Vallásosak és nem vallásosak különválasztása

A részvételi vallásosság szempontjából létrehoztuk a vallásos-nem vallásos dichotómiát. A soha és évente egyszer istentiszteletre járókat tekintjük nem vallásosnak, s a vallásosságot bőven értelmezve az ünnepeken templomjáróktól kezdve a havi és heti istentisztelet-látogatókig definiáltuk a vallásos csoportot. (Az évi egyszeri istentisztelet-látogatókat azért sorolhattuk a nem vallásosak kategóriájába, mert számos más kérdőívvel ellentétben itt nem hívták fel a válaszoló figyelmét arra, hogy az esküvővel, temetéssel kapcsolatba hozható istentiszteletek látogatását ne számolja bele saját templomjárásába.) Néhol elkerülhetetlenül szükségessé vált a vallásosnál lényegesen szűkebb egyházias csoport megvizsgálása, meghatározása. E célból az önbesorolásnál ismertetett Tomka-féle kategóriát vesszük figyelembe. (Megjegyzendő, hogy az önmagát egyháziasan vallásosnak nevező csoport nagyobb, mint amit az istentisztelet-látogatás alapján egyháziasnak, azaz heti templomjárónak tarthatnánk.) A istentiszteletre járás mértéke alkalmas arra is, hogy a vallásos önbesorolás intézményes jelentőségét mérje. Itt ugyebár a maga módján vallásos kategória értelmezendő. Kitűnik, hogy a szülői nemzedéknél a maga módján való vallásosság 70:55 arányban jelent istentisztelet-látogatást, a fiataloknál viszont 72:39 arányban. (Az "aránypár" ebben az esetben azt jelenti, hogy az istentiszteletet látogató szülői nemzedék 70%-a, az istentiszteletet nem látogató szülői nemzedék 55%-a minősítette magát maga módján vallásosnak, a fiatalok körében viszont az istentisztelet-látogatóknak 72%-a, a nem látogatóknak viszont csupán 39%-a.) Másfelől nézve: az istentisztelet-látogatók közül a fiatalok inkább tartóztatták meg magukat attól, hogy egyház tanítását követőnek nevezzék magukat, mint a nem fiatalok. Azaz azok a fiatalok, akik "objektíve" ugyanolyan gyakorisággal látogatják a templomot, mint a szülői nemzedék, "szubjektíve" valamivel kevésbé egyháziasak. Vagyis saját istentisztelet-járásukból kevésbé vonják le azt a következtetést, hogy ők valójában egyházuk tanítását követik. E tény adalék ahhoz, hogy a fiatalok istentisztelet-látogatásából kevésbé lehet az egyház támogatottságára következtetni, mint a szülői nemzedék hasonló szokásaiból. Másfelől nézve az istentiszteletet nem látogató fiatalok tisztábban "élik meg" nem vallásos világnézetüket. A szülői nemzedéket és a fiatalokat összehasonlítva megállapíthatjuk azt is, hogy míg a szülői nemzedék 12,8%-a egyházias, addig a fiataloknak csak 9,5%-a az. A nem vallásos - más meggyőződésű végponton pedig a szülői nemzedék 21,3%-kal, a fiatalok pedig 30,3%-kal szerepelnek. Azaz a nem vallásosságot tekintve sokkal inkább vezetnek a fiatalok, mint amennyire az egyháziasságot tekintve a szülők nemzedéke. (1994-es kontrollmintánkban a harmincon felüliek 46%-a, az az alattiak 39%-a volt templomjáró).

A szekularizációnak nem egyszerűen az iskolázottság a magyarázata. A fiatalok nem lényegesen iskolázottabbak, mint a szülői nemzedék. A szülői nemzedékben középiskolai érettségivel rendelkezett 43%, a fiataloknál pedig 44%. Szakmunkásképzőt a fiatalok 33,2%-a, a szülői nemzedék 28,9%-a végzett, ez a különbség azonban még a szakmunkásság erős szekularizáltsága mellett sem magyarázza önmagában az egyháziasak és a nem vallásosok számában mutatkozó különbséget. (Az iskolázottsághoz persze tudnunk kell, hogy a mintában minden ötödik fiatal tanuló!)