A felekezeti hovatartozás a fiataloknál és a nem fiataloknál

A felekezeti hovatartozás a fiataloknál, ahogy ez várható is volt, lényegesen kisebb szerepet játszik, mint a nem fiataloknál. Felekezeti hovatartozásának nemlétéről a fiatalok 14,3%-a, a nem fiatalok 5,6%-a számolt be. Egyéb felekezethez mindkét csoportnak kb. 1%-a tartozott. Egyetlen izraelita sem található a fiatalok között, bár ennek magyarázatához nem feltétlenül az izraelita népesség 1945 előttről is kimutathatóan alacsony gyerekszámát kell megemlíteni, hanem azt a tényt, hogy a szülői nemzedéknek is csak 0,6%-a az izraelita. Az evangélikusok esetében 2,9-3,9%, a reformátusokéban 14,4-16,2%, a katolikusoknál 66,4-72,1% az arány. A magasabb számok mindenütt a nem fiatalokat jellemzik. Milyen felekezetbe jegyezték be a fiatalokat és a szülői nemzedéket? Úgy tűnik tehát, hogy kivétel nélkül minden történelmi felekezet rosszabbul áll a fiatalok körében. A fiatalok jórészét már a szülők szekularizációja, hagyományvesztése is érintette: immár 9,8%-ukat nem jegyezték be, míg a nem fiatalok körében ez az arány pusztán 2,4%. Mindazonáltal még a fiatalok között is lényegesen kevesebb azok száma, akiket semmilyen felekezetbe nem jegyeztek be, mint akik deklaráltan ateisták, nem vallásosak. A gyermek bejegyzését a felekezeti identitás utolsó maradványának tekinthetjük a szülők részéről. A holland vagy a brit társadalom korábban megkezdődött szekularizációja éppen abban nyilvánul meg, hogy a nem hívők, a felekezethez nem kötődők semmilyen felekezetbe nem jegyeztetik be a gyermekeiket, illetve hogy a "milyen vallású ön" kérdésre tömegesen felelnek nemlegesen. (Ezért például az angolszász szociológiai terminológiában "a felekezethez nem tartozó" és a "nem vallásos" fogalma összemosódik, másfelől nézve a valamely felekezetet megnevezőket e nézet szerint nem vallásosságuk ellenére jellemzi valamiféle kimutatható felekezeti identitás.)

Teljesen indokolt a kérdésfeltevés: ki az, aki a fiatalok közül ezt a minimális felekezeti identitást is elutasítja. Azaz milyen arányban vannak azok a fiatalok, akiknél a tradicionális felekezetiség elvesztése mintegy befejezést nyert. Ennek megállapításához először is hat csoportot alakítottunk ki. Az első csoportot a katolikus nem fiatalok, a másodikat a protestáns nem fiatalok, a harmadik csoportot a magukat felekezetbe nem soroló nem fiatalok, a negyediket a katolikus fiatalok, az ötödiket a protestáns fiatalok, a hatodikat a magukat felekezetbe nem soroló fiatalok teszik ki.

E csoportosítás célja az volt, hogy a túlzottan kisszámú csoportokat, például egyéb vallásúakat, vagy a fiatal evangélikusokat is értelmesen be tudjuk vonni számolásunk körébe. Utána ugyanezt elvégeztük az eredeti bejegyzés vonatkozásában is. (Meg kell jegyeznünk, hogy az önmagukat felekezetbe sorolók csoportosítása természetesen vitatható. Magyarországon ugyanis a két nagy történelmi protestáns egyház követői sok tekintetben közelebb állnak a katolikusokhoz, mint a neoprotestáns kisegyházakhoz. Erről nem pusztán a magyar református egyház más kálvinista közösségektől eltérő vonásai, püspöki rendszere, illetve sajátos történelmi szerepe a felelős: az ilyen vonásokkal igazán nem vádolható amerikai egyházak esetében is meg szokták különböztetni a "main-line" protestáns egyházakat a kicsiktől (Szántó: 1997). Mi mégsem ezt a megoldást választottuk, mert az egyéb vallásúak olyan kis számban kerültek a mintába, hogy abból önálló következtetést levonni nem lehet. Minthogy azonban a kisegyházak követőinek tényleges felekezeti elkötelezettsége - más adatok szerint - kifejezetten intenzív, nem engedhettük meg magunknak, hogy őket a felekezetbe sorolhatatlanokkal rakjuk "egy dobozba" a szekularizáció felé torzítva a mintát. Másfelől viszont az evangélikusok és a reformátusok együttkezelése is vitatható lenne, hiszen az 1910-1941 közötti népszámlálási adatok, illetve Karády Viktor kutatásai egyértelműen azt mutatják, hogy társadalmi mobilitás, illetve túliskolázás szempontjából az igazi határvonal nem katolikus és református-evangélikus aggregátum, hanem a katolikus-református és evangélikus aggregátum között húzódik. (Az igazi különbség persze történetileg a zsidó-nem zsidó adatok eltérése, ez azonban jelenlegi mintánkban kimutathatatlan.) A vallásváltoztatás - náluk tehát protestantizálódás - a fiatal katolikusok körében éppolyan alacsony, mint a nem fiatal katolikusoknál, 1,2%, ill. 1,3%. Lényeges az eltérés azonban, ha a szekularizációt tekintjük: a nem fiatal katolikusoknál ez 3,4%, a fiataloknál 5,8%. A nem fiatalokhoz tartozó protestánsok három százaléka katolizált, és 4,7%-a esett át a megnevezett szekularizáción. A fiatal protestánsok azonban kivétel nélkül megmaradtak a protestánsok csoportjában. Ez azt jelzi, hogy a fiatalok körében a protestáns vallások teljes elutasításának a valószínűsége kisebb, mint a korábbi nemzedékhez tartozók körében, illetve kisebb, mint a katolikus egyház elutasításának valószínűsége az azonos korcsoportban. Az eredetileg be nem jegyzett nem fiatalok 13%-a választott magának valamilyen felekezetet (a protestánsokat), a hasonló fiatalok közül alig egy százalék jár ugyanezen az úton.

A fenti elvi elemzésből az következik, hogy ennél többet az önbesorolásból és bejegyzettségből, illetve ezek összefüggéseiből önmagában nem állapíthatunk meg. A kontroll céljait szolgáló mindkét adatbázis azt mutatja, hogy a felekezetbe nem tartozók száma nem feltétlenül a későbbi mintavétel, mint inkább a kérdőívek egészének másféle érdeklődése következtében magasabb, mint ebben a mintában (az 1994-es mintában pl. 14%!). A későbbiekben mód nyílik arra, hogy a felekezet, a vallásosság és a nemzedékbeliség egymásra hatását vizsgáljuk, illetve kísérletet tegyünk arra, hogy megállapítsuk, a vallásos fiatal katolikusok mennyiben másféle emberek, mint a vallásos fiatal nem katolikusok, illetve mennyiben különböznek a vallásos katolikus nem fiatal nemzedéktől.

A vallásosság és a templomjárás - "szülői nemzedék" kialakítása

Nézzük az önbesorolás adatait, amit jelen (azaz 1992-es) vizsgálatunkban a Tomka-féle ötös beosztás alapján tehettek meg a válaszolók. A vallásosság mértéke szerint önmagukat minősítő fiatalok jellegzetesen kevésbé vallásosak, mint a nem fiatalok.

3. táblázat

A felnőtt népesség vallásossági önbesorolása születési csoportonként

1975- 1968- 1963- 1953- 1943- 1933- 1923 Össze-

1969 1964 1954 1944 1934 1924 és előtte sen

Egyházias 9,5 6,4 11,4 9,3 21,5 35,5 38,5 19,1

Vallásos a

maga módján 53,6 60,1 57,3 64,9 63 56,1 48,3 58

Nem tudja 5,8 5,9 6,8 3,9 1,3 0,5 2,8 3,7

Nem vallásos 21,2 19,1 17,7 16,9 11,6 5,5 7,2 13,9

Más meggyőződésű 9,3 8,5 6,8 5 2,6 1,9 3,2 5

Egyéb 0,4 0,5 0,1

Összesen - absz. 183 96 235 260 215 212 175 1376

% 13,3 7 17,1 18,9 15,6 15,4 12,7

A más meggyőződést, ami a nem vallásosságnál erősebben szekuláris kategória, a fiatalok 9,3%-a választotta, míg a nem fiataloknál ez az arány csupán 4,4% volt. Az életkor emelkedésével egyenletesen csökken a valószínűsége, hogy más meggyőződésű legyen valaki, az első nagy törés az 1943 előtt születetteknél, zuhanás pedig a 1933 előtt születettekre térve figyelhető meg. Szintén közel kétszeres különbség van a nem vallásosoknál: 12,8% illetve 21,2%. A nem vallásosak aránya az életkorral együtt csökken, nagy ugrás itt is az 1943 előtt születetteknél van. Még a bizonytalanok arányában is vezetnek a fiatalok 3,4:5,8 arányban. A bizonytalanság arányának növekedése 10 évvel hamarabb kezdődik, mint a többi vallásossági mutatóé, itt a fiatalság gyakorlatilag nem magyarázó erő. Ennek a vallásossági táblának a legnehezebben értelmezhető kategóriája a maga módján vallásosoké, ahogy erre a fentiekben rámutattunk. Így ezt a csoportot nem is hasonlítjuk össze. Rendkívül nagy, a kétszeresét is meghaladó a különbség az egyháziasak tekintetében, hiszen a nem fiatalok 20,6%-a tekinthető e felmérés szerint egyháziasnak, míg a fiataloknak 9,5%-a. Ha megbontjuk a nem fiatalok korcsoportját, kiderül, hogy az egyházias "végpont" eltérését nem a fiatalság hiánya magyarázza, hanem a nem fiatal korcsoporton belüli életkor. Azaz az 1944 utáni két évtizedben születettek között az egyháziasak aránya a fiatalokkal nagyjából megegyezik, sőt a húszas éveik második felét taposó felnőttek még kevésbé egyháziasak, mint a fiatalok. E kategorizálás alapján tehát az ateizmusról is, az egyháziasságról is mondhatunk adatokat, a társadalom legnagyobb csoportjáról azonban nem.

A továbbiakban az istentisztelet-látogatási gyakoriságot vizsgáljuk az egyháziasság, illetve vallásosság meghatározásához. Szántó János egy évtizeden át végzett kutatásai egyébként is azt igazolták, hogy Magyarországon ez a legmegbízhatóbb mutató. Részvételi szempontból a heti templomjárók a magyar társadalom legvallásosabb csoportja. A fiataloknak mindössze 7%-a tartozik ide. A nem fiatalok csoportját felbontva kiderül, hogy ez a hét százalék körüli arány az 1954 óta születettekre, tehát a középkorúakra is igaz. 10%-ra növekszik az 1953 és 1944 között születettek esetében, a következő tízéves kohorszban már ennek kétszerese, az azután következőben már ennek háromszorosa az arány. Kimondhatjuk tehát, hogy az egyházias vallásosság szempontjából a nagy határvonal az ötvenen felüliek, illetve aluliak között húzódik, a fiatalok körében nem alacsonyabb az egyházak befolyása, mint szüleikében. Sokkal kisebb szórást mutat, s szinte egyáltalán nem köthető életkorhoz a havi templomjárók csoportja, ez minden korcsoportban 7-10%.

Ha a másik irányból, a templomba sosem járók oldaláról indulunk, szintén érdekes eredményekhez jutunk: a fiatalok 34,2%-a sosem jár istentiszteletre, a nem fiataloknak viszont csak a 28,2%-a tartozik ebbe a csoportba. Rendkívül figyelemre méltó azonban, hogy a nem fiatal nemzedéken belül a templomba nem járás életkorcsoportokként meglehetősen változó. Az 1968-64-ben születettek körében ez 31%, de az 1963-54 között születetteknél sem éri el a 35%-ot.

4. táblázat

A felnőtt népesség istentisztelet-látogatási gyakorisága születési csoportonként

1975- 1968- 1963- 1953- 1943- 1933- 1923 Össze-

1969 1964 1954 1944 1934 1924 és előtte sen

Soha 34,2 31 34,5 29,3 26,6 24,2 26,3 29,4

Egyszer egy évben 21,3 33,1 21 20,1 21,2 14,5 14 19,8

Ünnepeken 30,4 23,5 27,4 33,6 25,5 20 20 26,3

Havonta 7,2 6,1 8,9 6,5 6,7 10,9 8,5 8

Hetente 7 6,3 7 10,1 19,5 30,4 29,8 16

Össz. absz. 183 96 237 262 215 212 176 1381

Az összesből 13,2 6,9 17,2 19 15,6 15,3 12,8 100

Úgy tűnik tehát, hogy az igazi osztóvonal nem a fiatalok és a szülői nemzedék, hanem az idősek és a nem idősek, azaz az 1934 előtt és után születettek között húzódik. E hipotézist ellenőrzendő létrehoztuk az idősebbek-változót. Idősebbnek minősítettük az 1934 előtt születetteket. E változók és a világnézeti változóknak a magas korrelációja "az időskorral kapcsolatos lélektani hatások" magyarázatot valószínűsítené. Ugyanakkor a fenti számokból az is kiderül, hogy bizonyos esetekben a határvonal a középnemzedéken belül húzódik. Ezért létrehoztunk egy jobb híján "szul44"-nek nevezett változót. A vallás politikai életben betöltött fontossága szempontjából a tiszta életkori csoportok magyaráznak a legjobban, utána a ´44-ben születettek, s csak ez után az idősek-nem idősek dichotómia - a fiatalság nem bír magyarázó erővel. Az istentisztelet-látogatás szempontjából szinte azonos az életkori csoportok, az idősség és a ´44 előtt születettség magyarázó ereje; elhanyagolható azonban a fiatalságé. Mindezek alapján úgy döntöttünk, hogy létrehozzuk a "szülők nemzedéke" korcsoportot. Ezen a továbbiakban az 1934 után, de 1969 előtt születetteket értjük.