A fiatalokra vonatkozó kutatások

A magyar közvéleményben több egymásnak ellentmondó közhely van forgalomban a fiatalok vallásosságával, egyháziasságával kapcsolatban. Az egyik közhely szerint "fiatalokkal vannak tele a templomok". Ugyanennek a véleménynek kicsit körmönfontabb megfogalmazása: a posztmodernitás korában élünk, a modernitás tulajdonsága volt a szekularizáció, a posztmodern kultúra és életérzés által leginkább érintett fiatal nemzedék szembefordul a materializmussal és a racionalizmussal, ez pedig egyeseknél a vallásosság erősödésével jár. (Mielőtt valaki földhöz csapná a tanulmányt: nem állítom, hogy a vallásosság filozófiai értelemben függ össze az irracionalizmussal - aki olvasott például tomista filozófusokat, az biztosan nem állít ilyet.) Ugyanakkor az országos felmérések - ma még pontosan meg nem határozott okokból - 1978 körül fordulatot jeleznek: az országos mintában növekedni kezd a vallásosak száma. (Educatio: 1992:1) Ha ezt tendenciának tekintjük, akkor ugyancsak logikai okokból a fiatalabbak körében növekedni kell a vallásosságnak. Mások úgy vélik, hogy a fiatalság világnézeti helyzete szoros összefüggésben van az iskola közegével. Ezen érvelés szerint a pedagógustársadalom kiválasztásában - és kiválasztódásában - évtizedeken át nagy szerepet játszott a vallásos - egyházias felvételizők hátrányos megkülönböztetése. Ebből viszont az következik, hogy minél később járt valaki iskolába - 1948 és 1990 között -, annál nagyobb mértékben hat rá a pedagógustársadalom szekularizált mivolta. Ugyanez az érvelés azt is állítja, hogy éppen az "ateista nevelés" kérdéskörében nincsen különbség a hatvanas-hetvenes-nyolcvanas évek magyar iskolája között. (Mészáros: 1995) Logikailag ebből az érvelésből az is következik, hogy minthogy újabb és újabb generációk léptek olyan korba, hogy iskolás, sőt fiatal felnőtt gyermekük legyen, a legfiatalabb generációknál már kettős nevelésről is igen kevéssé van szó: az iskolai és otthoni nevelés egyaránt zömében szekuláris jellegű. Ezen egymásnak ellentmondó megállapítások ellenőrzése rendkívül nehéz, de talán nem lehetetlen. A közvélemény-kutatások ugyanis általában lakóhelyre-iskolázottságra-korcsoportra-nemre reprezentatívak, megvizsgálható tehát, hogy a fiatalok a szülői nemzedéktől miben különböznek vallásosság, illetve egyháziasság tekintetében. A fiatalokkal kapcsolatban más kutatások is indokoltnak tartották a leválasztást.

A vallási ismeretek kérdésköréről sokféle kutatás folyt. A már idézett Tomka-Molnár-féle felmérés szerint például a fiatalok több mint háromnegyede tudta, ki volt Jézus anyja. Ez a legelterjedtebb ismeret a fiatalok körében. A fiataloknak kevesebb, mint ötven százaléka tudta, hogy Jézus a zsidó nép fiaként született, s a fiataloknak kevesebb, mint egyötöde tudta megnevezni Jézus halálra ítélőjét. (Ebben az esetben a kutatás vezetői csak Pilátus nevét fogadták el helyes válaszként). Utóbbi esetben a téves válaszokat sajnos nem dolgozták fel, pedig nyilvánvalóan fontos lenne, hogy e korábbi vizsgálatban hányan tekintették "a zsidókat" Jézus halála felelősének. (Egy 1994-es vizsgálatban a nem fiatal népesség 28%-a, a 23 alatti népesség 33%-a vélekedett így. Az eredmény olyan hihetetlennek tűnt, hogy előbb a fiatalok kategóriáját tágítottuk ki 29 éves korig, majd iskolázottság szerint vizsgáltuk a vélemények eloszlását. Az érettségizettek körében a harminc alattiak ugyanolyan arányban (17%-ban) tartják Jézus halálát a zsidók bűnének, mint a harminc felettiek. A harminc alatti érettségizettek 20%-a véli úgy, hogy a zsidók szenvedése Isten büntetése, a harminc felett érettségizetteknek is 16%-a. A teológiai antijudaizmus és a politikai antiszemitizmus Nyíri Tamás és Majsai Tamás által feltárt összefüggése miatt e kérdéskör nem "tudományos érdekesség", hanem társadalmi-kormányzati intézkedéseket kívánó kérdés. A tankönyvelemzésekből például kitűnik, hogy az európai protestantizmus, illetve a második vatikáni zsinat egyértelmű álláspontja ellenére a hittankönyvek nem mentesek az antijudaizmustól. Olyan könyvekről van szó, melyek ma Magyarországon közpénzen jelennek meg, és közpénzen tartott hittanórák alapdokumentumául szolgálnak.

Újabb kutatás a fiatalok vallásos ismereteiről nem állott rendelkezésre. Külön kutatás tárgyát képezhetné, hogy a vallásos ismeretek terjesztésére tett lépések az elmúlt időszakban milyen hatást gyakoroltak a fiatalok ismereteire. Az elmúlt évtized tantárgyi diverzifikálódása talaján nagyszámú kísérleti tantárgy indult. A Történelmi Társulat és a Mónus Illés Alapítvány közös felmérése szerint ilyen tárgyak: vallástörténet, vallásismeret, vallástörténet és vallásismeret, keresztény erkölcstan, erkölcstan, etika, erkölcsismeret, viselkedéstan, illemtan, Bibliaismeret, embertan, emberismeret, antropológia, világfa. Nyilván nem lenne érdektelen további olyan mérések végzése, melyek e fiatalok ismeretszintjére vonatkoznak. Megjegyzendő ugyanakkor, hogy e tárgyak léte nem egyszerűen a tanuló fiatalok ismeretszintjét befolyásolja, hanem világnézeti, sőt, áttételesen intézményes felekezeti hatást is gyakorol. Néhány példa.

A Kamarás István nevével fémjelzett erkölcstani-embertani oktatás deklarált célja szerint nemcsak felekezeti, de világnézeti szempontból sem elfogult. Ugyanakkor dokumentumai által megjelenített - pozitív és mindenki által követendő - értékek között olyanok szerepelnek, mint például az aszkézis. Noha filozófiai értelemben bármely világnézet alapján lehetséges aszkézis, az értékszociológiai vizsgálatokban az aszkézis mindenképpen a vallásossághoz kötődik (Új Psz: 92/4:40-42). Ennek az erkölcstannak a "rejtett tanterve" tehát a vallásos nevelés irányába húz. A Szigeti Jenő vezetésével folyó Biblia-ismereti képzés szintén felekezeti és világnézeti szempontból elfogulatlan. A tanítás azonban nem pusztán a keresztény-zsidó kultúrkör alapját képező történetek és szimbólumok megismertetésére irányul, hanem legalább ilyen mértékig az erkölcsi tanulságok levonására is (Educatio: 1992/1). Az erkölcsi iránymutatások mibenléte filozófiai értelemben is erősebben összefügg az egyes hitigazságokhoz való viszonnyal, mint a "történetek". A "magunk döntjük el, erkölcsileg mi a helyes és mi nem" állítás a közvélemény-kutatások szerint is alapvetően megosztja a népességet, s a pozitív válasz kisebb arányban jellemző a vallásosakra (Szántó: 1997) (Educatio: 1992/1). Harmadik példánk a Fővárosi Közgyűlés által kiírt pályázat sorsa a kilencvenes évek első felében. E pályázat során olyan vallásismereti tankönyv összeállítását kapták feladatul az alkotók, amely megfelel a világnézeti semlegesség kritériumának. A pályázatra beérkezett anyagok egyike sem bizonyult azonban világnézeti szempontból semlegesnek, így a szakértői testület a Glasenapp-féle "Öt világvallás" tankönyvként vagy tanári segédkönyvként történő bevezetését javasolta. (Lukács József kiadással egyidejűleg készített utószava marxista érveléssel bizonyította ugyan, hogy e műnél sincsen szó világnézeti semlegességről, de a bizottság e művet mégis nagyságrendileg alkalmasabbnak tartotta, mint bármelyik pályázó anyagát.) (Dokumentáció a szerző birtokában.)

A vallási ismeretek terjedésével kapcsolatban nyilván fontos faktor a média. Jelen pillanatban azonban nem rendelkezünk arról adatokkal, hogy az elmúlt években nagy politikai vihart kavart felekezeti műsorok milyen mértékben jutnak el a fiatalokhoz. A készítők szerint: kevéssé (Népszabadság: 1995. február 24.). Mindenesetre tény, hogy akármilyen mértékben is jutnak el, a közszolgálati média egésze világnézeti értelemben nem tekinthető semlegesnek, hiszen a norvég, német, holland, stb. gyakorlattal ellentétben a vallásos, illetve egyházias műsorórák ellensúlyaként ma nincs "beállítva" ateistáknak fórumot adó műsor. (Az esetleges antiklerikális, egyházellenes hatások nem mérhetők. A tudatosan ilyenek, illetve a nagyegyházak által ilyennek nyilvánítottak sorsát példázza a "Krisztus utolsó megkísértése" című film magyarországi "betiltása" a közszolgálati csatornán (Népszabadság: 1994. november 13., 2.). A film későbbi elővételére vonatkozó MTV-elnöki ígéretet azóta sem váltották valóra, sőt 1997-ben az RTL Klub televíziónál megismétlődött az 1994-es történet.

Kutatásunkhoz az alábbi adatbázisokat használtuk fel: 1. Az OKI 1992-ben végzett felmérése. A kutatás vezetője Szigeti Jenő, résztvevői Tomka Miklós, Kozma Tamás, Nagy Péter Tibor voltak. A kutatás célja a felekezeti arányok megállapítása volt, de számos más - vallással, egyházakkal összefüggő - kérdést is tartalmazott. Az alapmegoszlást tartalmazó zárójelentés az Oktatáskutató Intézet dokumentációjában megtalálható. 2. A Replikában 1994-ben megjelent adatbázis, amely főképpen a kisebbségi csoportokkal szembeni attitűdöket vizsgálta, de néhány kérdés a vallásosságra, illetve felekezetiségre is vonatkozott. 3. A Mónus Illés Alapítvány 1997-es felmérése, amely a budapestiekre terjedt ki.

Az alábbiakban az OKI 1992-es felmérése alapján határozzuk meg a fiatalok és a szülői nemzedék vallásosságát. A másodikként említett - a továbbiakban 1994-es felmérésnek nevezendő - adatbázis úgy tűnik, a fiatalság szempontjából nem tökéletes. Először is a 23 évnél fiatalabbak száma túl alacsony, de amikor a 29 év alattiakat tekintettük fiatalnak, a mintában a gyengén iskolázottak meglehetősen felülreprezentáltnak tűntek. A harmadikként említett minta az 1992-es mintát a budapestiek körében ellenőrizhetővé teszi. Ahol erre külön nem hivatkozunk, az adatok az 1992-es felmérésből származnak.