A rendszerváltás évei és a hittan

Az 1990-es kompromisszumhoz vezető út

A "hittantörténet" rendszerváltása az 1990. évi IV. tc. megalkotásával kezdődik, és a hittan helyének az 1993-as, oktatási törvény általi rendezésével végződik. A háromoldalú kerekasztalon kialakult szabályozást a pártállamban választott parlament elfogadta. A 17. paragrafus 2. bekezdése kimondta, hogy "Az egyházi jogi személy az állam által fenntartott nevelési és oktatási intézményekben - a tanulók és szülők igényei szerint - nem kötelező jelleggel (fakultatív tantárgyként) vallásoktatást tarthat."

Ez a meghatározás - akkor úgy tűnt - világos kompromisszumot tükrözött, s világossá tette, hogy van hitoktatás; a hitoktatást az egyház (és nem az állam) szervezi; a hitoktatás nem kötelező.

Amikor az 1990-ben hatalomra kerülő kormány - melynek nemcsak kereszténydemokrata tagja, de a másik két koalíciós partner is a keresztény értékek terjesztése mellett kötelezte el magát - miniszteri rendeletben kívánta értelmezni a törvényt, kitűnt, a fenti három evidencia két teljesen különböző - egy kibontakozó kultúrharcnak megfelelő - álláspontot takar.

Ellentétben a történelem eddigi kultúrharcaival, a harc most nem az egyházak és a kormány, hanem egyfelől a kormány másfelől az ellenzék, a média, a szakszervezetek és az önkormányzatok között zajlott; az egyházak a küz delemnek inkább tárgyai, mint cselekvő részesei. A kultúrharc jogi lezáratlanságát az okozza, hogy míg a történelem során eddig a kormánypárti többség - ha a társadalmon nem is, de a parlamenten mindenképpen - keresztül tudta vinni álláspontját, addig a kétharmados törvények sajátos rendszerével egy korábbi törvény értelmezésén kellett vitatkozni.

Miután a vita nem folyhatott arról, hogy ki hogyan véli "helyesnek" a hitoktatás ügyének rendezését - hiszen az ellenzék és a kormány kölcsönösen arra volt kényszerítve, hogy elfogadja a meglévő, nyilvánvalóan pontatlan törvényt -, az egyes álláspontok a törvény magyarázatán keresztül kíséreltek meg érvényesülni, miután az SZDSZ módosító javaslatát a kormányzat elvetette. A szerepét ekkoriban kereső Alkotmánybíróság szintén kompromisszumra ösztönzött azzal, hogy jelezte: amennyiben a parlament elutasítja az SZDSZ-es indítványt, maga fogja felülvizsgálni a hittanhelyzetet (HVG: 1990. december 22., 75.).

Vita folyt egyrészt arról, hogy mi a jelentése annak, hogy nem az állam szervezi a hitoktatást (azaz szűkebb értelemben ez csak annyit jelent, hogy a szervezés munkáját átengedi az egyházaknak, vagy tágabb értelmű megszorítást tartalmaz: a nyilvántartás tilalmát az állami dokumentumokban, bizonyítványokban); másrészt, hogy fakultatív tárgy jelenthet-e tantervi integrációt? Ez a fogalom az oktatásügy jogi szóhasználatában - a 106/1974 OM számú utasítás, ill. az 1985-ös oktatási törvény nyomán - azt az értelmezést sugallta, hogy a fakultatív tanóra az órarendbe integrált, azaz más tanórák között, a normális tanítási időben helyezkedik el, olyan időszakban van, amikor az iskola a gyermek megőrzéséért felelős. Az ezt ellenzők érvelése szerint ezt az értelmezést az alkotmány kizárja.

A jogalkotói szándék elemzése ebben az esetben semmi jóval nem kecsegtetett, a törvény indoklása erre az ügyre nem tért ki - ami persze azt is bizonyítja, hogy a Művelődési és Közoktatási Minisztérium a törvény körözésekor nem vette észre a beépített bombát. A személyes nyilatkozatok fölöslegesek lettek volna, hiszen az egyik jogalkotó (a háromoldalú kerekasztal) szakértői időközben egymással ellentétes táborba kerültek, a másik jogalkotó (a Németh-kormány miniszterelnöke és igazságügy-minisztere) azóta egy választási és egy ellenzéki parlamenti párt - a vitában nyilvánvalóan elkötelezett - "csapatába" került, a régi, 1985-ben választott parlamentet pedig egyszerűen senki nem tekintette az általa elfogadott törvények tényleges megalkotójának.

A nemzetközi analógiák kutatása - és érvrendszerük használata - még tovább súlyosbította a helyzetet. Kiderült, hogy az 1990. évi IV. törvény - és a magyar alkotmány idevonatkozó része - két egymást kizáró alkotmánytípus kombinációjából született: az egyházaknak speciális jogokat biztosító, az állampolgár számára hitoktatást - és az abból való kimaradás szabadságát - garantáló német, és az állam és egyház elválasztását, a világnézeti meggyőződés elhallgatásának jogát garantáló, az egyháznak az iskolából - annak épületéből is - kizárását megvalósító amerikai alkotmány ötvözetéből "készült".

A kormányzat szándéka a német típusú rendszer bevezetése volt, mely szerint a hittan időben a tantárgyak között, a bizonyítványban és az adminisztrációban természetes módon nyilvántartott, osztályzattal értékelt, a tantestület tagjává váló hitoktató által tanított tárgy. A hittant nem választók számára - a minisztérium politikai államtitkára, Beke Kata döntésére - megindult a laikus erkölcstan tantárgy kidolgozása (Élet és Irodalom: 1990. június 29., 5.).

A tömegkommunikáció meghatározó része, az ellenzék és a pedagógus szakszervezetek kétféle taktikával éltek: részben előszámlálták azokat az eseteket, ahol a gyerekeket mintegy lelki erőszakkal szorították a fakultatív hittan választására, másrészt hivatkoztak a lelkiismereti meggyőződésről való hallgatás jogára. Azaz arra, hogy az alkotmány kimondja, a lelkiismereti és vallásszabadság magában foglalja azt a szabadságot, hogy "vallását és meggyőződését mindenki ... kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze" (Alkotmány 60. § 2. bek.). Amennyiben az iskola reguláris rendjébe illeszkedik a hittan mint fakultatív tárgy, akkor az iskolának nyilatkozatot kell kérnie és nyilvántartást kell vezetnie arról, hogy ki jár hittanra és ki nem, e nélkül ugyanis a hittanra nem járó gyerekek számára semmilyen tevékenységet nem tud szervezni - szólt az érvelés.

Az ellentétes oldalról indult történelmi típusú érvrendszerek egymást felerősítették: az ellenzék és a sajtó meghatározó hangja az volt, hogy a hittant nem választó gyerekekre majd a zsidó/kommunista bélyeget sütik; a kormányzat viszont - hangsúlyozva, hogy az oktatás célja a lelki és erkölcsi megújhodás, és ennek része a hittanoktatás - meg is erősítette az ettől való félelmet. (Értelemszerűen: aki nem vesz részt a hitoktatásban, lemond az erkölcsi megújulásról; a régi rend mellett tesz hitet.) Jellemző módon a politikai felek - kölcsönösen - úgy tekintették, hogy a fakultatív hittan ezen értelmezésében a hittan tanulása a "helyzet", és ehhez képest lehet annak nem tanulásáról nyilatkozni. Ez volt 1946-ban pl. Ravasz püspök álláspontja a fakultatív hitoktatásról, s ez a domináns és a kormányzat által mintaadónak tekintett (német gyakorlat is. Ekképpen a sajtó és az ellenzéki politikai közvélemény - feltehetően széles politikai egyeztetésen át nem esett művelődési miniszteri kijelentés alapján - kötelező hittannak" nevezte ezt a törekvést (Népszabadság: 1990. június 9., 1.; Magyar Hírlap: 1990. június 19., 5.), hiába hangsúlyozta Lukács Miklós - akkor közoktatási államtitkár, később a miniszterelnökség egyházpolitikusa - az ellenkezőjét (Magyar Nemzet: 1990. június 23., 7.).

A szabályozás alkotmányellenességét egy FIDESZ-es oktatáspolitikus továbbra is hangsúlyozta, a párt középiskolás szervezete nyilatkozatot adott ki (Magyar Nemzet: 1990. június 30., 7.; Országos Sajtószolgálat: 1990. június 25., 2.) és a Beszélő kerekasztal-beszélgetésén (1990. június 30., 20.), amely Minden kényszer nélkül cím alatt jelent meg valamennyi nagyobb egyház liberálisai megszólaltak a szabályozás ellen.

Az egyházak reagálása sem volt elég gyors, nem ismerték fel annak veszélyét, hogy az egyházakkal szemben a nyolcvanas évek végén nagy bizalommal viselkedő magyar társadalom hangulata megfordulhat, ha az egyház iskolai jelenlétében politikai eszközt vél felfedezni. Gyulai püspök inkább a konfrontációt választotta, kijelentvén, hogy a hittanvita szabadosságot tükröz (Magyar Hírlap: 1990. július 9., 5.). A Keresztény Értelmiségiek Szövetsége is az SZDSZ és FIDESZ álláspontjának kritikájával foglalkozott (Jel: 1990/4., 19.).

Az esztergomi érsek az országgyűlés elnökének írt levelet az SZDSZ Mészáros István László vezetésével kidolgozott hitoktatási koncepciójának elutasításáról (Magyar Hírlap: 1990. július 4., 13.), sőt pásztorlevelet bocsátott ki, amelyben a hittanvitában való aktív részvételre buzdította a katolikusokat (Magyar Nemzet: 1990. július 13., 6.).

Ugyanakkor a legnevesebb katolikus vallásszociológus, Tomka Miklós úgy foglalt állást, hogy "ha a hittan ma iskolai tárggyá válna, problémák tömegét okozná", s azon felül - a protestáns egyházi értelmiségiek között is mind többen hangsúlyozták ezt az érvet - "tovább halogatná az általánosan kötelező vallástan bevezetését" (HVG: 1990. június 16., 66.).

A Művelődési és Közoktatási Minisztérium, amit az állam és egyház deklarált elválasztottsága ellenére mind többen tekintettek és neveztek "kultuszminisztériumnak", amely ezekben a hónapokban - művészetpolitikai, személyi lépései kapcsán - egyébként is a sajtó és az ellenzék kereszttüzébe került, kompromisszumra kényszerült. Eszerint a hittan a tanrendbe nem integrált és nyilvántartást nem szabad róla vezetni, bizonyítványba nem kerül, s a hitoktató sem tagja a tantestületnek, viszont az iskola védett időt biztosít a hittanóráknak, semmilyen más foglalkozást nem szervez ezen idő alatt (201/1990 MKM sz. ut. MK. 16.).

A hihetetlen fontosságú kérdést rendkívül alacsony szintű jogszabály, miniszteri útmutató rendezte. (Ez a jogi nyelvben pontosan nem értelmezhető fogalom nemhogy a rendeletnél, de az utasításnál is "gyengébb".) E tény kettős jelen téssel bír. Egyfelől a kompromisszumot a kormányzat ideiglenesnek tekinti, másfelől kötelező hatálya a szférán belüliekre "szerényebb" - még ha utasításnak tekinthető is - megsértése nem szabálysértés, hanem hivatali mulasztás (amit az alkalmazó vagy megtorol, vagy nem), a szférán kívülieket pedig - pl. az egyházi személyeket - nem kötelezi semmire.

A helyzet bizonytalansága az önkormányzati választások után fokozódott, hiszen az egyes önkormányzati politikusok eltérő világnézeti elkötelezettsége - vagy egy-egy párt "egyházellenes" imázsának kompenzálása - sokszínű helyzetet teremtett. Miközben például a budapesti oktatáspolitikai koncepció a tanrenden kívüli hittan mellett foglalt állást, van olyan SZDSZ vezette kerületi önkormányzat, ahol az oktatási bizottság támogatja a hittan órarendbe illesztését (Népszava: 1992. április 11., 5.).