségeket, amelyek a hitoktatás-igényben rejlettek.

Nagyságrendileg kisebbek a számok, így a gyors növekedés viszonylag torzító a kisebb egyházaknál. Mindenesetre figyelemre méltó az izraelita hittancsoportok számának gyors növekedése, majd hanyatlása, ami nyilván összefügg a magyar zsidóság (asszimilációs, integrációs, vallásos, nemzetiségi irányultságú) fokozott identitáskeresésével, annak hullámaival. Az izraelita felekezet aggodalmas volt annak kapcsán, hogy a gyerekek beiratkozáskor nyilvánítsák ki hitüket; a gyakorlatban pedig a hittancsoportokban "leggazdagabb" önkormányzati iskolákban - pl. az Erkelben - sem szerveztek izraelita hittancsoportot, hanem saját hitközségi épületekbe járatták a gyerekeket. (Ez sem előzmények nélküli; a két világháború között Budapesten - ahol a zsidó középiskolások aránya rendkívül magas volt - számos olyan középiskola működött, ahol nem volt iskolai izraelita hittanóra, hanem a tanulók átjártak a hitközségi épületekbe.)

1. grafikon

Néhány történelmi egyház hittancsoportjai számának
növekedése az 1990-1994-es tanévekben

A "történelmi kisegyházak" (baptista, metodista, unitárius, ortodox) arányainak a történelmi nagyegyházaknál gyorsabb növekedése azt mutatja, hogy az előző rendszer inkább a nagyegyházakkal kötött kompromisszumot, így a történelmi kisegyházak hívőinek hitoktatás iránti igénye markánsan expandálódhatott. A történelmi kisegyházak panasza a katolikus egyház államilag támogatott expanziójáról csak valós konfliktusokon alapulhat, hiszen ezeknek a kisegyházaknak az elitje bőven találhat elhelyezkedési lehetőséget a gyorsan bővülő hitoktatásban (Educatio: 1992/1, 119).

A bizonyos körök által szektáknak nevezett kisegyházak állítólagos gyors növekedése - a már említett Hit Gyülekezete expanzióján túl - a hittanoktatás adataiból nem igazolható és nem is cáfolható. Ez azért van így, mert a kisegyházak struktúrája, illetve pasztorálásuk módja nem mindenütt tesz lehetségessé/szükségessé hitoktatást, de azért is, mert teológiai/lelkiismereti okokból ezek az egyházak nem látják szükségét annak, hogy a hitoktatási tevékenységet bejelentsék, és erre állami pénzt kapjanak.

Másrészt viszont figyelemre méltó - és ennél többet itt most semmiképpen nem szabad állítani -, hogy a kisegyházak hittancsoportjainak összesített aránya a két százalékhoz közelít, míg a kisegyházak hívőinek aránya még a számukra legkedvezőbb számítási mód szerint - azaz, ha a nagyegyházak maguk módján vallásosait egyáltalán nem vesszük számításba, csak az egyház tanítását követőket - sem tesz ki egy százalékot.

Ez tehát azt jelenti, hogy nemcsak a sajátosan kisegyházi (pl. utcai térítés), de ezekben a hagyományos módszerekben is aktívabbak a kisegyházak, mint a nagyok.