Az értelmiségpolitika mint magyarázat

Nyilvánvaló tény, hogy a hatvanas években megenyhült a párt és a nem kommunista értelmiség viszonya. Ez az enyhülés nem csökkentette, ellenkezőleg, növelte az egyes értelmiségi csoportok között zajló vitákat. A magyar értelmiségen belüli frontok azonban fokozatosan átrendeződtek, és éppen az egyház, illetve a vallás funkciójának megítélése szempontjából. Míg ugyanis az ötvenes években a rendszerrel való értelmiségi szembenállás egyik meghatározó ideológiája a vallás, formája a vallásgyakorlás volt, addig a helyzet a hatvanas évek során alapvetően megváltozott. A "kicsi vagy kocsi"-vita, a "fridzsiderszocializmus"-vita, a könnyűzenéhez, valamint a szexuális forradalomhoz való viszony gyökeresen átrendezte a frontokat. A rendszerben lévő polgárosodási, liberalizálódási, nyugatiasodási lehetőségek mellett kiálló értelmiségiek nemcsak a "régi rendszer" híveivel kerültek szembe, hanem a modernizációtól, annak életvitelétől tartó tradicionális egyházisággal is. Ez a markáns tradicionalizmus lényegében lehetetlenné tette, hogy a nem kommunista értelmiség az egyháznak juttatandó jogokat és lehetőségeket is belefoglalja a hatvanas évek végétől formálódó, a kommunista értelmiséggel, illetve a pártközponttal kötött informális társadalmi kompromisszumba. Az értelmiségpolitikában, az értelmiségen belüli frontok átrendeződésében rendkívüli szerepet játszott, hogy az ideológiai kulcstudomány szerepét játszó történettudomány - a később 1968-asnak elnevezett, 1965-ben elhatározott gazdasági reform megindulásával szoros összefüggésben - a 19. századi magyar kapitalizmus értékeit és "életformáját" "rehabilitálta". (Itt elsősorban Berend-Ránki-kör műveire utalunk.) Míg mondjuk Lengyelországban vagy akár (lényegesen később) Bulgáriában a történelmi gondolkodás "megújulása" tárgyát tekintve olyan korokra koncentrálódott, amikor az egyház vezető szerepet játszott, addig Magyarországon éppen az a korszak - a 19. század utolsó harmada - vált mintaadóvá, amikor az egyházak társadalmi és politikai szerepe csökkent. S amikor a gazdaságtörténeti rehabilitációt követően megindult az eszmetörténeti "rehabilitáció" is, kiderült, hogy a magyar polgárosodás "feltáratlan" értékei - pl. a radikálisok, liberálisok, szociáldemokraták - sem hozzák közelebb az egyre sokszínűbben tájékozódó értelmiséget és az egyházakat.

Az utóbbi, tehát az eszmetörténeti rehabilitáció a hetvenes években csak megkezdődik, s elsősorban a nyolcvanas években teljesedik ki: ekkoriban már nem csak feldolgozások jelennek meg a szociáldemokráciáról, radikalizmusról és liberalizmusról, hanem - az értelmiségi könyvpiac igazi eseményeként - maguknak a radikális és szociáldemokrata, illetve 19. századi liberális (s részben konzervatív) gondolkodóknak válogatott (persze szovjetellenes, oroszellenes felhangjuktól gondosan megtisztított) tanulmányai, kötetei is.

Úgy vélem, hogy az értelmiségpolitika, illetve a magyar értelmiség tájékozódási irányainak számbavétele kielégítően képes megmagyarázni, hogy miért nem íratja az értelmiség hittanra gyerekeit. Úgy vélem, ezzel az eddigi magyarázatoknál lényegesen közelebb jutottunk a hitoktatás aránya csökkenésének megértéshez. Ha ugyanis elfogadjuk azt a tényt, hogy a szocializmusban a tiszta pártkarrieren kívül az értelmiségi karrier a társadalmi felemelkedés útja, akkor tudomásul kell vennünk, hogy a helyi társadalmakban a középrétegek számára az értelmiség és az értelmiség gyereknevelési szokásai adták a mintákat. Ez viszont kihathatott a hittanra járók számának országos visszaszorulására is.