Az ingatlanigények hatása az oktatáspolitika fordulatára

Az igénylési processzusban hatezernél több ingatlant kértek vissza a történelmi egyházak, ezekben 1304 általános iskola, 31 óvoda, 61 gimnázium, 51 szakközépiskola, 11 szakmunkásképző, 34 kollégium működött. (Magyar Hírlap: 1991. november 6., 4.)

Az egyházi ingatlanokról szóló törvény tehát lényegében a kormánypártok egyházias köreinek és a nagyegyházak hierarchiájának megfelelő szövegezésben született meg: feltehetően ennek köszönhető, hogy az MKM - az egyházias oktatást garantálva, látván a leendő egyházi iskolákban - belenyugodott abba, hogy az önkormányzati intézmények világnézeti semlegességét törvény biztosítsa - így kerülhetett be e szó az 1991 novemberében forgalomba kerülő oktatási törvénykoncepcióba.

A koncepció a leendő - és elképzelések szerint nagyszámú - egyházi iskolának sajátos jogokat adott a magániskolákhoz képest: a minisztérium és az érintettek külön-megállapodását lehetővé tette, s az igazgatási felügyeletet maga az egyház látta el.

Közben azonban elkészült az első összesítés az MKM-ben. Ebből kitűnt, hogy még ha az önkormányzatok "simán" át is adnák intézményeiket, mindenképpen óriási funkcióvesztés következik be, hiszen az egyházak mindössze 752 általános iskola működtetését tervezték, miközben a visszaigényelt épületekben 1304 működött, mindössze 167 óvodáét, miközben a visszaigénylés 321 működőt érintett volna. Ezekben a hónapokban világossá vált, hogy az önkormányzatok igen sok ingatlanért fognak kártérítést kérni, s hogy a pénzügyi kormányzat által az adott évre engedélyezett egymilliárdos kártérítési alap bizony szinte semmire nem lesz elég. (Hasznosabb lett volna az önkormányzati vagyon átadása előtt egy három-öt százalékos tartalékalapot képezni az önkormányzatoknál, melyből az adott településen ki lehetett volna elégíteni az egyházak kárpótlási igényeit - sajnálkozott utólag a KDNP-s miniszterelnökségi államtitkár.) (HVG: 1992/45, 41.) (Mások szerint az önkormányzati vagyon ekkora kisajátítását is kilátásba helyezte egy értekezleten, de ezt ő maga cáfolta.)

Az ingatlanigénylések országos összesítéséből véleményem szerint az következett a kormányzat számára, hogy a funkcióvesztésre hivatkozás lehetőségét csökkenteni, illetve a mégiscsak önkormányzatinak maradó iskolák keresztény szellemiségét biztosítani kell.

Ezért maradt ki a világnézeti semlegesség fogalma az 1992. január 14-i tervezetből. (Nem szabad persze figyelmen kívül hagynunk, hogy a magyar kultúrharc másik két területén - a hadsereg és a média kérdésében - is ekkor élesedett ki a helyzet.) (Magyar Hírlap: 1992. január 27., 1.; Magyar Hírlap: 1992. február 25., 8.)

A különbség a két tervezet között a következő:

"A központi állami, illetve önkormányzati nevelési-oktatási intézményben a nevelés és oktatás világnézeti semlegesség elvén szerveződik." (1991. december.) "A nevelési, nevelési-oktatási, oktatási intézményekben a nevelés és oktatás a lelkiismereti szabadság és a különböző világnézetűek közötti megbékélés elvén szerveződik." (1992. január.)

A különbség tehát nem csak a semlegesség és a megbékélés közötti különbség miatt volt fontos (azaz a vita igazi tartalma nem a semlegesség, mint kifejezés körül zajlott), hanem amiatt, hogy az 1991-es koncepció külön szabályozta a közintézmények szellemiségét, az 1992-es pedig együttesen az egyházi és közintézményekét. Az önkormányzati iskolák változás nélküli átvételét ez tette volna lehetővé, és kizárta volna a kártérítést.

Az önkormányzati és szakszervezeti oldal 1992. április 3-án javasolta az Oktatási Érdekegyeztető Fórumnak, hogy a törvény mondja ki: "Az Önkormányzati Törvényben az önkormányzatok számára megállapított ellátási kötelezettség világnézeti szempontból semleges oktatási-nevelési intézményben teljesíthető". Ezzel szemben a kormány fenntartotta azt az elképzelését, hogy "Az állami és önkormányzati nevelési-oktatási intézmény világnézeti alapon nem tartható fenn és nem működtethető, lakossági igény esetén a települési önkormányzatnak megállapodást kell kötnie a világnézeti alapon működő fenntartóval". (A megállapodási kötelezettség - ami a kétharmados Önkormányzati Törvényt is sértette, elfogadására tehát nem sok remény volt - lehetővé tette volna, hogy kártérítési kötelezettség nélkül kerüljenek át iskolák az egyházakhoz. A lakossági igény fogalma ebben az esetben azért volt hasznos, mert nem a konkrét iskola szülőinek többségét, hanem egy egyházi iskolára való - feltehetően az adott településen lakó - tanuló elég lett volna az eljárás megindításához. Világnézeti alapú fenntartó lehetett egyébként alapítvány is - ahogy a kispesti iskolabotrány igazolta.) (Magyar Hírlap: 1992. május 5., 4.)

Közben a közvéleményt egyre intenzívebben foglalkoztatták az egyházi visszaigénylésekkel kapcsolatos konfliktusok, a budapesti Deák tér és Miskolc, vagy éppen Debrecen ügyei. Világossá vált, hogy a kiváltási összegekre nemcsak akkor van szükség, ha az önkormányzatok akarják megőrizni az intézményt, hanem akkor is, ha az intézmény pedagógusai, vagy a szülők, diákok nem akarják, hogy "átadják őket" az egyháznak. Ezekben az esetekben ugyanis a pedagógusok ill. szülők képesek voltak megszerezni a legfontosabb napilapok támogatását ügyükhöz. Az SZDSZ pedig jószolgálati bizottságot létesített az iskolakérdés rendezésére. (Magyar Hírlap: 1992. április 10., 4.) A korábban példaértékű - már az ingatlantörvényt megelőzően ingatlanátadásokhoz vezető - szegedi gyakorlat is a város és a szeged-csanádi püspökség közötti háborúskodássá vált - bár a többi egyházzal sikerült fenntartani a liberális önkormányzat jó viszonyát. (Magyar Hírlap: 1992. április 10., 5.) Pécsett ugyan kártérítési igény nélkül adta vissza az önkormányzat az ingatlanok egy részét, de a FIDESZ-frakció hevesen támadta ezt. (Magyar Hírlap: 1992. június 18., 5.)

A KDNP kénytelen volt megállapítani: az egyházaknak minden egyes iskola visszaadásáért harcolniuk kell. (Magyar Hírlap: 1992. május 6., 3.) Világossá vált, hogy az önkormányzatokkal szemben rövid idő alatt erőből nem lehet célt érni, valamint az egyházi ingatlantörvény módosítását - ekkoriban még egyértelműen - kilátásba helyező politikai pártok várható győzelmétől is tartaniuk kell, így a KDNP kívánságára - sajtóinformációk szerint a KDNP ennek függvényévé tette az 1993-as évre szóló költségvetés megszavazását - radikálisan megemelték az önkormányzatok kárpótlására rendelkezésre álló összeget, ami az 1993-as évben az ingatlan-visszaadások gyorsítására vezetett. 1994-re - ingatlanvisszaadás-ügyben - 4 milliárd forint lett az önkormányzatok kárpótlására szolgáló kompenzációs alap, ebből 3,6 milliárd már előre le volt kötve. (Miután a további hatmilliárdot nem szavazta meg a parlament, noha az emberjogi bizottság kormánypárti többsége Pálos Miklós javaslatára még megtette ezt.)

A visszaigénylés rendjét végül is ennek az alapnak a nagysága szabályozza, így - ahogy az egyházi kapcsolatok főosztályvezetője, Platthy Iván fogalmazott - "ma már rá sem lehetne ismerni azt eredeti sorrendre" amit az egyházak állítottak fel, annyira felborult a kényszerű gazdálkodás miatt. A bizottság így - pénzhiányban rákényszerült, hogy konkrét javaslatok alapján szavazzon a pénzről. Ekképpen a bizottság gyakorlatilag egyházpolitikai és oktatáspolitikai mérlegelő szervvé vált, noha a törvény eredetileg nem szánt ilyen feladatot neki. (Magyar Hírlap: 1993. december 31., 4.)

Az ingatlan-visszaadások gyorsulására olyan körülmények között került sor, amikor a választásokra készülő mindhárom ellenzéki párt - súlyos (bár nem a nyilvánosság előtt zajló) belső viták után - lehátrált az ingatlantörvény várható módosításával kapcsolatos 1991/92-ben még egyértelmű álláspontjáról. Horn Gyula szocialista vezető (aki Vanó Magdolna, az MSZP Hívő tagozatának elnöke jelenlétében tárgyalt az esztergomi érsekkel) (OS. 1993. 06. 08.) szerint az egyházi ingatlan-törvény minél gyorsabb (!) végrehajtása szükséges, a FIDESZ egyházpolitikusai és az SZDSZ vezető politikusai is kijelentették, hogy nem kívánják az ingatlantörvényt módosítani.

Az MDF-en belüli vélemény-különbségekre utal, hogy az oktatási bizottság - ekkoriban megválasztott - elnöke, Karsai Péter úgy nyilatkozott, hogy szeretné, ha az oktatási intézmények nagy többsége - Hollandiához hasonlóan - egyházi kézben lenne, az akkori közoktatási államtitkár-helyettes asszony, Dobos Krisztina viszont határozottan cáfolta, hogy ilyen jellegű célkitűzései lennének a minisztériumnak. Az egyházi igénylések nyomán az intézmények 4-5%-a lenne állami, jelenleg kevesebb mint két százalék, hangsúlyozta az egyházi főosztály is. (Magyar Hírlap: 1992. október 15., 4.) (Boross Péter belügyminiszter a későbbiekben az egyházi iskolák kívánatos arányát 20, a KDNP pedig 20-30%-ban határozta meg.) (Népszabadság: 1993. október 14., 6.)

Az is világossá vált, hogy a kormányzat - a külön megállapodás segítségével - milyen irányban fogja befolyásolni az egyházi iskolák helyzetét: 1992 augusztusában az MKM a pedagógusok béremelését kiterjesztette az egyházi intézményekre, de a magánintézményekre nem. Tette ezt annak ellenére, hogy a parlament önkormányzati és kulturális bizottsága állást foglalt a nem önkormányzati iskolák egyenlő kezelése mellett (PDSZ Ráció: 1992. szeptember, 8.) A politikai államtitkár pedig kijelentette, hogy olyan alapot kíván létesíteni, amelyből az egyházi iskolák finanszírozását ott is meg lehet oldani, ahol az önkormányzat nem vállalja a normatíva kiegészítését - látszik tehát, hogy a későbbi közoktatási megállapodások terve már ekkor megvolt. (Magyar Hírlap: 1992. augusztus 29., 9.)