A hittanra járók számát nemcsak a "rendszer általános ateizmusa", hanem a párt és kormánypolitika közvetlenül is befolyásolta. A kormányváltás hatása - Nagy Imre miniszterelnöksége - azonnal megmutatkozott. 1953 augusztusában hittan pótbeíratásokat tartottak. Budapesten tizenkétszeresére, országosan pedig kétszeresre nőtt a beíratottak száma (Balogh-Gergely: 1993:306). 1954 tavaszára a rendszeresen járó gyerekek száma a jelentkezéshez viszonyítva Budapesten 50%-kal csökkent. Az 1954-55-ös tanévben országosan 35,7%-ra, Budapesten 7,7%-ra nőtt a hittanra járók aránya (Izsák: 1985:457). 1955-ben országosan a hittanra járók aránya állítólag elérte a 40%-ot (Tomka: 1991:32). A politika újabb hullámvölgyet generált, hiszen az 1956-os beiratkozás országosan 30,18%-os, a fővárosban 6,9% (Izsák: 1985:457). Ezt azonban a budapesti illetékes tisztviselő nem a vallásosság csökkenésével magyarázta. Magyarázatai közé tartozott viszont a zord téli időjárás (hiszen gyakran másik iskolába kellett átmenni a gyerekeknek), s az időbeosztás. Az úttörő rajgyűlések, szakköri foglalkozások és az iskolai ebédeltetések folytán számos gyerek távolmaradt a hittanóráról. A délutáni hittanórákról viszont a korai besötétedés miatt hiányoztak főleg azok a tanulók, akiket a szülők nem várhattak meg.

Rendkívül érdekes az előadó azon megállapítása a szülőkről, hogy "nagyrészük csak ki akarta próbálni a hittanra beíratás szabad érvényesítését. Miután meggyőződtek arról, hogy a beíratást nem gátolják, elült az érdeklődésük. Ezt az is mutatja, hogy sokaknál a beíratás nem annyira valláserkölcsi igény volt, mint inkább politikai felfogásuk sarkalta őket. 40-50%-a, betelve a beíratással magával, a tanítás folytatásával közömbös magatartást tanúsít."

Politikai szempontból rendkívül tanulságos, hogy úgy tűnik, már "lenn is", a szülők körében is bekövetkezett a hitoktatásra jelentkezés, és a részvétel politizálódása, demonstratívvá válása - az apparátus pedig "erre hegyeződik ki". A fakultatív hitoktatásra való jelentkezés részévé vált a politikai magatartásnak, viselkedésmintának, a lakosság és a pártállam egymással való kommunikációjának. Az utókor szempontjából is olyan cselekvéssé vált, amelyre évtizedekkel később is külön, tehát az általános otthoni vallásos neveltetéstől elkülönítve is emlékezni lehetett. Egyéb adminisztratív tekintetben is csökkent a nyomás. A budapesti Oktatási Osztály teljesítette azokat a kívánságokat, hogy közlekedési okokból decentralizálják a hittancsoportokat. A papok beosztását cserék útján a kívánságoknak megfelelően rendezték.

Sajátos problémákat vetett fel a be nem íratott diákok részvétele a hitoktatásban. A Városi Tanács VB egyházügyi előadójának figyelmeztetése a hitoktatási felügyelőn keresztül megváltoztatta a hitoktatók magatartását a besurranó tanulókkal szemben. A hangoztatott nézetüket, hogy az igét kívánó ifjúságot nem küldhetik el, több hitoktató esetében felváltotta a rendszeres ellenőrzés és a nem illetékesek távoltartása. Például a XI. ker. Bartók Béla út 141. szám alatti iskolában a pap a tanulókból ügyeletet szervezett, s ezek csak a beírtakat engedték be az órára. Ez az eljárás több hitoktatónál is tapasztalható." (uo.) Amiképp a demonstratív beiratkozás, majd nem járás is politikai üzenet, úgy ennek fordítottja is az. Ez a kommunikáció az ellenőrzés, a keretek feszegetéséről szól. Ha igaz, hogy a hitoktatóknál lejátszódott a fordulat, az sajátos szerepracionalizálódást mutat: annak felismerését, hogy a hitoktatás nem az egyház missziós területéhez tartozik, hanem az államilag ellenőrzött, finanszírozott és törvényekkel szabályozott intézményesülés területéhez. A hitoktatás így felfogott érdeke tehát az "illegálisok" be nem fogadása.

A hitoktatást az állami-egyházi igazgatási tisztviselők a pedagógus szakma szempontjából is értékelték. Megállapították, hogy a hitoktatás módszerében is változás következett be. A hitoktatók kerülték a száraz dogmatikus előadásmódot, inkább meséltek. Az élet mindennapi jelenségein keresztül igyekeztek a tanulókban azt a hitet ébren tartani, hogy "Isten akarata nélkül semmi sem történhet." A lecke feladása formális volt. A tanulóknak általában nem volt könyvük. Több hitoktató táblai vázlatot készített, a bibliai eseményeket rajzzal illusztrálta. A fegyelem állapota a hitoktató személyétől függött. Általában a meseszerű tanítás, a csoportos éneklés lekötötte a tanulókat. Komoly vallásoktatásról nem lehet szó (így a pedagógiai nyelvezetű értékelés, homályban hagyva, hogy ennek örülni kell-e, vagy éppen bírálni kell) az olyan csoportoknál, ahol az alsó és felső tagozatú tanulók együtt járnak. A meseszerű oktatás a felsőbb osztályok igényeit nem elégítette ki, s ezért az ilyen csoportban főleg az alsó osztályok növendékei maradnak meg.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

A fenti idézet forrása: Nagy Péter Tibor JÁRSZALAG ÉS ARÉNA Egyház és állam az oktatáspolitika erőterében a 19. és 20. századi Magyarországon Az Új Mandátum Könyvkiadónál (Budapest, 2000) megjelent kötet szerzői változata. Aki a fenti szöveg pontos kontextusára (és idézhető oldalszámára) kíváncsi, keressen rá itt: (http://mek.oszk.hu/13400/13461/13461.pdf)

E kötet alapján készült - elsősorban elektronikus felhasználásra - a "Vallásszociológiai szöveggyűjtemény - 1" c. kiadvány, WJLF, Budapest, ISBN 978-963-9744-29-5. A projekt lényege, hogy az internetes keresőmotorok munkáját megkönnyítendő olyan öt-öt bekezdésből álló szövegdarabokat hozunk létre, melyek lehetővé teszik, hogy a felhasználó az általa keresett szavak egyidejű előfordulására keressen egy-egy konkrét könyvrészletben. A könyv feldarabolása mechanikus. Elkerülendő, hogy logikailag összetartozó bekezdések külön file-ba kerüljenek, s ezért elkerüljék a keresést, átfedő technikát alkalmazunk, így minden bekezdés kétszer kerül az adattárba.

18-00-41.htm