Az egyházak reakciója: a templom felfedezése

A szerző nem érzi magát illetékesnek arra, hogy a történelmi egyházakon belül lejátszódó folyamatokat elemezze. Amennyire ambicionáltuk, hogy az MSZMP- és kormányhatározatok eszmei és ideológiai kontextusát a lehető legnagyobb pontosságig feltárjuk az ötvenes és részben a hatvanas évek vonatkozásában, s amennyire folytatni szeretnénk ezt majd a hetvenes és nyolcvanas évek sokkal bonyolultabb eszmei erőterében, annyira reménytelennek érezzük, hogy a nagyegyházakon belüli szellemi frontvonalakat és motívumokat pontosan kitapogassuk. Nem kívánunk vállalkozni arra sem, hogy a hitoktatás tartalmi átalakulását elemezzük, bár valószínűleg nem volna érdektelen annak vizsgálata, hogy a huszadik század alapvető teológiai irányzatai miképp és milyen fáziskéséssel tükröződnek a hittankönyvekben.

Van azonban olyan vonatkozása a kérdésnek, amely a jog és a politikatudomány nyelvén is egyértelműen megfogalmazható. Ez pedig az, hogy hol, milyen intézményrendszer keretében kerül sor hitoktatásra, kinek van lehetősége és joga a hittankönyveket kiadni, kinek van lehetősége a hittanárokat megbízni, stb. Először - az ötvenes években - az iskolai hitoktatás visszaszorulása révén mind nagyobb figyelem fordult a templomi előkészítő tevékenységre. A hatvanas évek elején még per is volt a templomi hitoktatásból. A hatvanas évek végére a katolikus püspöki kar is magáévá tette azt az álláspontot, hogy a hitoktatásnak elsősorban a templom a helye. Ennek oka feltehetően az, hogy az iskolai hittanra járók száma az általános liberalizálódás ellenére nem kezdett emelkedni. Mindenesetre a Mindszenty távozása utáni légkörben terjedni kezd a templomi hitoktatás - gyakorlatilag úgy, hogy azt jogszabályok még mindig tiltják. Végül - 1975-ben - a püspöki kar és az AEH megállapodást kötött; ezzel legalizálta a helyzetet: lehetővé tette a rendszeres templomi hitoktatást.

"1. A templomi hitoktatás csak templomban és más istentiszteleti célt szolgáló helyiségben, vagy szükség szerint (télen) a sekrestyében tartható heti két alkalommal, egy-egy órában.

2. A templomi hitoktatás közül az egyik vasárnap, az ún. diákmiséhez kapcsolódóan, a másik hétköznap tartható, amelyet úgy kell kijelölni, hogy az iskolába járó fiatalok tanulmányi rendjét és fegyelmét ne zavarja.

3. A templomi hitoktatáson való részvétel önkéntes. A hat és tíz év közöttieknek és tíz éven felülieknek a templomi hitoktatás külön tartható. Amennyiben egy templomban a résztvevők száma korcsoportonként 35-40 főt meghaladja, úgy még egy-egy csoport létrehozása megengedett.

4. A templomi hitoktatáshoz felhasználhatók mindazon oktatási segédeszközök, a hittankönyvek és szemléltető eszközök, amelyek az iskolai hitoktatásnál is megengedettek. Ezen oktatási eszközök felhasználásánál - hasonlóan az iskolai hitoktatáshoz - meg kell tartani az állami felügyeletre vonatkozó rendelkezéseket.

5. A templomi hitoktatás során érdemjegyet adni és a távolmaradókat felelősségre vonni nem lehet. Alkalmazni lehet az egyházi szertartások során használt liturgikus módszereket, mint a közös ima, ének, a papok és hívek közötti párbeszéd, stb.

6. A templomi hitoktatás idejét és helyét - a bérmálási és elsőáldozási előkészítő oktatáshoz hasonlóan - a lelkészek minden év október 15-ig, 1975. évben január 1-5-ig - írásban kötelesek bejelenteni a területileg illetékes helyi tanácsnak."

A korabeli első híradások ezt a fejleményt rendkívül pozitívként mutatták be, mondván, hogy újabb lehetőségek nyíltak. Ekkor azonban ez már évek óta folyt, s a megállapodás éppen ennek a ténylegesen folyó hitoktatásnak állami ellenőrzésére nyitott lehetőséget, korlátozta a kirándulásokat, s más közösségi alkalmakat preferáló hitoktatókat, szabályozta a templomi hitoktatás értékelésének és szervezésének módját, stb. A lelkipásztorok százával tiltakoztak a püspöki karnál. (Tomka: 1991:78) A lényeg azonban az volt, hogy a vatikáni-magyar együttműködés érdekében a magyar kormány egyoldalúan lemondott az ellenőrzésről. 1977. szeptember 15-én a templomi hitoktatás ellenőrzése a katolikus püspöki kar hatásköre lett. Az egyház ehhez a hitoktatási bizottság átszervezésével kísérelt meg segítséget nyújtani. 1973 augusztusában a győri hitoktatási konferencia témájául "a pap felelőssége a hitoktatásban" címet választották. 1977-ben az Országos Hitoktatási Bizottság konzultációs irodája is felállt segíteni a hitoktatókat. 1979-ben a katolikus egyház új hittankönyv-pályázatot is kiírt, az új hittankönyvek - a zsinat után kibontakozott katolikus megújulásnak is megfelelően távolodtak az iskolai tudásformától és munkaformától, nem osztályokra, hanem korcsoportokra "tervezték" a tananyagot. A világegyházban uralkodó mozgások személyesebb, közösségibb hittan mellett szóltak, ezt Magyarországon csak a későbbi Bokor közösség képviselte, a püspöki kar ragaszkodott a hittan némileg hagyományosabb jellegéhez. A hittankönyvek kiadása a konzervatív erők ellenállása miatt ugyanakkor késett, sőt régi - Hamvas-féle - tankönyvet is jelentetnek meg a veszprémiek. 1982-től datálható a világiak hitoktatói megbízásának kezdete. A nyolcvanas években tovább terjedt a hittantartás lehetősége. Lékai László bíboros 1984. március 30-án közölte az egyházmegyék főpásztoraival, hogy az Állami Egyházügyi Hivatal hozzájárult a plébániaépületben történő hitoktatáshoz az alábbiak szerint:

"1. Ahol a templom valamilyen oknál fogva nem alkalmas - elsősorban fűtési lehetőség hiánya miatt - a hitoktatás folytatására, ott a plébánia, illetve lelkészség épületében a megyéspüspök engedélyével tartható.

2. A plébániákon, illetve lelkészségeken hitoktatóként az iskolai vallásoktatáshoz megkívánt alkalmassággal rendelkező személyek működhetnek a megyéspüspök külön engedélyével és személyes felelősségvállalásával.

3. A plébániai hitoktatásra egyebekben az Állami Egyházügyi Hivatal elnökének a templomi hitoktatás egységes szabályozásáról szóló 1/1974. számú rendelkezése érvényes."

Az alulról bejelentett igények alapján a Magyar Katolikus Püspöki Kar tagjai elkészíttették a plébániai hitoktatás engedélyezésére javasolt, és a vallásoktatás végzésével ott megbízni kívánt hitoktatók névsorát, javasolt helyek jegyzékét, és azt a Katolikus Püspöki Kar elnökének útján eljuttatták az Állami Egyházügyi Hivatalhoz. Az Állami Egyházügyi Hivatal a megyei (fővárosi) tanácsok illetékeseivel megvizsgálta "a kérések indokoltságát" és a javasolt hitoktatók "személyének alkalmasságát." E vizsgálat alapján értesítette a megyei (budapesti) tanácsi szerveket és ezzel egy időben a Katolikus Püspöki Kar elnökét, hogy a megyéspüspökök mely plébánián és a hitoktatók részére adhatnak engedélyt plébániai hitoktatásra. (Ma még nem rendelkezünk részletes kutatási eredményekkel minderről, tehát arról sem, hogy milyen mértékben tiltott el az állam egyeseket a hitoktatástól.) A megyéspüspök írásos engedélyének birtokában a helyi lelkész írásban köteles volt bejelenteni a területileg illetékes helyi tanácsnak a plébániai hitoktatás helyét, idejét, a hitoktatók és a csoportok számát." (MKPK 1 200/9/84. - id.: Gergely) A hitoktatás körül továbbra sem csupán az állam és egyház közötti viszony az elemezhető kérdés. A nyolcvanas években erősödött a Bokor közösség arra irányuló nyomása, hogy a katolikus szülők alanyi jogon maguk választhassák meg a hitoktatót. Ez elől a püspöki kar elzárkózott.

Megállapíthatjuk, hogy a hatvanas években megkezdődött egyházpolitikai, valláspolitikai és oktatáspolitikai tendenciák - kisebb ingadozásokkal - a hittannal szembeni nyomás csökkenését mutatják. Azt, hogy ennek ellenére az iskolai hittanra járók száma ilyen egyértelműen és folyamatosan csökken, két jelenséggel magyarázhatjuk: az értelmiség és a rendszer közötti viszony megváltozásával, a frontvonalak áthelyeződésével, illetve a szekularizáció jelenségével. Úgy tűnik, hogy az egyházak erre a jelenségre adott válaszként "fedezték fel" a templomot. A késői Kádár korszakban a templomi hittan aránya szélesedni kezdett. A hittan érintkezése a közoktatás intézményrendszerével, "személyi állományával" és a nem felekezeties elkötelezettségű társadalommal lecsökkent, mind inkább a felekezetekhez egyértelműen kötődő társadalmi csoportok ügyévé vált. A templom jelentősége a fiatalok vallásos nevelésében növekszik: pontosabban a gyerekek istentisztelet-járása, s az a katekizmusoktatás, konfirmációs oktatás, amelyre "templomi hittanként emlékeznek", az iskolai hittannál lényegesen lassabban csökkent.

5. táblázat

A hittan és a gyermek-istentisztelet-látogatás

Megfigyelési Iskolai Templomi Legalább az Havonta

időpont hittanra jár hittanra jár egyik fajta néhányszor

hittanra jár vagy gyakrabban

jár gyermekként

istentiszteletre

1940+9 93,4 71,8 96,7 92,57

1941+9 93 69,8 96,3 91,71

1942+9 92,5 69,5 96,5 92,05

1943+9 91,6 68,6 96,1 91,35

1944+9 89,9 67,8 95,1 89,69

1945+9 87,1 67,4 93,7 88,1

1946+9 83,5 67,8 92,7 85,98

1947+9 81,4 67,1 91,4 83,23

1948+9 79,3 67,1 90,3 81,51

1949+9 76,8 64,7 88,4 78,63

1950+9 74,7 64,6 87,7 77,22

1951+9 72,5 64 85,6 74,95

1952+9 69 62,4 82,6 71,32

1953+9 66,7 60,8 80,2 69,52

1954+9 63,2 59,5 77,7 66,3

1955+9 60,7 58,5 75,1 65,11

1956+9 58,7 57,1 72,7 63,82

1957+9 56,6 55,9 71 63,12

1958+9 52,8 53,8 67,4 59,84

1959+9 50,1 52,1 65,4 57,72

1960+9 47,3 51 63,5 55,96

1961+9 43,6 50,8 61,6 54,52

1962+9 41,2 50,3 60,1 52,79

1963+9 38,9 50,2 59,4 50,52

1964+9 36,8 49,5 58 50

1965+9 34,7 48,8 57,2 49,62

1966+9 32,1 49,3 56,9 48,37

1967+9 29,3 49,4 55,7 46,14

1968+9 27,5 49,7 55,7 46,42

1969+9 24,7 50 54,4 45,88

1970+9 22,5 47,8 51,4 43,67

1971+9 21,7 46,7 50,3 42,62

1972+9 20,1 47 49,8 42,27

1973+9 18,4 45,1 47,9 41,74

1974+9 16,7 43,1 45,4 39,08

A négy adatsor tanúsága szerint a legmeredekebben az iskolai hittanra járók aránya csökken; valamivel kevésbé lassan azoké, akik gyerekként havonta néhányszor látogatják az istentiszteletet, leglassabban a templomi hittant igénybe vevőké. Az 1955-1964-es időszakban született - tehát a hatvanas évek második felére-hetvenes évekre emlékező - népesség számára már mindenképpen a templom az elsődleges színhely, nemcsak azért, mert oda jár hittanra, hanem mert majd minden vasárnap oda megy istentiszteletre.

Az iskolai hittanra járók összetétele a Kádár-korszakban

E tanulmányunkban - előre mentegetőzve azért, hogy a szerző nem szakértője a klasszikus empirikus szociológiának - arra kísérelünk meg választ találni, hogy a fakultatív hittan bevezetésétől számított időszakban hányan és kik jártak iskolai hittanra.

Tomka Miklós adatai szerint - itt persze némi ellentmondás van az ötvenes évek eddig ismertetett rendkívül alacsony adataival - az általános iskolai hitoktatásban a részvétel a következőképpen alakul:

Minthogy ez az adatközlés az ötvenes-hatvanas évekre vonatkozóan nem szerepeltet részletesebb adatokat, két grafikont alkottunk.

3. grafikon

Az iskolai hittanra járók aránycsökkenése - kb. ötéves periódusokban,
1949-1985 - AEH-adatok szerint

Az AEH-es adatok alapján tehát a csökkenés ugyan - egy szinten maradó fél évtized kivételével - folyamatos, de üteme csökken. Azaz az 1949-1955-ös időszak "zuhanását" az 1955-1965-ös évtized még mindig gyors csökkenése kíséri. Az 1965-1971-es időszakban szinten marad a hittanjárók száma, ezután nagyon lassú csökkenés tapasztalható.

A csökkenést - ha valaki nagyon akarja - magyarázhatná az erre irányuló politikai intolerancia állandóságával - e magyarázatnak azonban az 1965-1971-es időszak stagnálása ellentmond - teljesen értelmetlen annak feltételezése, hogy a hatvanas évek második felének pártállama toleránsabb lett volna, mint a nyolcvanas éveké.

Nézzük azonban - amely időszakra tudjuk - a részletes adatokat:

4. grafikon

Az iskolai hittanra járók arányának csökkenése a hetvenes-nyolcvanas években -
AEH-adatok szerint

A hetvenes években gyorsabban, a nyolcvanas években lassabban csökken az iskolai hittanra járók aránya.

Tomka Miklós becslése szerint a hetvenes évek közepén az iskolai hittan 6-7%-os értékét a templomi hittan mintegy 10-12%-ra egészítette ki. (Tomka: 79) Azaz: könnyen lehetséges, hogy a hetvenes évek elején kialakult, hogy a tanulók kilencede-tizede jár hittanra, de "a templom felfedezése" során mind nagyobb részük nem az iskolában, hanem a templomban tette ezt.

Az AEH-adatok alapján csak a nyers arányok változása mutatható be. A korszak nagy részére más összesítő adat éppúgy nem áll rendelkezésre, minthogy ezt tudakoló közvélemény-kutatások sem készültek.

A kilencvenes évek elején a Tárki a felnőtt magyar lakosságot reprezentáló háromezres mintán Mobilitás-vizsgálatnak nevezett vizsgálatot végzett, melyből - szekularizációs fejezetünkben - már idéztük az apák és anyák istentisztelet-járására vonatkozó adatokat. Ugyane felmérésben a megkérdezett gyermekkori istentisztelet-járására, templomi, iskolai hittanjárására vonatkozó kérdéseket is feltettek.

Először három korcsoportot vizsgálunk meg a Tárki által irányított felmérés alapján (E10EVD) Azok, akik 1949 és 1960 között voltak 10 évesek, 75%-ban, akik 1961 és 1975 között, azok 39,2%-ban, akik pedig 1975 után, azok 15%-ban látogattak iskolai hittant!

Ezek a számok látványosan magasabbak, mint ami hittanbeíratás iskolai adataiból kitűnik. Ennek az a magyarázata, hogy a hittanbeíratások csak azt regisztrálják, hogy a tanuló az adott évben beiratkozott-e. A kérdőívre válaszolók viszont egész gyermekkorukra emlékeznek vissza, tehát ha csak egy évig járt hittanra, akkor is emlékszik erre a tényre. A fő trend viszont hasonló az AEH-es adatokhoz, amit az alábbi számokkal is igazolhatunk: ha öt éves korcsoportokban haladunk, akkor a következő csökkenő sort kapjuk:

5. grafikon

Az iskolai hittanra járók aránya a mindenkori 10 évesek körében
Tárki Mobilitás-vizsgálat adatok alapján

E csökkenő görbe sokban különbözik az AEH-es adatoktól (lásd korábbi grafikonunkat, a csúsztatott korcsoportokkal is!) Az AEH-es adatok nyilvánvalóan pontosabbak, ha a hivatalosan tartott hittant vizsgáljuk. Ha viszont a társadalmi közérzetre - s ekképpen "a hittan szubjektív meglétére" vagyunk kíváncsiak, rendkívül tanulságos ez a görbe is.

A csúszatott időpontú görbe legfontosabb tanulsága, amit első ránézésre megállapíthatunk, hogy a templomi hittan sokkal lassabban csökken, mint az iskolai hittan, viszont a hetvenes évek elejétől kezdve a kétféle hittanra járók görbéje alig kerül a templomi hittan görbéje fölé. Ez azt jelenti, hogy ekkor már gyakorlatilag mindenki, aki járt iskolai hittanra járt templomira is.

Ugyanakkor - ellentétben az AEH-es adatokkal - ezt az adatot tovább is tudjuk bontani, illetve magyarázó változókat tudunk keresni: erre irányulnak a következő elemzések.

7. táblázat

Az iskolai hittanjárás - településtípus szerint (Tárki)

1949- 1956- 1961- 1966- 1971- 1976- 1980-

1955 1960 1965 1970 1975 1980 1984

Ország 80,1 68,7 49,8 35,1 28,4 15,8 15,5

Budapest 57,5 44,0 25,5 9,7 9,4 7,5 2,2

Megyei városok 70,8 45,5 16,2 9,1 7,7 7,7 5,0

Egyéb városok 78,7 60,0 36,2 15,2 13,2 9,8 8,2

Kisebb települések 85,6 81,3 65,3 51,3 42,1 22,6 30,4

6. grafikon

7. grafikon

Helytakarékosság céljából nem közöljük a tízéves csúsztatott adattáblát, csak a belőle készítetett grafikont. A görbékből látható, hogy az iskolai hittan a 1943+9-es megfigyelési időpontig, mintegy érzéketlen a településszerkezeti különbözőségre. Utána az olló nyílni kezd. A városok - nagyvárosok és Budapest görbéi - hosszú távon nyalábszerűen összetartanak. (Saját - budapesti - felmérésünk nagyságrendileg megerősíti a Budapest vonatkozásában sokkal kisebb elemszámú Tárki-felmérés tanulságait.)

Az egyik legfontosabb tanulságunk, hogy csak a város-falu különbség mutatható tisztán ki, a városméret nem igazán fontos. A vidéki nagyvárosok hittanjárását mutató vonal összeér a budapesti vonallal, s átmenetileg a megyei jogú városok hittanoktatásból való kimaradása még erőteljesebb is, mint Budapesté. Később ez kiegyenlítődik.

Általában azt mondhatjuk, hogy valamennyi városias településen a meredek csökkenés a hatvanas évekig tart, ezután a csökkenés üteme mindenképpen lassul. Az egész időszakot nézve elmondhatjuk, hogy míg a pártállami időszak elején Budapestet és a megyei jogú városokat még nagyobb távolság választotta el egymástól, mint a megyei városokat és a falvakat (a többi város pedig félúton állt a megyei város és a falu között) addig az időszak végére a városi jellegű települések erővonalai mintegy összefutottak, s minthogy a falu szekularizációs üteme kisebb volt, a különbség nőtt a városi tömb és a falu között.

Tanulmányunk záró részében megkísérlünk választ adni arra, hogy a különböző időszakokban mely társadalmi csoportok járatták hittanra gyereküket. Úgy véljük, noha a tanulmány az iskolai hitoktatás kérdésére koncentrál, érdemes - kontrolladatként - megvizsgálnunk, hogy az adott társadalmi csoportban hogyan alakult a szekularizáció és hogyan alakult a gyerekek templomi hittanra járása. (Bár szerepelt a kérdések között, nem térünk ki arra, hogy részesült-e a gyerek családja részéről "vallásos nevelésben", minthogy az erre adott válasz lényegesen szubjektívabb, mint a hittan, vagy istentisztelet-látogatás gyakoriságára való visszaemlékezés.

8. táblázat

Az istentiszteletre járás és a hittanra járás a vidékiek körében (Tárki)

1949- 1956- 1961- 1966- 1971- 1976- 1981-

1955 1960 1965 1970 1975 1980 1984

Havonta néhányszor

vagy gyakrabban

istentiszteletre járók 88,3 77,6 70,3 62,6 60,4 42,5 48,4

Iskolai hittanra járók 85,6 81,3 65,3 51,3 42,1 22,6 30,4

Valamilyen hittanra járók 93,5 90,0 79,6 72,2 71,4 54,9 59,8

Templomi hittanra járók 63,7 63,1 64,8 56,3 61,9 10,6 8,0

Hetente vagy gyakrabban

istentiszteletre járók 78,1 68,8 60,6 49,3 50,9 31,1 42,9

8. grafikon

A falvak lakosságának hittanjárási szokásainál világosan érzékelhető a következő: azok, akik havonta néhányszor vagy ennél gyakrabban járatják istentiszteletre a gyereküket, mindig valamivel kevesebben vannak, mint akik valamiféle hittanra járatják. Ez a különbség az évtizedek múlásával enyhén növekszik. Ennek magyarázata, hogy a bérmáláshoz stb. szükséges némi templomi hittantanulás.

Az iskolai hittanra járók aránya az ötvenes években nagyjából együtt halad a templomjárók arányának változásával, a hatvanas években viszont az iskolai hittan aránya némileg gyorsabban csökken, mint a templomjáróké. A hetvenes-nyolcvanas évek csökkenése viszont párhuzamos.

Ez azt jelenti, hogy amennyiben a havonta vagy annál gyakrabban templomba járó gyerekeket tekintjük a hittantanítás "piacának", akkor az iskolai hittan kínálata lassan szűkül.

A heti templomjárók eredetileg jóval kevesebben vannak, mint az iskolai hittanosok. A két görbe a hatvanas évek második felében metszi egymást, ettől kezdve a heti templomjárók száma meghaladja az iskolai hittanra járók számát.

Nyugodtan elmondhatjuk tehát, hogy az ötvenes-hatvanas években éppen azért tűnik nagyobbnak az iskolai hitoktatással kapcsolatos konfliktus, mert az egyházias és a szekularizáció útján megindult falusi hívők még némileg jobban igénylik azt, többször fordul elő, hogy - mondjuk egy esztendőre - beíratják a gyereket. Ezzel kapcsolatban érik őket konfliktusok.

A későbbi időszakban viszont a gyereküket egyháziasan nevelő falusiak kevésbé íratják be gyerekeiket iskolai hittanra, természetesebb közeg a templomi hittan.

(Sajnos nincsen arról adatunk, hogy a templomi hittan melyik időszakban jelentett tényleges hitoktatást - illegálisan vagy a hetvenes évektől legálisan - és mikor egyszerű felkészítést a bérmálásra, konfirmácóra, stb.)

9. táblázat

Az istentiszteletre járás és a hittanra járás a városiak körében (Tárki)

1949-55 1956-60 1961-65 1966-70 1971-75 1976-80 1981-84

Hetente vagy gyakrabban 64,9 47,2 27,9 23,6 26,0 21,6 10,5

Havonta néhányszor vagy

gyakrabban 71,2 57,6 42,2 29,1 31,2 33,3 18,7

Iskolai hittanra járók 69,4 49,5 26,7 11,8 10,4 8,3 5,2

Templomi hittanra járók 69,4 57,9 34,8 35,5 36,5 33,3 22,4

Valamilyen hittanra járók 85,6 71,0 43,0 36,4 36,5 34,2 23,9

Az ábrán látható, hogy a városi népesség körében a hetente és annál gyakrabban, ill. a havonta néhányszor és annál gyakrabban templomba járó gyerekek aránya nagyjából párhuzamosan csökken. Az iskolai hittanra járók aránya eredetileg a két érték között van, a hatvanas évek elején már egybeesik a hetenként vagy annál gyakrabban templomba járókéval, attól kezdve pedig következetesen alatta marad annak.

Számos közhellyel rendelkezünk arról, milyen tényezők befolyásolták az elmúlt évtizedekben, hogy járt-e valaki iskolai hittanra, vagy nem. Ezek a tényezők - városiasodás, szülők iskolázottságának emelkedése, a szülők foglalkozási csoportjának emelkedése, szülők templomjárásának csökkenése - együttesen befolyásolták a hittanra járók számát.

Ezért először azt vizsgáltuk meg - regresszió-analízis segítségével -, hogy mely változók csökkentik leginkább - s különösen az egyes alnépességekre vonatkozóan - az iskolai hittanjárást. (Természetesen a változóink jó része nem folytonos. A regresszió-analízis azonban így is eredményhez vezet, ha hasonlóan skálázott változókról van szó: pl. az anya iskolázottsága és az apa iskolázottsága ugyanúgy van skálázva, egyikőjüket a másik tehát már ki tudja "dobni".)

A teljes 1949 és 1984 közötti 10 éves népességre nézve, ahogy ez a fentiek alapján is várható, a legerősebben hat a születési év, tehát hogy milyen generációhoz tartozik a tanuló. Hasonlóan erősen hat az anya vallásossága, illetve a gyerekkori település típusa. A gyerek felekezeti hovatartozása csak akkor hat a hittanjárásra, ha a katolikus-görög katolikus és református népességet tekintjük az egyik csoportnak, a többieket pedig egy másik - erősebben szekularizált - csoportnak. (Ez azt jelenti, hogy a tradicionális nagy vallásokba kereszteltek között nincs különbség!) Hat továbbá az apa foglalkozási csoportja és az anya életkora is.

9. grafikon

Miután - várakozásunknak megfelelően a település típusa erősen hatott a hittanjárásra, külön-külön megvizsgáltuk a vidéki és városi népességet.

Vidéken továbbra is erősen hat az anya nevelő hatása - most már nem csak az anya istentiszteletre járásának hatása és korcsoportja, de felekezeti hovatartozása is hatni kezd. (Utóbbi ki is szorítja a tanuló felekezeti hovatartozásának befolyásoló erejét.) Az apa foglalkozása továbbra is hat.

A városokban az anya istentiszteletre járásán, a tanuló generációs hovatartozásán és az apa foglalkozási csoportján kívül - ha gyengén is - de a nagyszülők felekezeti hovatartozása hat. Kimondhatjuk, hogy a család katolikus vagy protestáns gyökerei a vidéki népességben közvetlenül - tehát az anya felekezetén át - hatnak, addig a városokban közvetetten, akár úgy is, hogy a szülő - legalábbis az apa szekularizált.

Valamiféle összefüggés azonban a felekezetiséggel mégiscsak kimutatható. Ezért külön megvizsgáltuk a katolikus, és külön a protestáns népességet.

A katolikusoknál a megszokottakon - generáció, anya istentisztelet járása, anya generációja, apa foglalkozása - kívül hatni kezd az apa istentisztelet járása is.

A protestáns népességnél - mely persze egy jóval kisebb népesség - viszont csak az anya istentisztelet járása és a gyerek korcsoportja hatott.

A vidék-város és a katolikus-protestáns csoportokra tehát különböző meghatározók jellemzőek. Mindegyikre igaz azonban, hogy az anya vallásossága és a gyerek születésének időpontja elkerülhetetlen meghatározó tényezők.

Utóbbiból kiindulva megvizsgáltuk, hogy az egyes történelmi időszakokban melyek a meghatározó erők.

A 60-as években 10 évesek között a legerősebb magyarázó erőt az anya istentiszteletre járási szokásai jelentik. Rendkívül figyelemreméltó azonban, hogy azonnal ez után ismét a születési év következik. Azaz még egy generáción belül is meghatározó, ki született néhány évvel előbb, s ki néhány évvel később. Az apa foglalkozása mellett a gyerek felekezete úgy érinti a hittanra járást, hogy a katolikus-görög katolikus-református tömb, illetve az azon kívüliek ekkor már elválnak. Az apa foglalkozása mellett - ha gyengén is - de már az anya foglalkozása is szerepet kezd játszani.

A hetvenes években is az anyák szerepe a döntő. Az anya istentiszteletre járása mellett, az anya korcsoportja is nagy jelentőségre emelkedik. Továbbra is - generáción belül is! - faktor az életkor. Az apa befejezett iskolája gyengén, de hat.

A nyolcvanas évek elején tízévesek már jóval kevesebben estek a mintába. Épp ezért nincs különösebb jelentősége, hogy e csoportban a magyarázatot már nem az anya, hanem az apa istentiszelet-látogatása jelenti s gyengén hat még az anya foglalkozása is. (A magunk megnyugtatása végett átfedéssel is megnéztük a generációkat, azaz a hetvenes évek második felében 10 éveseket összevontuk a nyolcvanas évek első felének 10 éveseivel. Az ismert helyzet ettől visszaállt: az anya istentiszteletre járása kiszorította az apa istentiszteletre járását.)

Az egyes generációkat - az ötvenes évek kivételével - tehát közel hasonló mértékben meg tudjuk magyarázni, mint az egész mintát. Lényegében valamennyi korcsoportra külön-külön is jellemző az anyák vallásosságának meghatározó mivolta. A hatvanas évektől az apa - iskolázottságban, foglalkozási hierarchiában elfoglalt helye is a magyarázó erők közé emelkedik.

Ha nem nyugszunk bele abba, hogy az ötvenes évekre nincsen magyarázat, tovább bonthatjuk a mintát - vidékre és városra.

Az ötvenes években vidéken az anya istentisztelet látogatása, felekezete mellett a születési év továbbra is osztóvonalként működik.

Miután úgy tűnik, hogy az anya istentiszteletre járása olyan erős faktor, amit semmilyen módon nem lehet megkerülni az alábbiakban kísérletet teszünk arra, hogy a különböző mértékben templomjáró anyák gyerekei körében vizsgálódjunk.

Az anya istentiszteletre járásának figyelmen kívül hagyása esetén a teljes népességben az apa istentiszteletre járása, az apa foglalkozása, a gyerek születési éve és a gyerek - fentiekben már leírt módon csoportosított - felekezeti hovatartozása veszi át a vezető szerepet. Az anyák szerepe három módon marad meg: viszonylag erősen az anyák foglalkozása, ennél lényegesen gyengébben az anyai nagyszülők felekezete, és az anya korcsoportja kér részt a tolóerők között.

A hetente templomjáró anyák gyerekei körében a meghatározó faktor az apa foglalkozása. Erősebb összefüggést mutat ez a hittanjárással, mint a gyerek születési éve. Ez azt jelenti, hogy az anyák istenetisztelet-látogatásának hittanra toló erejét az apák társadalmi pozíciója erőteljesebben ellensúlyozta, mint az évtizedek múlása.

A heti templomjáró anyák gyerekei körében az ötvenes években az apa felekezete hatott még. A hatvanas években lépett be az apa foglalkozása. Az évtizeden belüli vizsgálatnál a születési év már nem játszik szerepet.

Az apa iskolázottsága minden szekularizációs feltevés szerint érinti a vallásosságot, s az iskolai hittanra támasztott igényt is. Ugyanakkor nem sikerült olyan módon csoportosítani az egyes iskolázottsági mutatókat, hogy a hittanjárást közvetlenül magyarázó változót nyerjünk. Eredeti hipotézisünk szerint ennek oka az, hogy a vallásosság a nyolcvanas években legalábbis nem lineárisan függ össze az iskolázottsággal. Azaz a teljes népességet vizsgálva a legiskolázatlanabbak erősebben vallásosak, mint a nyolc általánost végzettek. A "mélypont" a szakmunkásképzőt végzettek köre, innentől a vallásosság lassan emelkedni kezd.

A kereszttáblákból azonban kiderült, hogy az iskolai hittanoktatás igénybevételével kapcsolatban ez az U görbe nem írható le.

A következő táblázat és grafikon azt szemlélteti, hogy az egyes megfigyelési időpontokban az egyes iskolázottsági csoportok hány százaléka járatta iskolai hittanra gyermekét.

10. táblázat

Az apa iskolázottsága és a gyermek iskolai hittanjárása (Tárki)

1949-55 1956-60 1961-65 1966-70 1971-75 1976-80 1981-84

Nem járt iskolába 75 40 50 16,7 60 14,3 100

Kevesebb, mint

8 általános 87,7 81,7 62,3 41,2 34,3 28 8,3

8 általános 75,9 75,8 54,5 41,7 42,4 28,8 24,6

Szakmunkásképző 70,4 54,2 49,3 44,3 24,7 16 15

Szakközépiskola 71,4 50 35,3 16,7 18,8 4 16,7

Gimnázium 50 66,7 41,7 0 11,1 7,7 18,2

Főiskola 80 57,1 21,4 9,1 0 0 5,9

Egyetem 53,8 53,8 5,3 0 8,3 5 5

10. grafikon

A vonalak első pillantásra meglehetősén kaotikusnak tűnnek. Ennek legfontosabb magyarázata azonban az, hogy bizonyos kategóriák egyszerűen eltűntek, vagy minimálisra mérséklődtek az évek folyamán.

Épp ezért táblázatunkat összevont formában is érdemes megvizsgálni:

11. táblázat

Az apa iskolázottsága és a gyermek iskolai hittanjárása - 2. változat (Tárki)

1949-55 1956-60 1961-65 1966-70 1971-75 1976-80 1981-84

8 általános és

kevesebb 85,37 79,06 59,23 40,44 40,43 27,35 22,88

Szakmunkás-

képző 70,4 54,2 49,3 44,3 24,7 16 15

Szakközépiskola 71,4 50 35,3 16,7 18,8 4 16,7

Gimnázium 50 66,7 41,7 0 11,1 7,7 18,2

Felsőfokú 61,08 54,96 12,13 4,17 5,86 2,38 5,71

11. grafikon

Az összevont kategóriák alapján már megállapíthatjuk, hogy az általános iskolát elvégzett, vagy annál kevesebb osztályt végzett apák gyerekeinek hittanjárása egyenletesen csökken. A szakmunkásképzőt végzett apák hittanjáratási szokásaik tekintetében általában valamivel szekularizáltabbak, mint a kevésbé iskolázottak - de ez a különbség csökkenőben van.

A szakközépiskolát végzettek - pontosabban, minthogy új iskolatípusról van szó, azok, akiket gyerekeik a kilencvenes években ide soroltak - eredetileg a szakmunkásokkal azonos mértékben járatták hittanra gyereküket, az idők során azonban lényegesen szekularizáltabbakká váltak.

A minta úgy alakult, hogy a gimnáziumot végzettek igen alacsony számban kerültek bele, így annak ingadozásából mélyebb következtetést levonni nem lehet.

A felsőfokot végzettek gyerekeit az ötvenes évek elején még közel 60%-ban járatták, ez a hatvanas évek első felééig radikálisan, később enyhén csökkent a szám később stabilizálódott.

Végezetül, részben a viszonylag kaotikus középiskolai eredmények ellensúlyozására is, nem öt, hanem tízéves ciklusokban és az iskolatípusok másféle csoportosításában is szemléltetni szeretnénk az adatokat:

12. táblázat

Az apa iskolázottsága és a gyermek iskolai hittanjárása - 3. változat (Tárki)

50-es 60-as 70-es 80-as

8 általánosnál kevesebb 84,2 53,1 31,9 15,4

8 általános 75,8 47,8 36 24,6

Szakmunkásképző 61,9 47,1 20,1 15

Középiskola 57,1 24,6 9,5 17,1

Felsőfokú 57,9 8,8 3,4 2,9

12. grafikon

A kép némileg tisztul: az ötvenes években nagyjából két blokkot különböztethetünk meg: a hittant a kevéssé iskolázottak látogatják 70-90%-os arányban, a szakmunkásképző és annál magasabb végzettségű népesség nagyjából egy tömbben, 60% körül áll. A csökkenés nyomán a 60-as és 70-es években az iskolázottabb tömb szétszóródik, azzal az egyértelmű jelentéstartalommal, hogy minél iskolázottabb volt az apa, annál kevésbé járatta hittanra gyerekét. Az utolsó néhány év alapján számított "80-as" évek még nem tesz megengedhetővé következtetést a tendencia megváltozására.

Megjegyzendő, hogy miközben az egész népességben, s általában a szülők körében növekedett a közép- és felsőfokot végzettek aránya, addig a hittanosok körében csökkent.

Kérdés azonban, hogy az iskolázatlanság önmagában is kihat-e az iskolai hittanjárás valószínűségére, vagy pedig az iskolázatlanok "falulakó" minőségükben járatják inkább hittanra gyermeküket.

Azaz meg kellene vizsgálnunk, hogy a falusi lakosságon belül hogy alakul az iskolázottak és iskolázatlanok iskolai hittanjárása.

Természetesen a szokásos tízéves csúsztatott korcsoportos ábrázoláshoz kell fordulnunk. A látványosabb ábrázolhatóság érdekében többféleképpen is csoportosítottuk az adatokat: úgy hogy a 8 általánosnál kevesebbet, éppen annyit, és annál többet végzetteket vizsgáltuk meg - majd pedig külön megvizsgáltuk a nyolc általánost és annál többet végzettek összevont adatait. Tudnunk kell ugyanis, hogy az időszak kezdetén még alig vannak nyolc általánost végzettek, tehát inkább az összevont adat és a teljes iskolázatlanság különbözősége a figyelemreméltó, az időszak közepére viszont jellegadó csoporttá válik falun is a nyolc osztályt végzett apa, a vizsgált időszak végére pedig a nyolc osztálynál többet végzettek is jellegzetes csoportjaivá válnak a falusi társadalomnak.

A látványosság kedvéért időben is ketté osztottuk az adatsort.

13. grafikon

A falusi iskolai hittanjárás csökkenésének első szakaszában az iskolázatlanabb szülők valamivel intenzívebben járatták iskolai hittanra gyermeküket.

14. grafikon

A második szakaszban a falu jellegadó legnagyobb csoportja, vagyis a nyolc általánost végzett apáknak már kevesebb, mint fele járatja iskolai hittanra gyermekét. Igen jellemző módon a náluk iskolázottabbak is, de a kevésbé iskolázottak is kevésbé járatják hittanra a gyermeket. Sajnos azonban a csoportok itt már rendkívül kicsik.

A nagy iskolázatlan csoportok tehát mindig inkább járatták gyermeküket hittanra, mint az iskolázottabb csoportok. Az iskolázottság falun is valószínűsíti az iskolai hittanról való mind nagyobb mértékű lemondást.

Ez tehát az a "társadalmi állapot", amely az iskolai hittanoktatás fejlődését jellemzi a negyvenes évek végétől a nyolcvanas évek elejéig terjedő időszakban.

A következő vizsgálati lehetőség az 1990-es évek mintáján lesz már csak adott.