EGYETEMES REGÉNYTÁR

A BÁNYA

REGÉNY

IRTA 
OHNET GYÖRGY

FRANCIÁBÓL FORDITOTTA
FÁY J. BÉLA

BUDAPEST 1914
SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5472-81-7 (online)
MEK-13525

ELSŐ KÖTET

I.
Normandia ama kies, mély útainak egyikében, amelyek a nagy fákkal beültetett töltések között kígyóznak tova, a tanyákat lombos bástyával véve körül, amelyen szél és nap át nem hathat, egy szép nyári reggelen meglehetősen közönséges hátaslovon lépegetett tova egy amazon, hanyagul lebocsátva a kantárszárat, elmélázva, élvezve a langyos levegőt, amely balzsamos volt a virágzó lucerna illatától.
Fekete nemezkalapjával, amelyre fehér gaze-fátyol volt csavarva, hosszu alsóju, vasszürke posztóöltözékében, büszke jelenség volt.
Durva, rőtszőrü skót agár kísérte, könnyed járását a ló fáradt lépéséhez alkalmazva, s olykor föltartva úrnője felé hegyes orrát, amely fölött két fekete szem csillogott a tüskés szemöldök alatt.
Az amazon, fejét keblére horgasztva, elmerülten haladt tova, érzéketlenül az árnyékkal és csönddel teli mély út bája iránt.
Egyszerre csak lova félreugrott, fülét hegyezte s csaknem felfordult, zajosan prüszkölve, míg az agár előreszökve, dühösen ugatott s hegyes fogainak kettős sorával vicsorgott rá egy emberre, aki épp ekkor ugrott le a mély útba.
Az amazon, ily durván ragadtatva ki merengéséből, rövidre fogta kantárszárát, útba terelte lovát s biztos ülést foglalva el a nyeregben, olyan tekintetet vetett a zavar okozójára, amelyben több volt a meglepetés, mint a bosszankodás.
- Ezer bocsánat, asszonyom, - szólt emez, ép, csengő hangon. - Nagyon ügyetlenül vetettem magamat útjába... Nem hallottam közeledését... Már több mint egy órája bolyongok ebben a bozótban, nem tudván belőle kivergődni... Valamennyi udvarkerítés el van lakatolva, s a sövények sokkal magasabbak, semhogy át lehetne rajtuk ugrani... Végre itt a fák alatt rátaláltam erre a rejtett kis útra, s midőn leugrottam, majdnem levetettem önt lovával...
Az amazon elmosolyodott kissé s nemes és finom vonásu arca vidám, kecses kifejezést öltött.
- Ne aggódjék, uram, nem olyan nagyon bűnös, s engem nem vet le a ló olyan könnyen, mint ön gondolni látszik...
S mivel agara folyvást fenyegetően morgott, rászólt:
- Csitt, Fox, csendesen!
A kutya hátrafordult s hátulsó lábára állva, finom orrát fölemelte úrnője kezéhez. Az amazon, mialatt az ebet simogatta, szemügyre vette a jövevényt.
Harminc éves ember lehet, magas termetü, határozott arccal, melyet sűrű, barna szakáll körített. Borotvált ajka, átható szürke szeme s elsült arcbőre tengerésznek tűntette föl. Recés posztóból készült teljes öltözéket, puha nemezkalapot viselt, s kezében kemény somfabotot tartott, amely inkább verekedésre, semmint sétálásra való volt.
- Ön nem idevaló? - kérdé most az amazon.
- Csak tegnap óta vagyok itt, - mondá az idegen, nem felelve egyenesen a kérdésre. - Reggel kedvem jött sétálni a mezőkön s eltévedtem... Pedig különben hozzá vagyok szokva, hogy tájékozzam magamat... De ezek a haszontalan ösvények, amelyek sehová sem vezetnek, kijárhatatlan útvesztőt képeznek...
- Hová igyekszik?
- Neuvillebe...
- Éppen háttal van feléje... Ha pár percig velem jön, olyan útra igazíthatom, amelyen nem lesz többé kitéve az eltévedésnek...
- Nagyon szívesen, asszonyom... De reménylem, ezzel nem tér le saját útjáról...
Az amazon komolyan rázta meg fejét s így szólt:
- Egy lépésnyire sem.
Az idegen intett, hogy belenyugszik, s a fiatal nőtől az agár által elválasztva, haladt tova a hűvös, zöld ösvényen, nem szólva, de csodálva kalauzának sugárzó szépségét.
Nyugodt állapotban arca mélabús komolyságot fejezett ki, mintha megszokott szomorúság uralma alatt élne. Mi bánata lehet ennek a szép és fiatal teremtésnek, aki arra látszik alkotva lenni, hogy szolgálják, kényeztessék, imádják? Boldogtalansággal sújtotta-e az igaztalan sors, holott örömre termett? Gazdagnak látszik. Bajának tehát csak lelki oka lehet...
Majdnem negyedóráig haladtak már együtt a mély útba, midőn egy virágzó hangával borított pusztasághoz értek, amelyben sárgaszárnyu pillangók röpködtek ide-oda. Egy rét szélén, amelyen sovány, forróságtól elaszott fű termett, juhok legeltek egy fekete kutya őrizete alatt, amely rögtön futásnak eredt és vidáman csaholt, amint az agarat megpillantotta.
- Hol van az a Pirók? - mormolá az amazon. - Juhai és kutyája magukra vannak ma?
Amint e szavakat kiejtette, egy kis nyírfacsoportból rikkanó kacaj hallatszott ki, s egy tócsa szélén, ruhanyalábok között, szalmával bélelt faketrecben térdepelve, egy szép leány lett látható, szivárványszíneket vető szappanhabbal borított karokkal, kivel egy vöröshaju suhanc incselkedett, sarkát verő szürke vászonlebernyegben, széles karimáju szalmakalapban, amely a hátába ért. Vállánál fogva hátrarántotta a mosónőt, s így tartva a leányt, kerek, üde nyakát zabszárral csiklandozta. Emez, félig mulatva, félig bosszankodva vergődött kezében, s görcsös kacaj közben kiáltozá:
- Eleressz, te rossz Pirók!... Megállj csak, mindjárt megsimogatlak a sulykommal.
De a juhász nem bocsátotta el zsákmányát, sőt annál erősebben szorította a leányt csontos, sajátságosan szőrös karjaiba. Szemei alattomosan fénylettek, ajkai vad vigyorgással nyíltak szét, keresztbeálló fogakat mutatva, amilyenek a farkaséi. Nem szólt, de torkából vad morgás töredezett föl. Végre egészen leterítette a mosónőt a nádba s a víz felé taszigálta. Emez nem nevetett már s félni kezdett. De sikoltozása nem állította meg a Pirókot, aki folyvást vigyorgott, mint valami háborodott, s most ajkát olyan durvasággal nyomta rá a leány vállára, hogy nem lehetett volna megmondani: megcsókolni akarta-e vagy megharapni.
Az amazon és az idegen, e látványtól meglepetve, megálltak. Mindkettőjükben a homályos aggódásnak ugyanaz az érzete támadt, amidőn a fiatal pár félig dévaj, félig erőszakos huzalkodásának tanúi lettek.
- Ez már rossz mulatság, - mondá az idegen. S odakiáltott: - Elereszted-e, te semmirevaló, vagy megfogjam a füledet?
E szavakra a mosóné fölemelkedett kissé, de a juhász, - úgy látszik, - semmit sem hallott. Az idegen dühbe jött s még nyersebben akart rárivallni, midőn az amazon, nyergében hátrafordulva, így szólt hozzá:
- Ez a fiu félig-meddig süketnéma... Hülye is, s csak könyörületből szolgáltatják... Majd elintézem én...
Azzal nekiugratott az ároknak, amely az út és a rétség között volt, néhány ugrással a tó széléhez ért s a korbácsával megérintette a juhászt, parancsolóan intett neki, hogy távozzék. A Pirók vakkantott egyet, bambán nevetett s a nád és hanga közt tovaszaladva, nyájához ért, fütyült kutyájának, fölvett egy ostort, amelyet otthagyott volt s csördíteni kezdett vele, ahogy csak birt, mulatva a szomszédos halom visszhangján.
A mosónő ezalatt rendbeszedte magát s kipirulva az erőfeszítéstől, amellyel az imént küzködött, vagy talán a szégyentől is, hogy így rajtakapták, bájosan a maga ziláltságában és csábítóan, mint valami szép nagy gyümölcs, fölállt és így szólt:
- Köszönöm, kisasszony...
- Rosszul teszi, Róza, - mondá az amazon, - hogy Pirókot ennyire magára kapatja... Ki tudja, mi villanhat meg abban a beteg agyban?
- Óh, nem rossz ő, - mondá a szép Róza, - csak egy kicsit ingerkedős s azért jött, hogy megbosszantson... De nem félek ám tőle s magam is elbántam volna vele... De azért mégis csak köszönöm...
S azzal egy ingvállat téve maga elé a padra, hatalmasan kezdte sulykolni, csengő hangon dalolva:
Verd mosónő, verd a ruhát,
Hadd tisztuljon, verd, ne sajnáld,
Eső volt ma virradóra:
Nem drága a viz a tóba’!
        Verjed, verjed!
S dalához a vizes ruhán tompán csattogó sulyokkal verte az ütemet, megfeledkezve már az előbbi esetről, vidáman és gondtalanul, mint a mezők pacsirtája, amíg amott a puszta szélén, szürke alakját az ég azúr hátterére vetve, az eszelős folyvást hallatá csördítés közben gonosz nevetését.
Az amazon és az idegen tovább indultak. Egy kis erdőhöz értek, amelynek bejárását széles, fehérre festett sorompó zárta el. Megkerülték s egyszerre csak a fensík szélére érve a Thelle völgye nyílt meg előttük.
- Most már tudom, hol vagyok, - szólt az idegen. - Amott van Neuville... Jobbra a fák között a Clairefont-kastély áll s amott lenn, az a gerendákkal koronázott domb, a Bánya...
Az amazon nem felelt. A messzeségbe nézett, annak a domborodásnak az irányában, amelyet kísérője megnevezett, s a vonásai elkomorodtak. Aggódva látszott fürkészni a fehér halmot, amely foltot képezett a domboldalon, mintha krétás tömege valami titokzatos veszedelmet rejtene. Mi lappanghatott benne, ami annyira megdöbbenté a leányt? Némán, tunyán állt ott, munkásoktól elhagyottan, s a magas gerendaszálak, amelyek tetejében nyúltak, vérpad állványhoz hasonlítottak. Az amazon fölsóhajtott s inkább saját gondolataira, semmint az idegen kérdésére felelve, elfulladt hangon ismétlé:
- A Bánya...
Majd megrázva fejét, mintha zavarodottságától szabadulni akarna, hozzátevé:
- Ezen az úton mehet tovább, uram. Egyenesen lefelé haladva, a városi vámsorompóhoz fog jutni...
- Köszönöm, kisasszony, - mondá az idegen, kedvére szemlélgetve szép kalauzát, aki most szemben volt vele.
Elindult pár lépésnyire, gondolkozni látszott, majd megállott s meghajtva magát, így szólt:
- Nem volna kegyes megmondani, hogy kinek tartozom hálával e nagy szívességért?
A leány világos pillantást vetett kísérőjére s egyszerűen felelé:
- Clairefont kisasszony vagyok...
E név hallatára a fiatalember ösztönszerűen hökkent hátra, a vér arcába szökött s zavarodottan fordítá félre fejét. A leány csodálkozva szögezte rá fürkésző szemét s mintegy önkénytelenül kérdé:
- És ön, uram, kicsoda?
A fiatalember vonásai elsötétedtek. Habozott egy pillanatig, aztán fejét fölemelve, tompa hangon mondá:
- Én Pascal Carvajan vagyok.
A leány arca e név hallatára lenézően büszke kifejezést öltött, tekintete hideggé, zorddá lett, ajkán megvető mosoly vonult el, korbácsával suhintva, mintha ezzel határozott, áthághatatlan korlátot vonna a fiatalember és maga között, fütyült kutyájának, elindította lovát s eltávozott anélkül, hogy fejét hátrafordította volna.
Amaz mintegy a földhöz szögezve nézett utána, megfeledkezve a leány megvetéséről s csak szépségére emlékezve... Egyszerre csak a kis erdőt elzáró sorompó fordulójánál eltünt az amazon s az út üres maradt.
Pascal Carvajan egy pillanatig mozdulatlan maradt, aztán somfabotjával a kavicsra vágva, ezt mormolá magában:
- Milyen büszke... Mikor megtudta, hogy ki vagyok, olyan tekintetre sem méltatott többé, amilyenben az útszéli koldust is részesíti... Mennyire éreztette velem, hogy ránézve nem is létezem!... Eh, mindegy! A sors ellenségekké tett bennünket s minden alkalommal szembe állít egymással. Clairefont és Carvajan... Harc folyik köztünk... Kár! Olyan szép pedig!
Kivette óráját s látta, hogy még csak tizenegy óra. Lassan ballagva, egy meredek kis ösvényen indult lefelé, amely rekettyével volt szegélyezve. Pascal valami árnyas menedéket keresett szemeivel. Gyér nyírfa-ültetvénynek a szélén vörös házfödelet pillantott meg s az ajtó fölött magyal-ágat, mint korcsmacégért. Az eresz aljára három golyó volt festve gula-alakban, meg egymást keresztező két billiárd-bot. E körül nagy betűkkel ez volt olvasható: Bor, kávé, szeszes italok. Társas lakomák. A cégéren két ember volt ábrázolva, asztal mellett ülve és iddogálva, míg egy palackból nagy erővel tört ki valami pezsgő folyadék. A kép alá sárga betűvel ez volt írva: Pourtois vendéglője, A jó cimborákhoz.
Pourtois, e potrohos, tagbaszakadt és iszákos ember, akit azonban ugyancsak féken tartott egy hirtelenkezü és elevenszemü barna asszony, a felesége, pár év alatt olyan népszerűvé tette korcsmáját, hogy a városbeli kávésok keserűen panaszkodtak a verseny miatt.
Nagybúcsu idején Pourtois a házával szomszédos réten nagy sátrat állíttatott föl, amelyben két-háromszáz ember is elfért, s bált tartott benne. Belépődíj nem volt, de az étel- és italárak aszerint voltak aztán megszabva. Két év óta politikai okok még a városi tanácsot is rábírták arra, hogy e külvárosi gyülekezeteket jelenlétével megtisztelje. Pourtois, e meg nem vetendő kortes, diadalának tetőpontjára hágott ezzel a hivatalos szentesítéssel. S a hatóság képviselői népszerűségük érdekében nem vélték azt tőle megtagadhatónak.
Pascal a magaslatról meglátva a korcsmát, meggyorsítá lépteit, mint a jó ló, amely már előre érzi az állomási hely friss vizét és abrakját. Ebben a nagy és csinos házban, amelynek fehér falai, zöld zsalugáterei és piros cserepei csak úgy ragyogtak a nap sugaraiban, nem ismert rá az egykori szűk, alacsony csapszékre, amelynek falait kiverte a sziksó, szalmafödelét a moh. Kíváncsi volt rá, vajjon a gazda ismerősebb lesz-e, mint a háza. S benyitva a kopott ajtót, belépett.
Hűs homály uralkodott a nagy szobában s a fiatalembernek az erős napfényhez szokott szemei alig láthattak valamit e sűrű árnyékban. Pár pillanat mulva azonban mégis meglátott egy asztal körül három férfit, a széles, magas, szép sorba állított palackokkal megrakott „kassza” mögött pedig egy szikár, barna, himlőhelyes, szögletes állu, domboru homloku, sima haju asszonyt.
A három férfi közül kettő dominózott s annyira el voltak foglalva a játékkal, hogy Pascal beléptét nem hallották. A harmadik fölemelte fejét, hogy lássa, vajjon az asszony helyén van-e, s nagyot szíva pipájából, tovább nézte a játékot. Valóságos gömböc volt ez, mint valami fölfújt hólyag, szemei elvesztek a hájban, s fényes bőrén egyetlen szőrszál sem volt látható. Szürke nadrágot és barna újjasmellényt viselt. Lábára papucs volt húzva, amelynek hímzése legyezőalakban szétnyitott kártyát ábrázolt.
Pascal e terjedelemről ráismert a páratlan Pourtoisra.
- Ön tesz ki, Fleury, - szólalt meg a korcsmáros vékony hangon, amely bámulatba ejtette az embert, hogy ilyen hatalmas mellkasból hallatszik.
Fleury, a neuvillei békebíró irnoka, negyvenéves, visszataszítóan beteges, rút ember volt. Szájaszéle rendesen tele volt pörsögésekkel, amelyek kifakadtak és vérzettek, s amelyeket papiros-flastromokkal raggatott be, hogy a levegő ne érje. Ezek a fehérburkolatu sebek nemtelen kifejezést adtak szájának, amelynek visszataszító, álnok elferdülését még feltünőbbé tették. Szürke, üvegesedett szemének alig látszott a fehérje, s karikája ijesztően forgott szüntelenül. Mindig feketében járt, mint bírósági közeghez illik. E pillanatban ingujjban volt és nyakravalóját is levetette.
Ellenfele mintegy ötven éves, izmos, vörösképü, őszbe csavarodott ember volt. Fülében apró gombocskákat viselt. Lábszárát térdig érő bőrharisnya födte; szekeres-zubbonyt viselt, melynek a válla, gallérja és ujjhajtása fehér fonállal volt kivarrva. A mellette való széken hevert fültakaróval ellátott kék posztósipkája, amelyet télen-nyáron egyaránt viselt. Kezei, melyek e pillanatban a dominót keverték, csaknem olyan vastagok voltak, mint hosszuk, s akár ökröt lehetett volna velük leütni. A nevetésben úgy megerőltette magát, hogy belekékült s elfulladt. Tondeur apónak hívták. Igazi vagy csak gúnyneve volt-e ez, amely „nyirő”-nek bélyegezte s ráillett arra a bánásmódra, amelyben azokat részesítette, akiknek vele dolguk volt? Pascal gyermekkora óta sohasem hallotta más nevét. Emlékezett rá, hogy ez az ember régente gyakran járt az ő atyjához. Mikor elment, mindig azt mondta: Megegyeztünk. Ami azt bizonyította, hogy közte és Carvajan közt a legnagyobb egyetértés uralkodott.
Tondeur fakereskedő volt s kétszáz favágót foglalkoztatott egész esztendőn át a vágásokon, amelyeket nyilvános árverésen az államtól vagy magánosoktól szerzett.
Pascal egy oldalasztalhoz ült. Mély csend uralkodott a szobában, amelyet csupán a fekete rajokban fenn szállongó legyek zümmögése és a dominó-köveknek a márványasztalon való csörgése zavart meg. Olykor Tondeur és Fleury egy-egy tompa fölkiáltást hallattak, vagy megeresztettek egy-egy elmésséget, minő a dominózók közt a szokásos:
- Mind három...
- Régen várom... Hat.
- Hathatós... Hozom rá a nyolcfontosat.
- Dominó!... Hét meg három tíz, meg hét tizenhét, meg nyolcvanhárom annyi mint száz... No Tondeur apó megkapta a magáét!
- Mekkora szerencséje van ennek a Fleurynek! Másnak nem is jut belőle.
- Játszunk még egyet?
- Nem, föl kell mennem a vágáshoz, hadd lássam, hogyan dolgoznak.
- Ugyan maradjon itt, hiszen ebben a forróságban megsül...
- Ha meg itt maradok - felsülök!
A három ember nagyot nevetett s Fleury a homályos szobában már ismét keverni kezdte a dominót, midőn kocsizörgés vonta magára a közfigyelmet. A kocsi a ház előtt állott meg. A pohos Pourtois még föl is állott s kiváncsiságra valló mozdulatot tett. De nem kellett fáradnia: az ajtó egy erős kéznyomásra benyílt s rajta egy igen magas termetű, barna-bársony vadász-öltözéket, térdig érő bőrharisnyát viselő fiatalember lépett be hevesen, felindult arccal.
- Ah, hisz itt társaság van, - szólalt meg harsány hangon, mialatt körülnézett. - Annál jobb! Hallja-e, Pourtois apó, menjen ki a kocsimhoz, ott talál egy gonosz állatot, mely az öné, s melyet nem kellene szabadjára hagynia, hogy az erdeinkben garázdálkodjék... Ezuttal visszahoztam önnek... De ha még egyszer ott érem, Istenemre mondom, összetöröm a bordáját! Megmondtam különben neki is...
- Hogy-hogy gróf úr? Egy állat, amely az enyém? - kérdé a korcsmáros álmélkodva, mialatt süvegét lekapta. - Egy állat, akinek ön megmondta...
- Hát csak menjen ki a kocsihoz, - vágott szavába türelmetlenül a gróf. - Mindjárt meg fogja érteni...
Fleury, a gyorslábu, már künn volt. Gunyoros arca kiderült, szemében káröröm szikrázott, undok szája kacagásra terpedt szét, úgy, hogy látni lehetett fekete, roncsolt fogait, összecsapta kezét és felkiáltott:
- Ni, Chassevent! Keze-lába összekötve, mint a borjunak, amelyet vásárra visznek... - Nini! az ám... szalmára fektették! Jaj szegény öregem, lasponyát éretni jó az, de keresztény embernek bizony rossz derékalj!
A szekérből olyanféle vonítás hallatszott, minő a verembe esett farkasé s könyökére és térdkalácsára támaszkodva, egy ember emelte föl sovány képét. Alattomos kifejezésü szája, sanda nézése és szürke haja volt.
- Szeretnél leszállni, ugy-e, vén gonosz! - kiáltá a fiatal gróf, s azzal foglyát úgy kapva föl, mint egy köteg zsúpot, fölemelte, bevitte a házba s az ordítozót letette egy korcsma-asztalra.
- Ez aztán marok! - kiáltott fel őszinte csodálattal Tondeur apó.
- De mily sajnálatos alkalmazása az erőnek, - mondá kenetes hangon Fleury, aki eközben meggondolta a dolgot, derültsége egyszerre lelohadt. - Ugyan, Pourtois, hozzon egy ollót s vágja el a kötelet... Óh, Róbert úr, - tevé hozzá hízelkedő hangon, - méltó-e olyan állásu férfiuhoz, mint ön, hogy egy szegény ördöggel így bánjék?
Pourtois ezalatt kövér kezeivel feloldozta az öreget, aki amint szabadon érezte magát, talpra ugrott, megdörzsölte vállát s mohón hajtott föl egy pohár bort, amelyet az asztalon észrevett.
- Megszomjazott bele! - mondá Tondeur nevetve. - De hát mit vétett, gróf úr?
- Fenn az irtáson hurkot vetett a vadnak... egy hónap óta már tizedszer... De sohasem lehetett megcsípni... Sejtettem, hogy ő az, s ma reggel magam mentem ki az erdőre, mikor a kerülő már hazatért... Így aztán éppen munkában találtam a semmiházit... A hurkok itt vannak a zsebemben.
Azzal egy csomó rézdrótot vett ki s képébe vágta a sápadt, néma vadorzónak.
- Nesze, gazember, itt a szerszámod... De jól megjegyezd, amit mondok... Kurtán bánok el veled... Bíróság elibe kerülsz, bezárnak egy hétre s azalatt jobban tartanak, mint otthon! A dohányodat a lányod fogja fizetni... Ez tiszta nyereség!... Ma megcsíptelek, faderekához köttettelek és ott hagytalak állva három óra hosszat... Mostanra elég ennyi is... De ha még egyszer megtörténik...
Chasseventnak a képe apró ráncokba húzódott, melyek úgy suhantak el rajta, mint víz színén a szélűzte gyenge fodrok. Nem vetette föl sunyi szemét, de ravasz sziszegést hallatott, melytől a harag pírja borította el a fiatal gróf arcát.
- Nyomorult!... - s már ütésre emelte hatalmas kezét, midőn Fleury az ő édeskés modorával feltartóztatta, egyetlen szemhunyorítással Pascalra mutatva, aki a szoba egyik sötét szögletében ült.
- Ugyan, Róbert úr... az istenért... idegen ember előtt... Ugyan hagyja el!... Az ilyen dacosságot megvetéssel kell sujtani... Chassevent rosszul cselekedett... magaviselete igen-igen megrovandó... De az ön eljárása, gróf úr, teljességgel törvénytelen... Senkinek sem áll jogában önhatalmulag korlátozni valakit személyes szabadságában... Arra valók a hatósági közegek... Nem a bíró-segéd mondja ezt, hanem a magánember... aki, mint a gróf úr jól tudja, őszinte híve önnek... és szívből sajnálja azt a hevességet, mely a gróf jellemét csorbítja...
- Ha kárt okozok magamnak, az csak az én dolgom, - vágott szavába gőgösen a fiatalember. - A rendőrség inkább ügyel minden egyébre, mint az ilyen gazfickókra. Ami pedig önt illeti, Fleury, ön derék fiú, de az én dolgaimhoz semmi köze.
- Nem kell visszautasítani az őszinte jóakaratot, - mormolá az irnok, kétségbeesett alázattal horgasztva le fejét.
- Óh, Róbert úr, el akar menni anélkül, hogy parancsolt volna valamit, - kiáltott föl Pourtois alázatosan. - Mivel volna szabad szolgálnom?
- Köszönöm... semmivel, - felelt a fiatalember.
Aztán keresgélni kezdett mellényzsebében s pénzdarabot vetett az asztalra.
- Adja ezt a hetesnek, aki a lovamra vigyázott, - mondá.
S minden további szó, minden köszönés nélkül ment ki az ajtón, fölült a szekérre s elhajtott sebesen.
Chasseventnak, alig hogy a fogatot a porfelhőben eltünni látta, rögtön megjött a szava. Mindazok a szidalmak, melyek reggel óta a nyelvén égtek, hatalmas áradat gyanánt törtek most elő. Öklével dühösen vágott a márványasztalra, úgy, hogy a dominó-kövek fölugrottak.
- Hej, te gaz kutya! - ordított veszett mérgében, - te nyomorult gyáva! Ennek drágán adod meg az árát: Egypár hitvány nyúl miatt megkötöz. - Mert úgy volt, amint mondá... - Odakötött egy fa derekához. Úgy bánt velem, mint valami barommal... Tudjátok... De nem félek ám tőle.
- Sohse játszad a sértettet, - veté közbe Tondeur, - egyetlen nyaklevessel a földre terít.
- Hajhaj, beh nagy baj! Legközelebb puskát viszek magammal, s amilyen igaz, hogy itt vagyunk, ledurrantom!
- Csendesen, Chassevent, csendesen! nem olyan eszeveszett maga, mint ahogy elhitetni szeretné, - vágott a szavába Fleury. - Most bolondot beszél.
- Sohasem bocsátom meg neki, hogy így csúffá tett, - kezdé ismét a vadorzó sötét arccal. - Ha megtudják, kinevet az egész környék... Hej, azok a Clairefont urak! Mikor számolunk már le velök?
Nagyot káromkodott s fenyegető pillantást vetve Fleuryre, hozzátevé:
- Igen, Carvajan bánjék el az apjával... én majd magamra vállalom a fiút...
Pascal, midőn meghallotta, hogy ez a sehonnai milyen bántó közösségbe foglalja magával az ő atyját, fölugrott s haragtól lángoló arccal kiáltotta:
- Megtiltom, nyomorult fickó, hogy a Carvajan névvel így visszaéljen.
- Aztán miért? - kérdé Chassevent gúnyos és egyúttal fenyegető hangon.
- Mert az én apám.
Ezek a szavak hirtelen változást idéztek elő a három emberben. Pourtois tisztelettel tolt előre egy széket, Fleury megsurolta kezével szurtos kabátját, s kiegyenesítette gyűrött gallérját, Chassevent fölemelte kezét a vörös keszkenőhöz, mely fejét takarta, s még Pourtoisné asszony is elég kegyes volt magas üléséről nyájasan mosolyogni két sor fehér érc-foga közül.
- Ah, ön a Carvajan úr fia? - kezdé a vadorzó gyors nyelvpörgéssel. - Az már egészen más... Carvajan úr a mi emberünk, s nincs veszedelem, amibe az ő kedvéért bele ne mennénk... Az ő erdejében egyetlen egyszer sem fogtam még nyulat!... Pedig, teringettét, van ám ott elég! Hja, Carvajan úr!... Bizony elmondhatom, hogy igaz híve vagyok... Ha a lányomat szolgálójának kívánná, mindjárt odaadnám neki, ámbár büszke cseléd!... De van is mire: nagyon takaros!... Tanácsválasztáskor én osztottam szét a Carvajan úr szavazó-céduláit... s tudják ezek az urak, hogy aznap, mikor polgármesternek megválasztották, úgy leittam magam, mint a parancsolat... amint egy ilyen jó emberünknek a tiszteletére dukál... Hej, mert éppen úgy szeretem én Carvajan urat, mint ahogy azokat ottfenn gyűlölöm... De ki ne haragudnék reájuk... s ő az, aki meg fog bennünket tőle szabadítani.
S azzal kinyujtotta öklét a domb felé, melynek tetején a Clairefont-kastély a fák közül kiemelkedett, s megaláztatásának emlékével újabb haragra lobbantva magát, fölkiáltott:
- No megállj, te zsivány!... Megkötöztél, mint egy döglött varjút, amelyet karóra tűzve akasztanak ki a mezőre! De megadod az árát, ne búsulj! Méreggé váljék bennem az, amit most megiszom, ha nem úgy lesz!
S egy hajtásra felöntötte a sört, melyet Pourtois Pascalnak töltött a pohárba.
- Ejnye, Chassevent, - mondá bosszúsan a korcsmáros, - ugyan hagyjon már békét a maga históriájával... Hallgassuk inkább ezt az úri embert, akinek a hazajöttén mindnyájan örülünk... Kisfiú korában ismertem még, Pascal úr, s mikor a kedves jó édesanyjával sétálni ment, sokszor vendégeltem meg itt a házamban... Óh, azóta ugyancsak megváltozott itt minden... De ön is más lett... Ma már szép, megtermett férfi... de akkor - megkövetem, sértésnek ne vegye - egy kicsit soványocska volt.
- Nem sértés, - viszonzá Pascal lesütött szemmel, s mintegy mély tünődésbe merülve. - Valóban minden megváltozott, ember és dolog egyaránt...
- Nemsokára még sokkal jobban is meg fog változni, - szólt közbe Fleury metsző hangon. - Háboru folyik itt, Carvajan úr, az ön atyja és Clairefont marquis közt... Harminc éve már, hogy az ellenségeskedések megkezdődtek... S most a döntés küszöbén állunk. Azoknak az uraknak ott fenn végök van, végök... Nincs reményök a menekülésre, mert atyjaura kezében tartja őket... Ön éppen jókor érkezett haza, hogy tanuja legyen a diadalnak... Isten hozta Pascal úr...
Az irnok odanyujtotta ragadozómadár karmához hasonló kezét a fiatalembernek, de ez észre sem látszott azt venni, mert nem nyúlt utána.
Gondolatokba merűlve állt ott. Lelki szemei előtt még egyszer elvonult mai kalandja. Azután elsimítá kezével homlokát, s tudni akarva, hogy mit forralnak a Clairefont-család ellen, erőltetett mosolygással mondá:
- Köszönöm üdvözlésüket. De engedjék megjegyeznem, hogy olyan földről jövök, ahol azok a dolgok, amik önöket annyira izgalomba hozzák, ugyancsak silányaknak tünnének föl. S midőn tíz évi távollét után hazatérek, azt találom, hogy önöket ugyanaz a gyűlölség hevíti, ugyanazok a régi vágyak gyötrik. No, meglátszik, hogy ebben a mi francia hazánkban a dolgoknak nagyon jó sorja lehet s bizonyosan elintézve és rendezve van minden, hogy önöknek annyi a vesztegetni való idejök. Nézője leszek a mulatságuknak, mert hát meghívnak rá; de előre mondom, hogy kissé fásult vagyok már s nem ígérhetem, hogy valami nagyon fog érdekelni a dolog.
S vidám kacajra fakadt, amely azonban a Fleury fülébe visszásan hangzott. Az irnok némi nyugtalanságot érzett. Átható tekintettel iparkodott kifürkészni ennek a fiúnak a gondolatait, aki olyan kicsinylően bánt el azzal az üggyel, amely atyjára nézve a legfontosabb volt. Szükségesnek tartotta, hogy bepillantást engedjen neki cselekvésük okaiba: hogy kevesebb könnyelműséggel gondolkozzék róla.
- Nem silányság ez. A Bányáról van szó, arról a száz hektár területű, kopár, bozóttal és gazzal fedett halomról, amely milliókat rejt magában... Clairefont marquisnak, ennek az álmodozónak a keze alatt, romlására lett tulajdonosának, de az ön atyja és társai kezében a közjólétnek lesz forrásává. Lássa, érdekelve van benne az egész környék, mindenki azt kívánja, hogy a Clairefont marquis birtoka másnak a kezébe menjen át, s önnek, Pascal úr, bizonyára nem esnék rosszul ott fenn lakni a kastélyban. Akármilyen düledékeny is, még mindig sokkal szebb külsejü, mint a vásár-utcai kis ház.
A fiatalember gépiesen fordult az ajtó felé, kinyitotta s merengő szemei elé tárult a clairefonti park.
- Szép egy park, - hallatszott háta mögött a Chassevent rekedt hangja. - És szép lakás... A leányom ott fenn dolgozik napszámba... Sokszor beszéli...
- Kétezer láb fára számítok, ha azokat a magas fákat kivágatják, - tevé hozzá Tondeur hangos jókedvvel.
- Majd kiméregetjük, ugy-e kópé bátya? - mondá a potrohos Pourtois. - Úgyis sok talpfa kell most az új vasúthoz, s éppen ilyen fajta fa való hozzá.
- A kastélyon túl még húsz hold rétség van, aminek szintén hasznát tudjuk venni; takaros legelő-pénzt fog hajtani, - viszonzá a fakereskedő. - Eh, tartsuk magunkat szép reményekkel!... De most már elég volt a kószálásból. Adjon Isten fiúk! Carvajan úr, örültem a szerencsének...
Nagyot csapott barátjainak a tenyerébe, megemelte sipkáját Pascal előtt s nehézkes léptekkel indult az erdő felé. A fiatalembernek, mialatt utána nézett, eszébe jutott, hogy az öreg Tondeur, az erdőben barangolva, találkozhatik a szép amazonnal. Azután gondolatai más irányba tértek.
Kínos aggódással gondolá el, hogy a clairefonti kastély lakói titkos, engesztelhetetlen ellenségek környezetében élnek. Nem hallotta-e az imént, hogy Fleury milyen bizalmasan beszélt a fiatal gróffal? És Pourtois nem alázatos mosolygással bókolt-e a várúr fiának? És Tondeur, aki az öreg marquisval folytonos üzleti összeköttetésben állott, nem jár-e egész éven át látszólag barátságosan a birtokra, mialatt magában számlálgatja a vén bükköket és tölgyeket s előre kiszámítja, hogy a közös zsákmányból mekkora lesz az ő része? Hitvány áruló ez mindannyi, le egészen a gyalázatos Chasseventig, akinek a leánya napszámban dolgozik a kastélyban s kémszolgálatokat teljesít a fekete bandának, melynek feje az öreg Carvajan.
Apja cimboráinak a beszélgetéséből lassankint megismerte a cselt, amellyel a földesurat kelepcébe kerítette. De mindent meg akart tudni, elhatározta, hogy mélyére hatol az összeesküvésnek. Fleury lesz ebben szolgálatára, s midőn észrevette, hogy elbúcsúzott a komoly, szótalan Pourtoisnétól, ezüst szivarostárcát vett ki a zsebéből, kinyitotta s szivarral kinálta meg az irnokot.
- Meglátszik, hogy Amerikából jön, - mondá emez csöndes bámulattal szemlélgetve a havannákat. Azután kiválasztott egyet, otrombán leharapta a hegyét, s vastag füstbodrokat kezdett a levegőbe eregetni.
- Ha a városba megy, leszek olyan bátor és elkísérem.
- Szívesen veszem, - viszonzá Pascal.
Kiléptek a korcsmából, a pohos Pourtois a küszöbig kisérvén őket. Künn az uton Pascal még egy pillantást vetett át a nagy terrászra, amelyen a távolban egy nő alakját vélte látni, s azután az olyan ember fesztelenségével, aki nem kételkedik abban, hogy bizalmat gerjeszt, elkezdé:
- Most pedig, hogy egyedül vagyunk, mondjon nekem valamivel többet ezekről a Clairefontékról.
- Ah, kedves uram, azok az emberek napról-napra jobban sülyednek az örvénybe... most már csak a fejük van künn... de nemsokára végkép odavesznek... A marquis egy vén bolond, aki huszonöt év óta több fáradsággal dolgozik azon, hogy tönkretegye magát, mint amennyire sok más embernek szüksége van ahhoz, hogy vagyont szerezzen... Ameddig csak azt mívelte, hogy új szerkezetü ekéket talált ki, magától járó csoroszlyával, amikkel nem lehetett szántani, vagy cséplőgépeket, amik kásává tették a búzát, még csak megjárta... De egy szép napon azt vette fejébe, hogy hidraulikus meszet termel. Elkezdtek hát a birtok minden pontján fúrási kisérleteket tenni, azután a marquis egész bányát alapított s végre kölcsönökkel kellett megterhelni birtokait, hogy a vállalat költségeit fedezze... Elég annyi, jobb lett volna neki mindjárt leugrani a bánya aknájába, amely százhúsz méter mélységü... A jó úr épp oly kevéssé képes egy ilyen vállalatot vezetni, mint én egy hajót kormányozni... Hogy a dolgot rendes kerékvágásba hozza, ahhoz valami agyafúrt emberre lett volna szükség... no, és éppen ennek az agyafúrt embernek az volt az érdekében, hogy rosszúl süljön a dolog...
A nemtelen Fleury hunyorított sanda szemével s röhögött hozzá:
- Pascal úr, az ön édes apja olyan ember, akivel nem lehet ellenkezni s jobb lenne az ördöggel tűzni össze, mint ővele... A marquis ma már tudja, hogy hányadán van s keservesen bánhatja azt, amit valamikor Jean Carvajan ellen vétett.
Pascal kérdő pillantást vetett az irnokra.
- Óh, ön még akkor a világon sem volt. Régi história. De atyja-ura jól érti az összetett kamatszámitást. Ő mindent megfizettet magának.
- De ha rossz az üzlet, - mondá Pascal, - miért törik magukat annyira utána, hogy kezökbe kerítsék?...
- Mert jól kezelve, kitünő lesz. A bánya mészje kiállja a versenyt Belgium legjobb termékeivel s fölötte áll e senonchesinek. A Clairefonttól Lisorsig nyuló egész halom tele van a legdúsabb tartalmu rétegekkel. Milliók vannak itt eltemetve, és mi ki fogjuk azokat aknázni. Meg fogjuk nyerni az engedélyt arra, hogy a községi határban is, mérsékelt díj fejében, ásatásokat tegyünk s legalább száz esztendeig lesz itt még márga, amennyi csak kell. Kész vagyon ez mindazok számára, akiknek részök van a Carvajan úr által vezetett társaságban. Igen, gyors és biztos vagyon.
Fleurynak csak úgy sugárzott az arca. Kinyujtotta két kezét, mintha meg akarná markolni a bizonyosra vett jövőbeli kincseket.
- De így a marquis tönkre jut... - mondá Pascal.
- Óh, teljesen, - viszonzá ridegen az irnok. - A bánya munkáltatását abban kellett hagynia. Valamennyi birtoka le van foglalva. S nincs egyéb hátra, mint a hivatalos árverés, az ön atyja javára, aki többek közbenjárásával tetemes kölcsönöket adott a birtokra... Kopaszon, csupaszon áll a marquis! A vén arisztokrata benne van a csávában.
- Hát senki sincs mellette, aki tanácsával segíthetné, munkásságával támogathatná?
- Talán a fia tenné ezt, az a szép indulatos legény, aki, mint az imént ön is láthatta, úgy bánik az emberekkel, mint a kutyával, ha vétenek valamit? Honnan legyen ennek ahhoz való esze, hogy az apját fölvilágosítsa, mikor magához való sincs? Igen, ha arról van szó, hogy le kell puskázni egy vadkant, megülni egy csökönyös lovat, enni, inni, estétől virradatig, vagy pedig leányokkal legyeskedni, akkor mindig késznek és hajlandónak fogja találni! De azt ne kívánja tőle, hogy neki feküdjék valami észbeli munkának, ahhoz sehogy sem tudna hozzátörődni. Gutaütést kapna, ha nem folyvást a szabad levegőn élne. És ez az egyetlen férfi a házban, mert Croix-Mesnil bárót, aki csak néha jár el Antoinette kisasszonynak udvarolni, nem számítom.
Pascal hirtelen megállott, mintha örvényt látott volna lába előtt megnyílni. Arcát sápadtság borította el s elváltozott hangon dadogá:
- Talán jegyese?
- Igen; jó fiú, különben dragonyos hadnagy az evreuxi helyőrségnél. Két év óta lesi már a jó szerencsét nagy kitartással, de bizonyára odább fog állani, mihelyt az ipamuramat elpusztulva látja...
Pascal szinte megkönnyebbültnek érezte magát. Szívébe egy gonosz remény férkőzött be arra a gondolatra, hogy Antoinette el lehet hagyatva. Azt vette észre, hogy érdeke megegyezik apja érdekével. Csakis a marquis tönkrejutásától várhatott valamit. Ha Antoinette vagyon nélkül marad, közelebb fog állani ő hozzá. Összerázkódott, s amint azon kapta magát rajta, hogy kivánja e szerencsétlenség bekövetkezését. És így szólt magában:
- Minő aljas lélek van én bennem? Én is olyan becstelen vagyok-e, mint ez a Fleury, aki hidegen részletezi előttem e veszedelmet, s előre számít a család szerencsétlenségére? Eh!, talán én is belépek az ő gonosz társaságukba? Alávalósággal akarom-e elnyerni azt az imádásra méltó leányt?
Fölemelte fejét, nagyot dobbantott lábával s vakmerő reménnyel eltelt szívvel felelt a kérdésre, melyet lelkiismerete tett elibe:
- Nem. Csak odaadással!

II.
Az, aki Jean Carvajant ilyen elkeseredett és veszedelmes ellenségévé merte tenni, most már barázdás homloku, hófehér haju, hajlott dereku, ingatag járásu aggastyán volt, valamikor a szép Clairefontnak hívták s annak az engesztelhetetlen gyűlölségnek, amely most reá tört, szerelmi történet volt az eredete.
Honoré marquis, aki míg atyja élt, ezzel együtt idegen földön töltötte életét a Görzbe vonult uralkodó mellett, ifjú korában különös kedvvel foglalkozott a természettannal és kémiával. Egész laboratóriuma volt, s ott töltötte legboldogabb óráit. De midőn atyja halála után nagykoru lett, megunta a számüzöttek életét s visszatért Franciaországba, hogy viszontlássa az ősi kastélyt, amelytől gyermekkorában szakadt el.
A honi levegő sajátságos mámorral töltötte el s csak most érezte magát igazán fiatalnak és elevennek, ami teljesen új érzés volt rá nézve. Ifjú életerő pezsgett benne, nem gondolt többé lombikjaira, elhanyagolta a laboratóriumot és elhatározta, hogy a téli hónapokat Párisban fogja tölteni. Belépett a Jockey-klubba, futtatott a versenyeken, otthonos lett az Opera szinfalai közt s mivel jövedelméből nem futotta, kikezdte vígan a tőkét is. Minden nyáron lerándult két-három hónapra Clairefontba vadászgatni s bámulatba ejtette Neuvillet fogatainak fényességével és vendégségeinek pompájával. A legkülönösebb hírek keringtek azokról a lakomákról, amelyeket barátjainak az ifjú földesúr adott.
Honoré marquis szép, középtermetü, szőke, szelíd, kékszemű ifjú volt. Ha tylburyján keresztül hajtott a kis városon, megrezegtetve két lova hangos dobogásával a házak üvegtábláit, sok nő koczkáztatott egy-egy pillantást az ablakából. Titokban nem egy szív dobogott érte. De mit remélhetni olyan főúrtól, akiről azt beszélték, hogy Párisban csodálatos szerencséje van a nők körül s rózsaláncaival egyaránt magához bilincseli a hírneves szinésznőket és a büszke főúri hölgyeket?
Egyszerre azonban olyan esemény volt készülőben, amely nagy port vert föl a vidéken s jelentékeny befolyással volt utóbb a marquis sorsára. A Vásár-utcában, a közkút mellett, amelynek locsogó vízsugara a falak köveit zöld penésszel vonta be, keskeny, alacsony, hegyes és kajla ormóju ház állott, amelynek tolóablakát kidudorított zöld üvegkarikák díszítették. Az ajtó fölött fekete táblán ez volt olvasható: Gatelier takarmány-, korpa-, sarju- és zabkereskedése.
A kis bolt tömve volt gabonás zsákokkal s egy nagy állványon, amely a falhoz volt támasztva, üvegtartókban ritkán fölrázott terménymustrák dohosodtak a porréteg alatt. Ez a nyirkos, komor zugoly, amelybe a nap sohasem nézett be, mégis ragyogónak tetszett a marquis előtt.
Vásár volt; kocsiját szekér-torlódás akasztotta meg; szórakozott pillantást vetett a sötét helyiségre, s szeme elkáprázott. A föltolt ablak mellett hímzésen dolgozva ült egy fehérarcu leány, szőke, mint Raphaelnek egy Madonnája; arca ábrándos, szende volt, kék szemét hosszu, gesztenyeszín pillák árnyalták, s egész valója olyan gyöngéd és kecses volt, mint a virág, amely levegő és napsugár nélkül senyved.
A szekerek, amelyek az utat eltorlaszolták, odább állottak, a parasztok, akik nagy kiabálással és csattogó tenyérütésekkel alkudtak az árakra, betértek a szomszéd korcsmába, az út szabad volt, a marquis lovai, nem látván maguk előtt gátat, türelmetlenül toporzékoltak, - s ő mégis ott maradt, szemét arra az ablakra függesztve, amelyben az az igéző szépség sugárzott, megfeledkezve arról, hogy hol van, nem törődve azzal, hogy nézik s mit szólnak ehhez a nyárspolgárok, egészen belemerülve a csodálatba s hő vágyra gerjedve, hogy leszálljon, bemenjen abba a szegényes boltba s közeledjék ahhoz, aki valóját ennyire fölzavarta.
Egy éleshangu csöngetyü, amely az ajtónyílásra szólalt meg, kellemetlenül zavarta föl önkivületéből. Bosszus pillantást vetett a piszkos utcára, a vén fekete házra, azt kérdezte magától, hogy a sorsnak mily gúnyos rendelésénél fogva jutott ez a gyöngy ebbe az iszapba. E pillanatban villámos rázkódást érzett. A küszöbön egy ember jelent meg s az ajtófélre támaszkodva, sárgakarikáju szemét kihívó tekintettel szögezte a marquisra. Clairefont marquis a bakról kicsinylően nézett le a vakmerőre. Apró, szikár, fekete emberke volt ez, akinek ravasz sovány arcát rendkívül eleven szemek világították be. Munkás módjára volt öltözve, szürke, bolyhos zekébe s térde kopott zöld bársonynadrágba.
Ugyan e pillanatban a leány is fölemelte fejét s meglátta Honorét a ház előtt álló kocsin. Elpirult, félrefordult, közömbös arcot öltött, s magas székéről leszállva, behuzódott a bolt sötétjébe. A marquis hallotta, amint lágy, zengzetes hangon ezt mondá:
- Carvajan, ahelyett, hogy kinézeget, jobban teszi, ha elvégzi dolgát.
A legény megrázta barnára sült homlokát, mintha kínos gondolatokat akarna belőle elűzni, mégegyszer odafordította a marquis felé sötét és fenyegető arcát s azután lassan eresztette el az ajtót, amely üvegtábláinak csörömpölésével csukódott be.
Honoré a lovak közé csapott s inasához fordulva, aki összefont karral nyugodtan ült a hátsó ülésen, egykedvűnek látszani akaró arccal kérdé:
- Ugyan ki ez a szép leány?
- Az öreg Gateliernek a leánya, marquis úr. Óh, nagyon jól ismerik a környéken: Édilenek hívják... De rendesen csak a szép búzásnénak nevezik...
- Jámbor?
- Óh, marquis úr, nagyon becsületes... Az öregnek van mit aprítani a tejbe s a leány, ha nagyralátó, akár végrehajtót is kaphat férjül.
- Hát az a rókaképü legény, aki az ajtóban állott?
- Az Jean Carvajan, a segédjök. Eszes fiú és munkabiró ember; ő viszi az egész üzletet, mert Gatelier bátya többet van a korcsmában, mint otthon...
A marquis bólintott fejével, jelezve, hogy nem kíván többet tudni, s a becsülettudó lakáj ismét elfoglalta ünnepélyes mozdulatlanságát.
Honoré a következő napokon ismét eljött a Vásár-utcába. Kifogásokat talált magának arra, hogy a városba menjen. Gyalog ment le a meredek lejtőn, amely Clairefontból Neuvillebe vezet, s a polgárok csodálkozva látták hóna alá fogott pálcával, gondolatokba merülten járkálni. Vége-hossza nem volt a pletykának. Miért sétálgat a marquis ezeken a lábfeltörő kaviccsal kirakott utcákon, holott olyan gyönyörü fasorai vannak a parkjában. Kiért járogat ide?
Jean Carvajan jól tudta ezt: egy padlásablakból folyvást szemmel kísérte a fiatalember járás-kelését. Fenyegetve érezte magát anyagi érdekében, amely abban állott, hogy utódja legyen gazdájának és boldogságában, amely az lett volna, hogy feleségül vegye azt a bájos leányt. Tíz év óta szőtte nagy gonddal ezt a tervet, amióta az öreg Gatelierhez beállott, s ezt most egyszerre egy nagy úr szeszélye halomra készül dönteni.
Tizenhat éves volt, mikor Gatelierhez belépett. A terményüzletben csakhamar hatalmas eszközt fedezett föl, amellyel a mezei népességre hatni lehet. Nagyravágyó lévén, nem csupán vagyonalapításra törekedett: arról álmodozott, hogy fontos állást vívjon ki magának az országban. Nagy eszességével fölismerte azt a társadalmi átalakulást, amely Franciaországban végbement. Előre látta a polgári rend felülkerekedését. Polgár akart lenni, meggazdagodni s kezében tartani az egész kerületet. Honoré marquis tehát félelmes ellenségbe ütközött itt és sejtelme is alig volt róla.
A neuvillei nagybúcsu, amelyet szent Firmin napján szoktak megtartani, ez évben szeptember 25-ikére, vasárnapra esett. Alkalmat nyujt ez a kis városban nem csupán mulatságra, hanem üzletre is. A kanton nagybirtokosai és bérlői eljönnek a vásárra, amely négy napig tart s jelentékeny üzlet folyik lovakban, barmokban és gabonában.
Az öreg Gatelier mindig ilyenkor vásárolta be a télirevalóját. Összejött a gazdákkal, s a „kereskedelmi csarnok” előtt poharazás közben kötött alkut. E három nap alatt a buzakereskedő ki nem józanodott és - különös - minél részegebb volt, annál kevésbbé lehetett vele boldogulni. Harmadnap az öreg olyan tele volt, akár a hordó, s vásárlása be volt fejezve. Ekkor hazavitték s békén heverte ki a sok kávét meg pálinkát, amit magába szedett.
Mialatt az öregje csereberélt, a fiatalja mulatott. S a „bál” folyvást tele volt. Nagy sátor volt ez a polgármesteri hivatal előtt, s a táncolók itt töltötték kedvöket. Neuville egész polgársága járt ide s a szomszédos nagybirtokosok is eljöttek bérlőik iránt való leereszkedésből, akiknek a feleségei és leányai egész esztendőben erről a mulatságról álmodoztak. Hagyományos dolog volt legalább egyszer itt táncolni, s Carvajan reszketve gondolt arra, hogy a fiatal marquis közelébe férkőzhetik Édilenek, beszélhet vele, s ő ezt semmikép sem akadályozhatja meg.
Nagy csodálkozásra szombaton, a mulatságok első napján, Honoré nem jött el a bálra. Járkált a vásártéren, beszélgetett a bérlőivel, figyelmeskedett a leányaik körül, szórta a pénzt a vásári bódékban, kiosztotta vásárlásait a körötte tolongó gyermekek közt, volt egy szíves szava minden ember s egy nyájas mosolya minden asszony számára, s végre azzal vonult vissza, hogy verős fejszakgatása van.
Édile nevetgélt, táncolt, mulatott, még pedig fesztelen jó kedvvel, úgy, hogy Jean, aggodalmaitól megszabadulva, nem gyötörte magát tovább és szintén mulatott. Azt kezdte hinni, hogy a marquis szeszélye csak mulékony volt, s már valami más hóbort elfeledtette vele. Visszanyerte bizalmát és reményét. Gúnyolta magát, amiért azt hitte volt, hogy jövője és boldogsága semmivé van téve.
Szokatlanul vidámnak látta mindenki. Vasárnap résztvett a fiatalság versenyjátékaiban, s természetes tüzességével és testi ügyességével több díjat nyert el. A marquis ez nap egyáltalában nem volt látható; azt mondták: beteg.
Carvajan néhány óráig teljesen boldog volt, szíve tágult, erei pezsegtek, hangja csengett. Dühvel, fáradhatatlanul táncolt s úgyszólván ő volt a mulatság királya. Éjfélkor, amidőn a tánc legjavában járta, Édilet kereste, hogy táncra kérje, de nem találta. Körüljárta a térséget, az öreg Gateliernek minden ismerősétől kérdezősködve. Nem látta senki. Lábai reszketni kezdtek, szeme elhomályosult, szíve dobogása csaknem megfullasztotta. Szörnyü sejtelem támadt benne, hogy kijátszották s a marquis távolléte csak csel.
Elszaladt a kereskedelmi csarnok korcsmájába s gazdáját olyan állapotban találta ott, hogy képtelen volt két gondolatot összefűzni, vagy két lépést tenni. Hazarohant a Vásár-utcába, azt remélve, hogy Édile talán elfáradt s hazament. Messziről nézte már a házat s egészen sötétnek látta. Bement, fölszaladt a lépcsőn, amely rémesen dobogott lába alatt, kopogtatott az ajtón, s nem kapott feleletet.
Úgy maradt ott egy pillanatig a sötétben és csendben, kábultan, révedezve, s hallgatva szívének gyors, tompa verését. Azután tehetetlensége által lesujtva, leroskadt a lépcsőre, s dühében és fájdalmában zokogott. Sokáig maradt hallgatva a távolból a mulatság zaját, a búgó zeneszót, s rettenetes bosszúterveket forralva. Utóbb egy gondolat villant meg a düh által elborult agyában: Édile talán a kastélyban van; talán még van idő kiragadni a marquis kezéből.
Lesietett a lépcsőn s futva indult fölfelé a domboldal meredek útján. Negyedóra alatt fölért s mint az őrült ért a rácsos kapuhoz, amelyet nyitva talált. Berohant az udvarra. A kastély előtt zárt kocsi állott, amelybe két erős ló volt fogva. Éppen hallotta, amint a kocsi ajtaja becsapódott, visszhangot adva szíve dobbanására, s amint a kocsis meg akarta ereszteni a lovakat, odarohant. A kocsi sötét üregében két homályos alakot látott: egy férfiét meg egy nőét. Elordította magát s megragadva az ajtó fogóját, kinyitotta s bekiáltott:
- Édile!
Elfojtott sikoltás volt rá a felelet; ugyanabban a pillanatban egy izmos kéz ragadta galléron és lökte hátra, mialatt egy parancsoló hang így szólt:
- Hajts!
Carvajan látta, hogy vége lesz mindennek, hogy két kerékfordulás örökre elszakítja tőle azt, akit szeret. Végső erőfeszítést tett, a lovak elébe vetette magát s őrjöngve kiáltá:
- Édile, szálljon le!... Még nem késő... Nem eresztem el!
A lovak toporzékoltak, türelmetlenül rázták zablájok acél-láncait. Az előbbi hang, de már haragos rezgéssel ismét megszólalt:
- Legyen már vége! Ha el nem megy, vágj az arcába az ostorral!
A kocsis fölemelte karját: éles suhogás hallatszott, s Carvajan véres arccal, a kocsirud által bezúzott mellel rogyott le a kövezetre.
Amikor magához tért, az udvar sötét és csöndes volt, s a párisi úton tovasietve két csillag gyanánt fénylettek annak a kocsinak a lámpásai, amely Édilet és csábítóját vitte magával. Carvajan fölkelt, s elfacsarodott szívvel, lázas szemmel ment le Neuvillebe s tért haza a Vásár-utcába, ahová épp akkor hozták be az öreg Gateliert.
Odament gazdájához, megrázta, hogy fölébressze, s a fülébe kiáltotta, hogy leánya elment, megszökött Clairefont marquisval.
- Megszökött! érti? - ordítá, belemélyesztve ujját a vén iszákos karjába. - Megszöktette az a nyomorult... El van veszve...
- Elveszve, - csuklott Gatelier, akinek boros agyában még az üzleti dolgok kóvályogtak. - Dehogy van... Hiszen tudod, hogy a szállítás a vevő terhére megy!
Carvajan visszaejtette a szerencsétlent, aki elaludt, maga pedig fölment padlásszobájába, s ott szégyentől s dühtől emésztve vetette magát az ágyra.
Édile elmenetelének, ahelyett, hogy halomra döntötte volna Carvajan összes terveit, csakis szerencsés következményei voltak rá nézve. Vannak kiváltságos lények, akiknek javára fordul minden, még a szerencsétlenség is.
Az öreg Gatelier, miután leánya elhagyta, bánatára nem talált más orvosságot, mint iszákosságának fokozását. Ki sem mozdult a korcsmából s reggeltől estig ott ült külön asztalánál, lángoló szemmel, dagadt nyelvvel, halomra gyüjtve maga előtt a megivott kávék findzsa-aljait. Végképp eltompult, nem foglalkozott többé a kereskedéssel, sohasem emlegette leányát s Carvajanra bízta az üzlet vezetését. Három év lefolyása alatt aztán olyan jelentékeny lett az üzlet, amilyen sohasem volt, amikor még Gatelier apó kötötte az alkukat poharazás közben.
A negyedik év elején az öreg Gatelier meghalt. Temetésére eljöttek mindazok, akikkel életében kocintgatott; volt is nép elég. Leánya, aki a temetés reggelén érkezett meg, egyenesen a házba jött. A templomban Carvajan oldalán jelent meg, feketébe öltözve, lefátyolozva, úgy, hogy arcát nem lehetett látni. A szertartás után visszatért az apai házba, ahol egész napra bezárkózott Carvajannal, s este ismét elutazott.
Másnap a neuvillei szobafestőt elhívták s megbízták, hogy vakarja le a ház homlokáról a régi cégért, s a Gatelier neve helyett fesse oda a Carvajanét. Így tudta meg a város, hogy a boltoslegényből gazda lett s övé az üzlet.
Ettől fogva Carvajan csak nagyravágyásának és gyűlöletnek élt. Az egyik nem zavarta a másikat. Egy célja volt mind a kettőnek s egy irányban haladtak a cél felé. A nagyravágyás arra törekedett, hogy megbuktassa Clairefont marquist s ő foglalja el a vidéken való nagy befolyását és vagyonát. A gyűlölet pedig ki van elégítve, ha ez a kettős cél el lesz érve. A marquis távolléte korántsem csillapítá bosszúérzetét. Csak föl kellett tekintenie, hogy eszébe jusson minden. Ott látta a dombtetőn Clairefont fehér falát. Oda érkezett ő meg, lihegve, Szent Firmin éjszakáján, hogy Édilet visszavigye... S őt, Carvajant, hogy rászedte az a tacskó marquis! Tíz év multával is elsápadt még dühében és szégyenében, amikor ez eszébe jutott.
Figyelemmel kísérte a marquis életmódját, s vad kárörömmel látta, hogy annak vagyona épp oly mértékben fogy, mint az ő vagyona gyarapszik. A marquis csakhamar ráunva a víg életre, visszatért tudományos bogaraihoz, s pénzt fektetett be különféle iparvállalatokba, amelyek nem sikerültek. Eszejárása elevenebb volt, semmint helyes, hevesebb, semmint gyakorlati. Beleszeretett egy eszmébe, utána járt, ápolgatta és sok idő és pénz elvesztegetése után elejtette, hogy másikba legyen szerelmes.
Carvajan pontosan értesülvén a marquis költséges kísérleteiről, keserű nevetéssel ezt mondogatta:
- Meglássa akárki, nem lesz szükség az én beavatkozásomra; magától is tönkre megy.
Egyszerre olyan hír terjedt el a vidéken, melyen való sötét örömében Carvajan szinte reszketett. A marquis visszatért birtokára. Címeres hintó érkezett a vasuthoz, s a vonatról egy férfi szállt le, halvány árnyéka annak a csillogó főúrnak, aki valamikor az összes neuvillei nők szívét dobogtatta meg. Carvajan tulajdon szemével akart meggyőződni ellensége jelenlétéről. Fölfáradt a meredek domboldalon s az útfélről látta, hogy a kastély ablakai nyitva vannak.
Sokáig maradt ott a terrász mellett, háborgó gondolatokba merülve, s amikor beesteledett, a gyepágyak közt egy embert látott lassu léptekkel sétálni. Csak nehezen tudott ráismerni Honoréra, annyira megváltozott ez. Az egykor olyan karcsu termet megvastagodott, finom, kedves arca püffedt lett, s haja megritkult. Nemes, szép tartásu arisztokrata volt még most is, de nem többé az a leányos kecsességü szép fiu, akinek külseje annyira csábító volt. Carvajan utána nézett átható szemeivel s amidőn egy fasor kanyarulatánál eltünni látta, fenyegetően emelte felé karját s így szólt:
- Ohó, te elég oktalan voltál idejönni a kezem ügyébe... No hát majd meglássuk.
És lassu léptekkel tért vissza a komor, sötét kis házba, amelynek magányában gyűlöletét táplálta.
A marquisnak már rendeltetése volt az, hogy a neuvilleieket bámulatba ejtse. Amennyire zajos és eszeveszett életmódot folytatott azelőtt, olyan visszavonultan és dolgosan élt most. Szorgalmasan foglalkozott földjeinek javitásával és erdeinek hasznosításával.
Úgy látszott, mintha minden dologról saját külön eszméje volna, mert legelővé változtatta a kastély fás környékének nagyobbrészét és mintatehenészetet rendezett be. A clairefonti erdőség közepén fürészmalmot állíttatott föl s nagyban vágatta az erdőt. A fürészgépet mindenféle tökéletesítéssel szerelte föl, amiket maga talált ki, s nem röstelte megfogni a dolog végét, ha a gépezetek nem akartak működni. Idejének többi részét egy tornyocskában töltötte, amely tele volt természettani eszközökkel s amelyben kémiai kísérletekre való tüzelőhelyet is állíttatott föl. Úgy élt itt a nagy ablakok ódon üvegtábláin átszürődve szines világosságban, mint valami doktor Faustus.
Erről a titokzatossá vált dolgozószobáról mesés hirek kalandoztak. Azt mondták, hogy a marquis azért nem bocsát be oda senkit, mert bűvös mesterséget űz titokban. Néha a sötétben a tornyocska ablakai sajátos fénnyel gyuladtak ki, s a járókelők megdöbbenve látták messziről világítani ezt a fényt az éjhomályban. Bizonyára kitalált valami titkot a földek termékennyé és a legelők kövérré tételére; mert mióta gazdálkodással foglalkozott, termése hasonlíthatatlanul dúsabb volt.
Bérlői irígykedve mondták:
- A mi urunknak szép gabonája, buja takarmánya van, de azt csak ő tudja, hogy mijébe kerül... Hogy mivel trágyázza a földet, azt nem tudhatni, de hogy sokba van, az bizonyos, s kérdés, vajjon istenes dolog-e... Úgy bizony!
A parasztok azzal a minden újítás iránt való gyűlölettel, amely jellemök alapját képezi, nem akartak maguknak számot adni arról, hogy minő eszközökkel és módokkal érte el a marquis ezt a meglepő eredményt; jobban esett babonásságuknak, hogy valami természetfölötti mesterkedésnek tudják be.
Carvajan, aki nem hitt az ördöngősségekben, rögtön fölfogta, hogy miként fordíthatja hasznára a marquis új magaviseletét. Szakadatlan körútaiban, amelyeket a kerületben tett, ezt mondogatta a gazdáknak:
- Na, jó emberek, ugyancsak váratlan versenytársat kaptak. Honoré marquis állattenyésztéssel foglalkozik és tejet árúl. Módjában van, hogy nagyban dolgozzék... Csak iparkodjanak derekasan; az árak ez új termelés mellett okvetlenül csökkenni fognak... Mert Honoré úr nincs rászorúlva, gondolhatják, s árán alul fog eladni mindent...
Igy szította alattomban az elégületlenséget. Máris megnyerte szövetségesül Tondeurt, a fakereskedőt, aki nem nézhette nyugodtan, hogy a marquis maga fürészeli föl százados tölgyeit s küldi egyenesen a tengerészet nagy ácstelepeire, hajók építéséhez, kikötői munkálatokhoz.
A furfangos atyafi harci nádparipája a marquis gőzfürésze volt. Ebből a tárgyból sohasem fogyott ki a korcsmában:
- Lám, nekünk szegény szerencsétleneknek a két kezünk munkája után kell megélnünk, s ez a pénzes zsák megsemmisíti a becsületes munkát, mert olyan szerszámokkal dolgoztat, amik maguktól járnak... A fürészesek napszáma, amely eddig három frank volt, nem ér már többet negyven sounál... Hja, kapok embert, amennyi csak kell... Több a munkás, mint a dolog...
A gőzfavágó a Honoré által föltalált fürészekkel, sok költséget emésztett föl s korántsem hozott hasznot. A napszám leszállításával a fakereskedő módot talált arra, hogy előnyösen versenyezhessék a marquisval és tetemes nyereségeket dugjon zsebre. Azt a kettős eredményt érte így el, hogy nagy erkölcsi kárt tett a marquisnak, maga pedig sok pénzt nyert.
Mondhattak azonban Carvajan és cimborái bármit is, a földesúr népszerűsége még rendületlenül állott fönn, s megrontásának műve egy nap alatt nem mehetett végbe. Az 1847-iki választáskor a marquis jelöltül lépvén föl s a royalista bizottságok támogatását bírván, nagy többséget kapott s fényesen megverte Zéphyere Dumontiért, a völgyi nagy molnárt, aki a köztársasági pártot képviselte. A választási harc szerfölött heves volt, s Carvajan annyit fáradt a marquis ellenfelének érdekében, hogy a molnár leányát egészen meghatotta. Azt hitte, hogy iránta való szerelemből teszi a fiatalember azt, amit ez csak a marquis ellen való gyűlöletből tett. Carvajan sokkal eszesebb volt, semhogy föl ne használta volna a leány eme tévedését. S félesztendő mulva feleségül is vette százezer frank hozománnyal.
A másik évben a marquis is megnősült. Teljesen ellentétben atyjával, aki pénzházasságot kötött, az övé szerelmi házasság volt. Birtokos szomszédjának, Saint-Maurice bárónak ifjabb leányát vette nőül. A báró előkelő modoru és csekély vagyonu öreg arisztokrata volt, aki nagyon sokat tartott nemességére s gondolkozásmódját átplántálta idősebb leányára, Izabella kisasszonyra is. Az új marquisné, aki egyszerü és kedves teremtés volt, két gyermekkel ajándékozta meg férjét, egy fiúval meg egy leánnyal, s nagyon is rövid élete alatt valódi angyala volt a család tűzhelyének. Amidőn harmincöt éves korában elköltözött, magával vitte a ház egész bölcsességét, s a marquis visszasülyedt föltalálói szenvedélyébe, amely a kor haladtával egyre erősebb és költségesebb lett.
Róbert tizenhárom és Antoinette tíz éves volt, mikor anyjukat elvesztették. Helyette nem maradt számukra más, mint egy tudományos utópiákba merült apa, meg egy vén kisasszony, a nagynénjök, akit a hajadonság megférfiasított s aki ötven évvel hátra volt a kor eszméi mögött.
Izabella kisasszony odahagyta a kis Saint-Maurice-kastélyt s Clairefontba jött lakni. S mialatt sógora azzal töltötte életét, hogy elméletben csodálatraméltó, de gyakorlatban tönkrejuttató találmányokat tett, ő lóra ültette unokahugát, célba lövöldözött unokaöccsével a parkban, s lovagló-öltözékével, határozott modorával, alkuvást nem ismerő elméleteivel és gall tüzességével a Fronde ama büszke amazonjaira emlékeztetett, akik folyvást cselszövényekben, folyvást harcban forogva, lebegő tollbokrétával és szalaggal járták az országutakat.
Emberi szájból soha annyi barbarizmus nem volt hallható. Egész természetességgel mondá:
- Unokaöcsém úgy üli meg a lovat, akár egy „bucentaurus”.
Izabella néninek végzetes befolyása volt Róbert öccse jellemére. A maga nyers gyöngédségével kicsikora óta becézgette, elkapatta, azt hitetve el vele, hogy a világ tisztán a Clairefontok és Saint-Mauriceok gyönyörüségére teremtetett, s hogy a többi ott található élő lények csupán arra valók, hogy e két nemes család alázatos szolgái legyenek. Róbert, e szép és kedves, pozsgás képü fiu, aki meglepő szellemi tunyasággal és csodálatos testi mozgékonysággal volt ellátva, becsületére vált annak a nevelésnek, amelyet Izabella nénjétől kapott, s a legszenvedélyesebb vadász, a legkitartóbb ivó s legféktelenebb leánycsábító lett belőle.
Ami Antoinettet illeti, ez Izabella néni fölforgató oktatásai mellett is elragadó, egyszerü és - jelenkori leány lett. Modorával, amely épp olyan szelid és csöndes volt, mint a Róberté eleven és lármás, legkevésbbé sem mutatta magát marquisnőnek. Módot talált arra, hogy maga művelje ki magát; sokat olvasott, habár e mellett nem hanyagolta el a testi gyakorlatokat sem, amelyekért a vén kisasszony annyira lelkesedett. Középtermetü volt, de remek alkatu. Kerekded, üde, rózsás arca, ragyogó fekete szeme, finom metszésü ajka s apró fehér foga volt. Kezei és lábai igézők voltak. Arcának rendes kifejezése vidám és nyájas volt. Első látásra is jónak és egészségesnek itélte az ember. Olyan volt, mint valami hamvas gyümölcs, ép és zamatos. Imádta atyját, akit úgy kényeztetett, mint valami gyermeket. Az egész házban egyedül ő részesítette figyelemben a marquis tudományos elméleteit. Tanulgatott, hogy megértse ezeket, ami nem mindig sikerült neki, de azért bizalommal csodálta. Igen csinosan tudott rajzolni s másolgatta neki a gép-mintáit, letisztázta s vízfestékkel ki is szinezte.
Clairefont marquis ilyenkor boldogsága tetőpontján volt és a megható csodálat, amelyet leánya szeméből kiolvasott, legédesebb jutalmát, diadalát alkotta. De ez volt az egyetlen is. Soha szerencsétlenebb föltaláló nem volt a világon. Termékeny agya folyvást újabb alkotásokra serkentette és soha egyetlen találmányát sem alkalmazhatta haszonnal. Eleinte csak kicsiben tette a kísérleteket. A költség egyre jelentékenyebb lett s az eredmény sohasem felelt meg a várakozásnak. Mindig a földmivelés terén kereste a merész és gyümölcsöző újításokat. Merészeknek csakugyan merészek, sőt némelyek szerint hóbortosak voltak, de gyümölcsözők bizony nem voltak, ha csak a kereskedőkre nem, akik a gépeket, az anyagot, a vegyi szereket és műveleteinek egyéb drága alkotó-elemeit árulták.
Bár a marquis vagyoni helyzetének fokozatos hanyatlása nehéz gondokat okozhatott környezetének, Clairefont lakói mégis boldogok voltak. Nem úgy voltak azonban a Carvajan-házban, jóllehet a családfő tekintélye nyilvánosan és vagyona alattomban egyre gyarapodott. Tíz év óta a vásár-utcai kis ház olyan volt, mint a Gatelier apó idejében. A Carvajan-pár megtelepedett és folytonos munkában élt benne. A gazdag molnárleány, ábrándjainak magaslatáról lezuhanva, s megértve, hogy férje csak a vagyonáért vette el, keserü könnyeket hullatott. Az anyaság volt egyetlen öröme, s ennek szenvedélyes hévvel engedte magát át. A kis Pascal volt egész élete: jelene és jövője. Ha mosolyogni látta, elfeledte minden bánatát s beletörődött a Carvajan szigorú takarékosságába, azzal biztatva magát, hogy gyermeke valamikor annál gazdagabb lesz.
Pascal ebben az ócska, alacsony, szűk, sötét házban nőtt föl, folyvást reszketve apja, ez elsült bőrü, hegyesorru, arany-sárga szemü ember előtt. De e fenyegető alak mögött ott volt anyja halvány, szomoru arca, akinek szelíd nézése fölmelegítette a gyermek szívét s gyöngéd szavai megnemesítették lelkét. Sötét faburkolatu szobában laktak ketten, amelynek egyetlen ablakán még a régi zöld üvegkarikák voltak meg s amelynek párkányán egy nagy virágtartóban színes viola és szegfű illatozott. Pascal ez ablak előtt játszadozott, amely egyetlen világos pontja volt a sötét hajléknak. S az anya így egyszerre gyönyörködhetett gyermekében és virágaiban.
Carvajan csak enni jött be hozzájuk. Ha úton nem volt, földszinti dolgozószobájába zárkózott, ahová vásári napokon a kölcsönt kereső megszorult mezei gazdák a kerület összes falvaiból való sarat hordtak be vaskos cipőikön. A kapu nehéz kalapácsa, amelyet türelmetlen kezek hoztak mozgásba, tompán dörgött végig a folyosón s a téglákon hallható lett a szolgáló csoszogása, aki ajtót ment nyitni. Néha indulatos szóváltás zaja hallatszott föl az emeletre, de azt is csakhamar kettészakította a Carvajan érdes, metsző hangja.
Az ajtók csattogtak, amikor betevődtek, Pascal kiváncsian dugta ki ekkor fejét az ablakon két virágtő közt, s látta, hogy a látogató mint megy odább a Vásár-utcán lehorgasztott fejjel, leeresztett vállal, lesújtottan. Néha a sarkon hátra is fordult az ember, haragos arccal, fenyegető ököllel. És egyszer egy paraszt a ház előtt, mihelyt a kapu bezárult mögötte, ezt kiáltotta:
- Elszedted a teheneimet, el a földemet. A bőröm is kéne még, gaz uzsorás?
A gyermek hétéves volt. Gondolkozóba esett, érezte, hogy apját szidalommal illették, de nem értve, hogy mit jelent. Mélyen belevéste emlékezetébe a szót, s váltig forgatta agyában, hogy értelmét, értékét fölismerje. Zaklatott képzeletében végre is ijesztő képet alkotott magának az „uzsorás”-ról. Olyan fekete, vad, óriás-félének gondolta, amilyenek a mesékben sanyargatják az ártatlanokat és gyöngéket. Álmában is folyvást ezt a rettenetes szörnyeteget látta, aki az ő apja képét viselte. Egyszer aztán nem állhatta tovább és hosszas tétovázás után bátorságot vett megkérdezni anyjától:
- Ugyan mi az, hogy „uzsorás”?
A szegény asszony elsápadt a gyermek ártatlan nézésétől. Szótlan maradt egy pillanatig, s azután azt mondá:
- Mi okból kérdezed ezt?
Pascal elbeszélte azt a jelenetet, amelynek tanúja volt.
Az anya lehajtotta fejét s azután így szólt:
- Ki ne mondd ezt a szót többet, drágám... Lásd, azok, akik nem boldogok, könnyen igazságtalanok... Az az ember bizonyosan csak nem kapta meg azt, amit remélt, s csalódása miatt apádra haragudott... De légy meggyőződve, hogy a te apád becsületes ember, ha néha nagyon szigoru is az üzleti dolgokban... Végre is apád ő, akit te tisztelni és szeretni tartozol...
Hangja reszketett kissé, amikor ezt mondta, s szemébe könny gyűlt. Ez a jelenet mélyen belevésődött Pascalnak az emlékezetébe, s később megértette a szó félelmes jelentőségét.
Pascal, akit atyja Evreuxba küldött, ott kezdte meg tanulmányait. Utóbb, amint Carvajan egyre gazdagodott, a vidéki iskolázás elégtelennek tetszett s húszéves koráig a leendő örökös Párisban tanult. Elvégezte a jogot, letette összes szigorlatait s csak mint kész ügyvéd tért vissza Neuvillebe. Férfi volt már ekkor, értelmes ésszel, látó szemmel. A vásár-utcai házban semmit sem talált megváltozottnak. Fekete és alacsony volt a ház most is, ugyanaz a járás-kelés hagyta benne sárnyomait és hallatta heves szóváltásait. Vénebb lett ugyan mindenki, a kölcsönadó épp úgy, mint a kölcsönvevő, de a pénzforgalom a régi maradt. És az arcok dühtől torzultak el és az ajkak kemény szóra nyiltak, amely azonban most már nem hangzott el, mert Jean Carvajannal csinján kellett bánni; az a szó pedig nem volt más, mint az, amit a multban mondtak rá s amely egész életében rajta ragad: uzsorás.
Mindenki reszketett apja előtt, jól láthatta. Annyira féltek tőle, hogy nem is gyűlölték, bár ragadozó körmei mindenkit megtéptek. Nem zugolódtak zsarnoksága ellen, míg Honoré márki, aki jó és nagylelkü volt, csak megvetést és gyűlölséget keltett. Azt mondták: olyan bárgyu, hogy meg lehet csalni anélkül, hogy észrevenné. S éppen azok, akik megcsalták, dühöngtek ellene, hogy elfeledtessék rosszhiszeműségüket. Így mutatkozott aztán egész utálatos meztelenségében a paraszt természete, aki csúszik-mászik az előtt, aki zaklatja, ostorozza és kajánul támad az ellen, aki dédelgeti, cirógatja.
Carvajannak az életmódja legkevésbbé sem változott. Egyetlen cselédje egy szolgáló volt, aki úgy dolgozott, mint a jószág. Carvajanné szótlanul, szomorkodva zárkózott be szobájába, mint azelőtt. Megőszült: ez volt az egész változás. Örömmel teli pillanata volt az, amikor fiát ismét visszanyerte. De az öröm rövid ideig tartott. Mindjárt az első napokban bizonyosnak látszott, hogy Pascal és apja nem egykönnyen fogják egymást megérteni. S aki Carvajant ismerte, tudhatta, hogy ez a helyzet vihart fog szülni.
Huszonnégy óra mulva, amelyet az anyai szeretet áradozásainak engedett, a családfő lehivatta örökösét földszinti szobájába. Pascal lement. Apja nyugodtan, hátratett kézzel járkált a szobában.
- Na fiu, - szólt Carvajan, hirtelen megállva, - hát visszakerültél a házamba; szívesen is látlak benne. Jól tanultál, s minden arra mutat, hogy nem vagy ostoba. Úgy gondolom hát, hogy dolgozni szándékozol... ügyvéd vagy s nekünk van itt törvényszékünk... Nem lesz hát nehéz kitüntetned magadat. Módomban van, hogy mihamarabb sok klienst szerezzek számodra... Hajlandó vagy-e erre a pályára lépni?
Pascal szó nélkül hajtotta meg fejét.
- Igen? Akkor hát beiratod magadat a neuvillei ügyvédi lajstromba, s hogy mindjárt hozzáfogj, tanulmányozd át ezt a pár ügyet.
S azzal fölvett asztaláról egy halom iratcsomót, kezébe nyomta fiának s barátságosan a vállára verve, hozzá tevé:
- Nagy hasznomra lehetsz, ha meg akarod érteni a dolgot: sok pénzt kereshetsz utánam...
Pascal bezárkózott egész napra s belemerült az iratokba. Csakhamar tisztában volt mindennel. Az, amit apja „dolog”-nak nevezett, más embereknek meglepő ügyességgel való kizsákmányolása volt. Semmi sem volt itt, ami ellenkezett volna a törvény betűjével. A kényesebb esetekben pedig mindig volt egy harmadik személy, aki a felelősséget viselte, a hasznot Carvajannak hagyva. Egyik ügyben sem szerepelt a tőzsér a maga nevében. A követelést úgy engedte át neki más s ő csak forgatója volt a váltóknak. A mások előtérbe tolásának egész rendszere tárult föl itt Pascal bámuló szemei előtt. Ezen az egyetlen napon végképp és visszavonhatatlanul alkotott magának ítéletet apja felől.
Lehajtotta fejét a jogi szószaporítás ez irathalmazára, amely olyan siralmasan derítette föl előtte a valót, s elmerengett.
Megjelent előtte a hirtelen fölidézett egész mult. Eszébe jutottak a szerencsétlenek, akik agyonkínzott áldozatokul mentek ki a fekete kis házból. Hallani vélte a vitákat, amelyekben indulatos szavak törtek ki, látta az eltorzult arcokat, az apai ház felé emelt öklöket s fülébe hangzott ismét a gyalázatos szó: Uzsorás! Hát ilyen embernek a fia ő, aki mindenért rajong, ami szép, jó és igaz? Bűntársa legyen ő! Nyilvánosan födözze tekintélyével, védelmezze ékesszólásával és elősegítse tudományával a gyengék kifosztásának aljas művét? Nem! Soha!
Fölállt és sápadozva attól a gondolattól, hogy vissza meri utasítani azt a föladatot, amelyet apja rábizott, kinyitotta az ablakot s az esti levegővel hűsítette láztól égő homlokát.
Az éj ráborult Neuvillere, csönd lepte el az elhagyott utcákat. Az ég biborossá lett a hegyek mögé hanyatló nap utolsó sugaraitól. A távolban kis harang csendült meg, gyöngéden, mélabúsan, s az ifjúnak úgy tetszett, mintha ártatlanságának lélekharangja kondult volna meg. Azt mondá magában, hogy reá nézve vége már az életben mindennek, s hogy soha egyetlen boldog pillanata sem lesz. És szíve mélyéig megdermedve, keservesen zokogott. Zsibbadtságából a cseléd hangja rázta föl:
- Várják az estebédhez, Pascal úrfi...
Összerezzent arra a gondolatra, hogy apja elé kerüljön. Becsületessége olyan helyzetbe szorította, amelyből nem volt menekvés. Ennek meg kell lenni. Lement az ebédlőbe, ahol szülei már az asztalnál ültek, amelyen a leves párolgott.
Levertsége föltűnt anyjának, aki aggódva nézett rá. Carvajan vidáman dörzsölte kezét s nevetve mondá:
- Meglátszik a fiún, hogy dolgozott... Helyes... Együnk!...
Az étkezés szótlanul folyt, Pascal gondolataiba volt merülve, védekezését forgatva elméjében. Az anya szomorúan hajtotta le a fejét, vihart sejtve. Carvajan falánkul evett. Amikor az ebédnek vége volt, olyan hangon, amely feleletet nem tűrt, így szólt nejéhez:
- Lelkem, fölmehetsz a szobádba. Pascalnak és nekem beszélni valónk van egymással.
Átvezette a fiatalembert dolgozószobájába, leült íróasztala elé és szúrós tekintettel, metsző hangon kérdé:
- Nos?
Semmi bevezetés, semmi kerülgetés, semmi habozás: egyenesen, rögtön a dologra tért. És minden tétovázás nélkül kellett felelni erre a rettenetes „nos?”-ra, amely zivatart rejtett magában. Pascal összeszedte bátorságát, megmerevítette reszkető lábait s száraz torokkal, elfogódott hangon mondá:
- Nos apám, az igazat megvallva, siralmasaknak találom ezeket az ügyeket. Tüzetesen vizsgáltam át valamennyit. Szigoru végrehajtásokkal csakis rossz véleményt lehetne kelteni, s ha mernék önnek tanácsot adni, azt mondanám, hogy egyezkedjék s kerülje a nyilvános tárgyalást.
Carvajan nem felelt. Arcának vonalai megkeményedtek s olyan éleseknek látszottak, mint a kő. Gúnyosan sziszegett, fölállott s azután így szólt:
- De fiú, hiszen én pénzt előlegeztem... s azt vissza kell kapnom... Nem félek én a világosságtól... Minden pillanatban kénytelen vagyok kibecsültetni a vagyonukból olyan adósokat, akik nem fizetnek... Akinek földje nincs, az a termését köti le... Hiszen, fiam, ez tisztán csak a földmivelési hitel... Ha én nem volnék, a bérletjüket sem tudnák megfizetni a birtokosoknak... Vagy azt gondolod, hogy nekik ajándékozom a pénzemet? Eh, szedtevedte, végre is én nem vagyok holmi filantróp, hanem üzletember... Lejáratkor vagy pénzt, vagy gabonát akarok látni... De te csak beszéltetsz itt engem hiába. Csak olyan jól érted a kérdést, mint magam!... Lásd, a dolgokat nem elméletileg, iskolai eszmék szerint kell megitélni... hanem gyakorlatilag... Megmondjam, hogyan áll a dolog valójában?... Nohát ezek a semmiháziak, akiken te szánakozol, rászednek, befonnak engem... én ezeken az alkukon, amitől te megijedsz, voltaképpen rajtavesztek.
Olyan bámulatos meggyőződéssel mondta el ezeket, hogy fia nem talált szavakat a feleletre... Még hogy őt fonják be! Ő, Carvajan az áldozat és adósai kifosztják! A tőzsér még néhány lépést tett, azután szembeállt fiával s merően a szeme közé nézve kérdé:
- Különben itt csak egy a kérdés. Elvállalod-e az ügyemet?
Pascal habozott egy pillanatig, azután elvörösödött s határozott hangon felelé:
- Nem.
- Ah! Ah! - mondá Carvajan kétféle hangon, - te ugyan nem rágod a szót... De azt gondolod tán, hogy itt tartalak mint semmittevőt?
- Ne féljen, apám, dolgozni fogok... Csak arra kérem, ne erőltessen.
- Árultam én el olyas szándékot? - viszonzá durván Carvajan. - Azt gondolod, rád vagyok szorulva? Csak azt szerettem volna, hogy részese légy műveleteimnek és hasznát vedd tapasztalataimnak. De te a fenhéjázót adod s a magad erejéből akarsz boldogulni. Lehet, hogy sast nemzettem... De amíg az ellenkező be nincs bizonyítva, úgy vélekedem, hogy csak ökörszem vagy... Jó éjszakát, fiam. Előitéletek táplálásában tetszelegsz. Meglássuk, mi hasznát veszed majd az életben...
Kinyitotta az ajtót s intett fiának, hogy távozzék, azután pedig minden további szó nélkül zárkózott be a szobába. Egyedül maradva, föl s alá járkált egy darabig, izgatottságtól kidagadt arccal. Végre megállott s öklével nagyot ütve az íróasztalra, fölkiáltott:
- Hogy szembe szállt velem!... Egy húszéves tacskó, aki bírálgatni meri az apját! Eh, szedtevedte, szabadjára hagytam... Most esik meg rajtam először, hogy eltűröm az ellenszegülést... Szavamra mondom, szinte zavarba ejtett!
Megcsóválta fejét, elgondolkozott egy pillanatig s azután mosolyogva tevé hozzá:
- Hiába! tudja, hogy mit akar: Carvajan-fajta!
Carvajan volt, de jó fajta, nemzetségének egész erős határozottságával és tüzességével, de lelkiismeretes becsületességgel párosultan. Szavának állott s beiratkozott az ügyvédi lajstromba. Alig működött egy évig, midőn hírneve már meg volt állapítva s a roueni törvényszék előtt politikai pörben is szerepelt. Világosan és ékesen beszélt, s ha a tárgy fölmelegítette, igazi szónoki magasságra emelkedett. A bírák meglepetéssel, szórakozottság és álmosság nélkül hallgatták s ez a figyelem, melyet tőlük kicsikart, hasznára vált az ügynek, melyet képviselt.
A váratlan dicsőség, amelyet Pascal aratott, kétféle hatással volt apjára: hizelgett neki és dühössé tette. Carvajan látta, hogy a fiatalember mily nagy befolyásra fog csakhamar szert tenni s érezte, hogy végképp kisiklik kezei közül. Ha Pascal középszerü marad, nem törődött volna vele. Kicsinylő közönnyel tartotta volna házában, szállást és kenyeret adva neki. De nem elkeserítő dolog-e, hasznát nem vehetni ilyen kitünő embernek? Milyen eszköz volna ez egy ügyes ember kezében, s milyen könnyen lehetne megszerezni az uralmat az egész kerület fölött!
De hogyan nyerjen uralmat a fia fölött? Sohasem tanusított iránta gyöngédséget. Folyvást csak üzleti ügyeivel foglalkozva, sohasem iparkodott szívébe hatni fiának, aki szinte idegenül nőtt fel mellette. S most már késő volt. Volt azonban még egy igen biztos és igen hathatós eszköze: az a szeretet, melyet Pascal anyja iránt táplált. A szegény asszony néhány év óta nagyon beteges volt. Folyvást gyengült, anélkül, hogy egy panaszos szót hallatott volna. Gyermekének hazatérése kimondhatatlan örömmel töltötte el. Az ódon sötét ház megvilágosodott, megifjodott. Maga Carvajan is szelídebb, mosolygóbb lett. Olyan melegséget árult el egyszer-egyszer, amilyet nem is sejtettek benne. Este ott maradt az ebédlőben s tréfás élénkséggel beszélgetett. Látszott rajta, hogy tetszeni akar. A mumus magától lett kezessé. S az anya és a fiú, mialatt az új állapotnak örvendtek, aggódva kérdék maguktól, hogy e nyájaskodás mögött mi lappanghat.
Egy reggel Carvajan korán jött be neje szobájába, kérdezősködött hogyléte felől, barátságosan megveregette az arcát s az ágy szélére ülve, fiáról kezdett vele beszélni, dicsérte tehetségét, amely megnyit előtte minden utat, s végül fölkérte, hogy puhatolja ki, nem volna-e kedve politikai térre lépni, mert úgy kiváló állást foglalhatna el a vidéken.
Egy hét mulva, amely alatt a tettetéshez és várakozáshoz szokott embert majdnem megölte a türelmetlenség, végre kérdést lett. A felelet korántsem olyan volt, amilyet remélt. Pascalnak semmi kedve sem volt a politikához s irtózott attól, hogy belekeveredjék a mozgalmakba.
Carvajan elfulladtan, dühvel hallgatta azt, amit neje mondott. Úgy érezte, mintha kővé keményült koponyájában összesajtolódott volna az agyvelő. Gondolatai szédítő sebességgel kavarogtak.
Egy pillanatig szótlanul nézte reszkető kezeit, azután bősz felkiáltással tört ki:
- Azt hiszitek talán, hogy tovább is a bolondját járathatjátok velem? Vagy engedelmeskedtek, te is, a fiad is, vagy kitakarodtok innen. Itt én vagyok az úr; soha senki sem szegült ellenem, s most ez a kölyök kapna rám? Majd lépésbe terelem én... Érted, asszony?... Lemetszem a taraját a kakasodnak. Majd meglássuk, akkor is olyan kényes lesz-e!... Ördögadta fatyja, tejfölös szájuja! Ez akar incselkedni a papával?... De jaj neki!... Elkergetem a háztól s mindenki megtudja, hogy engedetlen volt!
Sokáig dühöngött így. Rémületbe ejtette boldogtalan nejét, aki lázba esett s ágyba volt kénytelen feküdni. Másnapra állapota igen komoly lett, s egy hét múlva már menthetetlennek látszott.
Fia nem hagyta el a szobát s hű odaadással ápolgatta anyját, borzadással hallgatva azt, amit lázában a beteg öntudatlanul mondott el Carvajan fenyegetéseiről. Egy este magához tért, fölemelkedett vánkosán s fagyossá lett kezét fia homlokára téve, aki térdre bocsátkozott az ágy előtt, ezt rebegte:
- Elválunk egymástól, édes fiam... Óh, nagy fájdalom ez nekem... Úgy szeretlek!... Sok bánatunk volt az utolsó időkben... Ne emlékezzél rá soha... Sohase okozz keserűséget azoknak, akik körülötted vannak... A legnagyobb öröm a földön, lásd, az, ha jók vagyunk...
Aléltság vett rajta erőt, s Pascal, akinek szeméből patakzott a könny, elhalványodni látta, mintha meg akarna halni. De csakhamar magához tért és előhivatta férjét. Néhány pillanatig beszélgetett vele. Fia, aki az ablakhoz huzódott, amelyben most is ott díszelegtek a kedvelt virágok, semmit sem hallott abból, amit anyja mondott.
Carvajan komor arccal, szó nélkül hallgatta. Végre a beteg parancsoló jellel nézett rá, amelyre azzal felelt, hogy igent intett fejével. A haldokló vonásait öröm deríté föl. Megkönnyebbülten bocsátkozott vissza a párnára, mintha nyomasztó tehertől szabadult volna meg. Odahívta Pascalt és azt mondta neki:
- Öleld meg apádat előttem!
A fiatalember a fájdalomtól felindulva borult apja karjaiba s két forró csókot nyomott arcára, melyeket amaz fagyos ajakkal viszonzott. Szíve ridegségétől hidegebb volt az ajka, mint a haldoklóé. Azután az anya azt mondá fiának, hogy menjen ki, s egyedül maradt ügyvédjével.
Este már egészen közelnek tetszett végpillanata. Megtörte a csendet, amely addig zavartalan volt, s ezt súgta fia fülébe:
- Apádnak hagytam azt, amivel törvény szerint rendelkezhettem... Tudom, hogy te magad is tudsz magadnak vagyont szerezni... És ez volt az egyetlen mód arra, hogy biztosítsam számodra a békességet... Carvajan rettenetes ember... Ne jőjj vele összeütközésbe soha... Örökséged lesz szabadságodnak az ára... Bocsáss meg, hogy kifosztottalak... Légy jó az életben... Jónak kell lenni...
E szelíd szavakkal ajkán húnyt el. Pascal befogta szemét, ráhajolt, hogy megcsókolja és komoly hangon mondá:
- Nyugodj békével, anyám, örökségem a te jóságod lesz...
S mintha küszöbén az örökkévalóságnak, amelybe belépett a halott, meghallotta volna fia igéretét: sápadt homloka és arca mennyei szépségtől sugárzottak.
A temetés után való napon Jean Carvajan behívta fiát abba a szobába, amely első viszályuk tanuja volt, s nyugodt hangon mondá:
- Fiam, a veszteség, amely bennünket ért, mindenesetre változtatni fog életmódunkon. Mielőtt határoznék, ismerni szeretném a te szándékodat.
- Az nagyon egyszerü, apám. Ha nincs ellene kifogása, elmegyek Neuvilleből.
- Szabadságodban áll, - viszonzá Carvajan, akinek homloka összeráncolódott megcsalt reményeinek kínos emlékétől.
- Jó. Akkor holnap indulok.
- Amikor visszajössz... házam nyitva lesz előtted.
- Köszönöm, apám.
Egy szót sem váltottak többet egymással.
Másnap Pascal elhagyta azt a földet, ahol született, a vásár-utcai kis házban, egyedül hagyva Carvajant gyűlöletével.

III.
Clairefont marquis leánya, amikor a neuvillei völgy magaslatán Pascalt magára hagyta, gyorsabb lépésre szorította lovát. El akart távolodni ettől az embertől, aki első látásra rokonszenvesnek tetszett, s akiben utóbb nagy bosszankodására egy Carvajant kellett fölfedeznie. El akarta volna űzni gondolataiból, mint ahogy az imént maga távozott el tőle; de bármennyire nem akarta is, utitársának rokonszenves arca, világos szeme és komoly kifejezésü szája makacsul jelent meg előtte folyvást.
„Pedig derék, őszinte embernek látszik”, mondá magában, „s ime egy gazembernek a fia.” Azután engedményre volt hajlandó: „De azért talán mégis igen jó és igen becsületes ember.” De csakhamar föltámadt érthetetlen elnézése ellen: „Csakhogy ez nem valószínü. Az alma nem esik messze fájától... Meghökkentnek, zavarodottnak látszott, mikor megtudta, ki vagyok... s lekonyította fejét... Honnan került elő ez is, hogy nekünk ártson?”
Egy Carvajannak, az ő felfogása szerint, nem lehetett más célja az életben, mint az, hogy rosszat tegyen a Clairefontaknak. De mi rosszat lehetett még nekik tenni? Nem nagyon is el van-e már végezve ez a munka? És mi újabb csapást lehetne mérni erre a családra, amely fokozatos hanyatlásában annyira elszegényedett, hogy közel áll az inséghez? S mély szomorúsággal tekintett a még csak huszonhárom éves leány vissza a múltba, sorra véve a lassu, de biztos pusztulás egyes tüneteit.
Ismét maga előtt látta a pompás, fényüző, népes kastélyt, amelyet gyermekkorában ismert. Azután, amint idősebb lett s érteni tudta már a dolgokat, a háztartás csökkent, a lovak kevesbedtek az istállókban, a cselédség ritkult, a bútorok koptak s nem cserélődtek föl újakkal. Lassankint már elközeledett a nyomor. A fizetési meghagyások - a marquis tudományos kísérletei következtében - egyre jöttek s folyvást fizetni kellett, míg végre alig maradt valami.
Honoré marquis, aki mindig valami kísérlettel volt elfoglalva, sejteni sem látszott ezt a fejleményt. Az igazat megvallva, nem is szenvedett általa. Antoinette minden lehetőt megtett, hogy a „feltaláló” meg legyen kímélve a súlyos helyzet zaklatásaitól. A gyöngédségnek valóságos ostromzárával vette körül, s magának tartogatott minden gondot és minden szomorúságot. Anyásan bánt azzal a vén gyermekkel, aki folyvást csak ábrándjainak élt s mindig remélt valami találmányban, amely százszorosan fogja visszaadni övéinek azt, amit tőlük elvett.
Csak egy dologban nem lehetett teljesen megcsalni. Antoinette két év óta járt jegyben Croix-Mesnil báróval s évszakról évszakra halogatta az egybekelést. Ezt a házasságot még akkor határozták el, amikor a marquis látszólag ura volt még birtokainak, s úgy látszott, hogy az esküvő csakhamar meg is lesz.
El volt határozva, készen volt minden, ki is akarták már őket hirdetni, midőn Antoinette egyszerre csak megváltozott, s egy távoli rokonának halálát adva okul, azt kívánta, hogy halasszák el az esküvőt.
A marquis hasztalan faggatta leányát e szakításnak látszó lépés miatt, de Antoinette csak azt felelte, hogy boldognak érzi magát atyja mellett s nem siet őt elhagyni - várni fog.
A feltaláló, úgy a hogy, belenyugodott leánya elhatározásába; de ha nem agyrémei után jár, hanem inkább számadásait nézte volna át, Antoinette elhatározásával könnyen észrevehette volna egy kétszázezer frankos adósság lejártát (a Bánya aknája nyelte ezt el), s megértette volna, hogy leánya miért nem akar férjhezmenni. De a Carvajan végrehajtóján és Izabella nénin kívül senkinek sem volt tudomása a nagylelkü áldozatról, amellyel Antoinette a birtok egy részének elkobzását akadályozta meg.
Antoinette, gondolatai folyásának engedve magát át, régóta állt már ott a Bánya fehér oldala előtt. Megfeledkezett mindenről: a különös találkozásról, az idő teléséről; s a kantárszárat a ló nyakára eresztve, mozdulatlanul maradt. Lábai előtt használatlanul korhadtak az aknák gerendázatai, az állások ürességtől tátongtak, a waggonok mozdulatlanul állottak vágányaikon, amelyek a kihült mész-kemencékhez vezettek. Abban maradt az egész bányamunka, amelyet atyja éveken át lázasan űzött. Nem fejeztek be semmit. S a hasznavétlenül összehordott mészanyag képviselte a nemesi ház vagyonát, a leány boldog reményeit, a családapa agg napjainak biztosítékát. Semmivé volt téve, helyrehozhatatlanul, az egész múlt, jelen és jövő. Pedig hányszor hallotta Antoinette a marquisnak ezt a fölkiáltását, amint a halomra mutatott: „Ebben van a család vagyona!”
Kísérleteket tétetett, amelyek mind kedvező eredményt igértek. A clairefonti mész kitünő volt s minden versenyt kiállhatott. Pár éven át jelentékeny mennyiséget is adtak el belőle. De a marquis, hogy a kezelést tökéletesítse, gépek föltalálására adta magát. Új mészégetési módozatokat kutatott. És kísérleteire rápazarolta a vállalat hasznát. Örökké hiányzott gondolataiban az összefüggés a következetességgel. A badar képzelődés folyvást a jobbat kereste, holott a jó már megvolt s könnyen és biztosan lehetett hozzáférni, a feltaláló démoni szenvedélye szüntelenül a haladás útján akarván előtörni. S így aztán az egyenes, rendes úton elérhető egyszerü, valódi siker helyett a rögös, tekervényes úton elért kudarc, s a vagyon gyarapodása helyett annak pusztulása következett be.
Az ebédre hívó harang, amely a kastélyból lehallatszott, fölrázta a leányt merengéséből. Megcsapta lovát, amely vágtatva indult tovább s csakhamar a kapu elé ért. Antoinette megrázta fejét, mosolygó arcot öltött, átléptetett a nagy udvaron, amelynek kövei közt magasra nőtt a fű, maga szállt le a lóról, bevezette az istállóba, lekantározta s odabocsátotta a friss szalmával behintett hidlásra, azután karjára fogva hosszú ruhája alját, kutyája kíséretében a ház felé tartott.
Az ebédlőben négyen ültek az asztalnál. A szolgálatot egy öreg inas végezte. A marquis mellett balfelől üres volt egy hely: a késedelmes Antoinette helye; jobbfelől Saint-Maurice kisasszony ült az ő gránátos-termetével, vörös-foltos arcával; szemközt pedig a fiatal Róbert gróf, meg egy hosszu, sápadt, kopasz fejü és csupasz képü ember ült, aki aranyfoglalatu pápaszem mögé rejté tétova nézésü szemeit.
- Ah, itt van már Antoinette! - mondá a marquis elégülten, amint leányát belépni látta. - Édesem, már aggódni kezdtem miattad... Háromszor huzattam meg a nagy harangot, hogy meghalld... Messzire voltál?
- Saucelleig mentem el, kedves apám, - felelt Antoinette, az öreg urat megcsókolva. - A bérlő gyermekei betegek, s meg akartam tudni, hogyan vannak... Jónapot nénikém...
- Jónapot, üdécském... Gyere ide, hadd csókoljalak be... Csupa harmat és virágillat vagy...
- Önre illik ez, kedves néném... Szintúgy sugárzik ma.
- Jó, jó, te hizelgő! - viszonzá harsány hangon Saint-Maurice kisasszony. - A sugárzásom csak olyan, mint a naplemente.
S Izabella néni derült mosolyra terpeszté lángoló arcát. Antoinette körüljárta az asztalt, barátságosan legyintette meg bátyja arcát, s kezet nyujtva a vendégnek, aki üdvözlésére fölállott, mondá:
- Örülök a szerencsének, Malézeau úr... Bocsásson meg, de nem tudtam, hogy önt is itt fogom találni... Jól megy-e még az iroda? Hát Malézeauné asszony hogyan érzi magát?
- Jól, kisasszony, szolgálatjára, köszönöm szíves kérdését, kisasszony... - felelt a közjegyző, akinek megrögzött szokása volt, hogy mondatait telerakta az uram, asszonyom, kisasszony megszólításokkal, amelyek beszédének furcsa színezetet adtak.
- Eszerint hát semmi baj! - rekeszté be Antoinette, s vidáman ülve le atyja mellé, az öreg szolgához fordulva, mondá:
- Ne hozzon semmit Germain, ott kezdem, ahol a többiek vannak... Majd meghalok éhen.
S kedvesen, eleven mozdulatokkal, fiatalos mohósággal látott az evéshez. Bátyja elnézte pár pillanatig, s aztán tettetett komolysággal mondá:
- Húgomasszony, kérdezni valóm van. Te azt mondod, hogy Saucelleből jösz; nagyon jól van. Láttalak is a völgyszélen... De elhallgattad azt, hogy nem magad jártál ott...
Antoinette elvörösödött s fölkapta fejét.
- Ugyan, Róbert, mit jelentsen ez a tréfa? - kiáltott föl Izabella néni. - Talán csak nem akarod velünk elhitetni, hogy húgod olyan emberekkel sétálgat, akiket te nem ismersz?
- Pedig igazat mondott, édes néni, - viszonzá Antoinette. - Valóban negyedóránál tovább sétáltam ma együtt egy ismeretlennel.
- Bizonyosan valami koldus, aki hazáig jött utánad...
- Nem! Éppen ellenkezője a koldusoknak.
- Kiváncsivá teszesz... Hát milliomos volt? - kérdé a marquis mosolyogva.
- Közbeszéd után ítélve nagyon könnyen azzá lehet valamikor...
- Lám, lám! meglássák, hogy valami haramia sül ki belőle, - mondá Izabella néni, - aki Antoinettetől a pénzét vagy az életét követelte.
- Tűz, néni tűz!... mert ha nem is követelte sem az életemet, sem a pénzemet: valósággal a Carvajan úr fia volt...
Mindnyájan elhallgattak. Húsz év óta egyszer sem hangzott el a Carvajan név e födél alatt úgy, hogy valami bajnak a hirnöke ne lett volna. A marquis lehajtotta felhős homlokát, s halk hangon mondá:
- Elfeledtem, hogy Carvajannak fia van...
Zavarodott pillantást vetett Róbertre és Antoinette, mintha attól félt volna, hogy az apa gyűlölete az örökösökre átszármazva, épp úgy rá fog nehezedni gyermekeire, mint ahogy őt nyomasztotta. Aggódva kérdé:
- Hogyan történt a találkozás? Megszólitott az a fiatalember?
- Meg. Az útat kérdezte, még pedig igen illedelmesen.
- Szerencséje! - mormolá Róbert, akinek a szeme villámlott. - Mert, ha nem úgy tett volna...
- Nem tudtam, kicsoda, s eszemben sem volt tőle megkérdezni... Egy ismeretlen az útat kérdezte tőlem, s mivel éppen én is arra tartottam, magammal hívtam... Szótlanul jártunk együtt, s csak mikor elváltunk és szívességemet megköszönte, mondta meg nevét...
- Milyen volt? - kérdé Saint-Maurice kisasszony. - Uri forma, vagy csámpás? Olyan farkasképü, mint az apjaura?
- Jó nevelésü fiatalembernek látszik, az arca pedig nem kellemetlen kifejezésü... De nénikém, - tevé hozzá gúnyosan Antoinette, - ha olyan nagyon kiváncsi a Carvajan-ház örökösére, Malézeau úr bizonyára bővebb adatokkal szolgálhat...
- Én, kisasszony? - dadogá a jegyző, tiltakozóan téve kezét sovány mellére...
- Hát nem épp úgy kliense a neuvillei polgármester, mint én? - mondá gúnyosan a marquis.
- Óh, marquis úr, az egészen más, marquis úr! - kiáltott föl Malézeau, akinek a szemei erősen pislogtak az arany-pápaszem mögött. - Carvajannal üzleti ügyeim vannak, marquis úr, és önhöz, marquis úr, és kedves családjához, marquis úr, óh, a legnagyobb tisztelet és ragaszkodás fűz, marquis úr!
- De, Malézeau, maga ebédre szokott járni a polgármesterhez, - mondá gúnyos mosollyal Róbert.
- Csak ritkán, gróf úr, a lehető legritkábban, - viszonzá a jegyző, aki ugyancsak nagy kínban volt. - Hiszen tetszik tudni, gróf úr, milyenek a vidéki városok. Közhivatalt viselő embernek, gróf úr, sok mindenre kell tekintettel lennie, gróf úr, ha a mesterségét folytatni akarja, gróf úr... Nehéz időket élünk. Carvajannak sok ügye van, gróf úr... Nagy jövedelem egy olyan irodának, amilyen az enyém... De bizalmas viszonyban, gróf úr, korántsem vagyunk egymással!...
- Ugyan ne legyen olyan jezsuita, Malézeau, - kiáltott föl nyersen Izabella néni, akinek bajúszos ajka megvetően csücsörödött össze. - Tettek önnek valaha szemrehányást az illetővel való viszonya miatt? Olyan emberek vagyunk mi, hogy bárkit is föllovaljunk ellene? S alávalóságaira feleltünk-e valaha egyébbel, mint megvetéssel?
- Ezt, kisasszony, talán nem is a legjobban tették, kisasszony, - dünnyögött a jegyző, nyugtalan pillantást vetve maga körül. - Ha egy kis ellentállást tapasztalt volna, kisasszony, talán gondolkozóba esett volna. Nagyon könnyűvé tették a dolgát, kisasszony. Az ellenséget sohasem kell lekicsinyelni.
- Csak nem részesíthetünk egy ilyen sehonnait abban a tiszteletben, hogy számításba vegyük! - viszonzá tüzesen Saint-Maurice kisasszony. - Bolond egy kormányrendszer kell ahhoz, amilyen alatt most élünk, hogy ilyenfajta nép is szerepet játszhassék. Carvajan ma polgármester s ezelőtt csősznek se kellett volna! Ami pedig a fiát illeti...
- Óh, a fiát, kisasszony, éppen nem kényeztette el, - mondá a jegyző. - Azért is ment el hazulról, kisasszony, mert más nézetei voltak, mint az apjának.
- Dicsérem is érte, - vágott közbe Róbert.
- Sokat utazott, gróf úr; megvolt az a jó szerencséje, vagy az ahhoz való képessége, amint veszi, gróf úr, hogy megnyerte a hatalmas bankár bizalmát, gróf úr, akinek aztán képviselője lett. Kiküldték Amerikába, bizonyos kényes ügyek lebonyolítására, s ő becsülettel oldotta meg föladatát. Azt mondják, gróf úr, hogy kiváló szónoki tehetség, megtanult angolul és spanyolul s Ausztráliában és Peruban bámulatos sikerrel képviselt feleket az angol és perui bíróságok előtt, gróf úr. Sokat látott, sokat tanult, gróf úr, s időközben, ámbár azt tartja a közmondás, gróf úr, hogy a görgeteg kő nem szed magára mohot, igen szép vagyont szerzett, gróf úr... Egyszóval, teljesen független ember, s én, gróf úr, nem is igen hiszem, hogy sokáig fog Neuvilleben maradni, gróf úr... Épp oly kevéssé fog megegyezni Carvajan úrral ma is, mint régen...
- Akkor hát úgy lesz vele, mint mindenki... Mert az az ördöngös ember soha senkit sem kímélt, - mondá a marquis.
Elgondolkozott egy pillanatig, azután mély szomorusággal tevé hozzá:
- Különös, hogy ez a Carvajan, aki zsarolta a vidéket, tiszteletben részesül, míg engem, aki mindig csak jót tettem, gyűlölnek...
- Nem tisztelik Carvajan urat, - mondá Malézeau, - hanem félnek tőle, marquis úr, s ez egészen más. A keze ott kotorász, marquis úr, mindenkinek a ládafiában és azok, akik ellene szegülnének, marquis úr, nagyon jól tudják, hogy drágán adnák meg az árát, marquis úr...
Clairefont marquis nem felelt, komoly gondolatokba mélyedt. Azután fölállt s leánya karjára támaszkodva, így szólt:
- Gyerünk ki a terrászra kávézni.
Kimentek. Antoinette töltögette a kávét. Izabella néni pedig likőrrel szolgált, amelyből Róbert bőven kivette a maga részét.
A szabad úri életben, amelyben nevelkedett, Róbert a test és gyomor olyan túlságaihoz szoktatta magát, amiknek most már nehezére esett volna ellentállania. Atléta-szervezete megengedte neki azokat a kicsapongásokat, amelyekkel a vadászlakomák járnak, amikor belefáradva az egész napi hajszába, a férfiak egymás között isznak és dohányoznak el késő éjszakáig. Úgy ismerték, mint a környék egyik legnagyobb ivóját és ő büszke volt erre.
Róbert mértéktelensége eleinte nyugtalanította a marquist. Leszállt tudományos búvárlatainak felhőiből s igen komolyan taglalta ezt a földi kérdést. Komoly szemrehányásokat tett fiának, aki megígérte, hogy ezentúl józanabb lesz. De hiába! Amint összekerült néhány vadásszal s pókhálós palackok voltak előtte, fölhevült, beszélt, lármázott s a bölcs elhatározások kitörlődtek emlékezetéből. A legnagyobb baj a dologban az volt, hogy amilyen bárányszelídségü volt a rendes életben, olyan farkastermészetü lett, ha kissé becsípett. Könnyen eljárt a keze, s az óvatos emberek ilyenkor kerülték a vele való érintkezést. A mult évben egy kellemetlen esete is volt. Egy vadászlakoma után, amely alatt bőségesen ürítették a szerencsepoharakat, félig-meddig agyonpáholt egy lovászlegényt, aki egy vendégnek a lovát az ő kocsijába fogta. A lovász hat hétig feküdt bele. A gróf, amikor kijózanodott, kétségbe volt esve és szentül megfogadta magában, hogy kerülni fogja a veszedelmes mulatságokat.
Esztendő óta állott is szavának és Izabella néni, aki épp oly büszke volt erre az önmegtartóztatásra, mint amily elnéző volt kicsapongása iránt, feddéssel iparkodott őt ezen a dicséretes ösvényen megtartani. A vén kisasszony, aki bálványozója volt a nemes család egyetlen férfisarjadékának, a világot is fölforgatta volna unokaöccse kedvéért. Elnézte, hogy mint zúzogatta kanalával a cukrot, amely sehogy sem akart fölolvadni a szeszben, s csodálta izmos férfiasságát.
A jegyző pár pillanat óta észrevehető nyugtalansággal izgett-mozgott a terrászon. Lába alatt ropogott a homok, idegesen járt-kelt, mintha hirtelen neki akarna vágni valamely kényes dolognak, de mégsem volna hozzá bátorsága.
A marquis, szemét a semmiségbe meresztve, valami vonzó látományon látszott csüggeni. Mosolygott s ujjai szórakozottan vertek ki valami indulót a kőasztalon, amelyre könyökölt. Minő boldog emlék vagy sugárzó remény foglalta így el az aggastyán gondolatait, mily étheri légkörbe, mily tündérországba szárnyalt vele az ábránd? Egyszerre heves mozdulatot tett, térdére ütött tenyerével s vidám pirral borított arccal kiáltott föl:
- Új rendszerü körkemencém nyolcvan százaléknyi megtakarítást fog nyújtani a tüzelőanyagban, s el fogja égetni a salakot és az eddig használatlan maradt anyagot is... Majd meglássa csak Malézeau, milyen lesz... Valóságos aranybánya!
Az öreg kisasszony arca elsötétült, keresztbe fonta karját s katonás léptekkel járkálva veté oda:
- Kedves sógor, most éppen tizedszer fedezi föl Pérut!
- De ezuttal meg is találtam - viszonzá élénken a marquis. - Fölfedezésem általános szükséget pótol. Az összes gyárak szenvednek a tüzelőanyag folyvást emelkedő ára miatt. Az én rendszerem mellett pedig a kőszén, ha nem is szükségtelenné, de könnyen helyettesíthetővé lesz. Kemencémben forgáccsal, nedves szalmával, csutkával, kóróval is lehet tüzelni... Elképzelhetni, hogy ez milyen fontos körülmény! A kőszénbányákban előforduló sztrájkoknak semmi hatásuk sem lesz, s nem fogják veszélyeztetni az egész világ gyáriparát. Mihelyt találmányomra a kizárólagos szabadalmat megszereztem, szerződést kötök az öt világrész nagy gyáraival... Roppant jövedelem ez és biztos... Annyira bizonyos vagyok a sikerben, hogy ha kellene, nevemet is kockára tenném a vállalatban...
- Kedves sógor, nemes embernek nincs jogában a nevével rendelkezni, - vágott közbe nyersen a vénkisasszony.
- Igaz, - mondá a marquis komolyan. - Ez mindazoké is, akik előttem viselték s illetetlenül kell átörökítenem azokra, akik utánam következnek... de higyje meg, néni, hogy nem szenvedne csorbát, ha egy ily szép iparügyi diadal dicsőségével kapcsolnám össze...
- Tudhatja régen, hogy én milyen véleményben vagyok az ön találmányai felől. Az olyan ember, mint ön, az efféle, munkásnak való dolgokban semmit sem nyerhet, de mindent veszíthet.
- De, néni, - szakítá félbe a marquis mosolyogva, - hiszen XVI. Lajos király lakatossággal foglalkozott.
- Nos, sokra is vitte! - kiáltott föl diadalmasan Saint-Maurice kisasszony.
- Csak nem gondolja, hogy én is vérpadon halok meg?
- Nem! Hanem a szalmán!
Antoinette odajött. Átölelte nagynénje nyakát, s vörös arcát csókolgatva suttogá:
- Ugyan, néni, ne legyen olyan rossz... Kimélje apát...
- Lárifári! Csak te hallgass, te kis boszorka, - mondá a vén kisasszony, akinek a bajusza felborzolódott. - Félig-meddig részese vagy az apádurad bolondságainak!... Ahelyett, hogy gáncsolnád, biztatgatod... De az is lesz a vége, hogy a szemétdombra jut, mint a „Jákob”... Különben, kedves sógor, tegyen amit akar... Malézeau úr nyilván beszélni akar önnel... Hallgassa meg és használja föl tanácsait.
Róbert e szavak hallatára lefelé indult. A marquis nyugodt mosollyal tekintett jogi tanácsadójára s kedveskedő tunyasággal támaszkodva leánya karjára, így szólt:
- Nos, kedves Malézeau, rendelkezésére állok... Bemenjünk?
- Jobban szeretném, marquis úr... Néhány számadást szeretnék bemutatni, marquis úr... És úgy hiszem, hogy ezek a legkomolyabb figyelmet...
- Menjünk hát a szobába, - mondá a marquis. - Megmutatom önnek a körkemencém mintáját Malézeau... Látni fogja, hogy milyen egyszerü a szerkezete... De az eszme... Hja, egy eszme semmi és minden, Izabella néni.
- Jó, jó, eszméknek nincs is ön hiján, - dünnyögött a vén kisasszony. - Csakhogy rendesen csütörtököt mondanak.
Odament a jegyzőhöz, aki a marquist és leányát kisérte.
- Komoly a dolog, Malézeau? - kérdé benső izgatottsággal, mely rezgővé tette a vastag hangját. - Régóta nem volt már itt, s ha most hívás nélkül jött el, bizonyosan baj van...
A jegyző bólintott fejével, pislogó szemei kétségbeesetten forogtak a pápaszem mögött s leverten tárta ki karjait. Saint-Maurice kisasszony összerázkódott. Évek óta hozzá volt már szokva a komoly intésekhez, amelyeket a jegyző nemes klienséhez intézett. S valahányszor Malézeau Clairefontban járt, az ősi örökség mindannyiszor megcsökkent egy darab földdel vagy erdővel. Ma már le volt foglalva minden; a birtok csak úgy roskadozott a terhe alatt s a lejárati napok mind közelebb hozták a végromlást.
- Az Isten szerelméért, ne előlegezzen neki többet, - mondá Izabella néni. - Bele van bolondulva az új eszméjébe - pénzt fog öntől kérni... Ne hajtson a kérésére. Lelkiismereti dolog ez, Malézeau. Lássa, ez a Honoré valóságos tékozló „apa”... Óh, be szívesen leöletnénk a hízott tulkot, ha lemondana az eszméiről!
- Számítson rám, kisasszony, hajthatatlan leszek, kisasszony, meg fogja látni.
A marquis látva, hogy az ügyvéd hátul maradt a vén kisasszonnyal beszélgetni, odaszólt:
- Malézeau, ha úgy tetszik, barátom.
S bement a szalonba.
Róbert nagy léptekkel indult az épület balszárnya felé, ahol egy csigalépcsőn, amely az épületszárnyat bezáró hegyes tornyok egyikébe vezetett föl, lakosztályába juthatott. Jókedvüen fütyörészett valami vadászdalt, mialatt egy hosszu folyosón ment végig, amely a cselédosztály előtt vezetett el. Egy félig nyitott ajtó előtt megállva, az ablak mellett, amelyben a vöröshaju juhász kucorgott, a szép Chassevent Rózát pillantotta meg, aki vasalással volt elfoglalva.
Le-leütött vasalójával egy darab ruhára, amely több helyen meg volt égetve, s mialatt munkáját folytatta, vidáman beszélgetett a félkegyelmü fiúval. Karja meztelen, ingválla kissé nyitva, arca csupa tűz volt. A Pirók, sarkát maga alá szedve s állát térdére támasztva, sóvár csodálattal nézett a vadorzó leányára, s olyan volt e helyzetben, mint valami gubbaszkodó farkas, mely rá akarja vetni magát zsákmányára, hogy fölfalja. Olykor el-elmordult rekedt hangon, mert csak akkor mondott ki egy szót, ha nagyon kénytelen volt vele, mintha némaságának inkább tunyaság, semmint gyöngeség lett volna az oka.
Róza nem nevetett már, hanem tréfásan beszélgetett vele.
- Lásd, Pirók, te nem viselsz gondot magadra... Nézd: a nadrágod csupa rongy, inged meg szürke a portól... Aztán meg nagyon birkaszagu vagy - azt pedig a lányok nem szeretik.
A juhász dünnyögött, apró szarka-szemei szikráztak, nagy erőfeszítést tett s végre kinyögte:
- Jó az ünnepre!
- Heh, te alamuszi, az ünnepre gondolsz! - kiáltott föl a szép leány, tovább csúsztatva a tüzes vasalót. - No, csak öltözz ki egy kicsit, majd táncolok veled is... mint mással...
A Pirók hallgatott, ajkai gonosz kifejezéssel szorultak össze. Arca néhány pillanatig ijesztő vadállatiasságot fejezett ki. Azután nevetni kezdett, de olyan szakadozottan, mintha csuklás érte volna el.
- Na, csakhogy örülsz, fiam - mondá Róza. - De azért nem kell itt strázsálnod egész nap. Jobb lesz, ha a nyájad után nézel, mert ha itt látnának...
Nem fejezhette be: Róbert belépett. A juhász elrikkantotta magát, kirúgta maga alól a lábait, mintha drótra jártak volna, s majomszerű ügyességgel ugrott le az ablakról az udvarra s szaladt az istállók irányába.
- Lám csak, szép Róza, már megint együtt értelek a szeretőddel? - szólt a fiatal gróf, a vasalódeszka szélére ülve. - Nincs okod a kényeskedésre, mikor az ilyenhez is nyájas vagy.
- Ejha, Róbert úrfi, - viszonzá a leány kacéran, - azért jött a mosókonyhába, hogy velem kötődjék?
- Nem. Föl akartam menni, mikor a beszélgetésteket meghallottam. De hogy hiába ne jöttem légyen...
Kinyujtotta karját s derékon kapva a szép leányt, gyors csókot nyomott fehér nyakára.
- Nem ezt kértem én az úrfitól, - mondá Róza, ingvállát megigazítva. - Ha a leányát csókolgatjuk, ne bántsuk az apját! Mit hallottam már megint? mit csinált az öreggel?
A fiatalember ráncba vonta szemöldökét.
- Hallod-e, ha azt akarod, hogy jó barátok maradjunk, ne beszéljünk arról a vén semmirevaló apádról.
- Én meg nem akarom, hogy velem beszéljen az úrfi, ha úgy bánik vele! - kiáltott föl Róza lángoló arccal.
- Ej ugyan, ne légy olyan vad, - mondá a fiatalember, közelebb húzódva a szép leányhoz. Megfogta karját és simogatta. Amaz tovább duzzogott, de szája szögletében már mosoly kezdett játszadozni. Göndör szőke haja felborzolódott kerek nyakszirtjén s a bő gallér alól hamvasan, mint az érett gyümölcs, látszott ki vállhajlása.
- Pedig ha akarná az úrfi, milyen jó lehetne minden! - mondá Róza, szeliden függesztve szemét a fiatalember szemébe. - Apámuram bolondja az erdőnek, meg a vadnak... Fogadja meg hát kerülőnek... Akkor majd nem fogdossa a nyulait, s különben is elég marad... A saucellei csőszház üresen áll... Odamennék lakni vele... Akkor aztán könnyebben járhatnék ide napszámba... És úgy örülnék neki!...
A gróf megérintette ajkával a leány arcát, aki már nem ellenkezett, s hosszu bajuszát szájához értetve mondá:
- Nem is volnál te bolond... S igazad van, hogy mindez könnyen mehetne, ha az az égetni való vén Chassevent a leghaszontalanabb zsivány nem volna az egész környéken. A vadászterületem ugyan jó őrizet alatt lenne, mikor esküdött cimborája a megye összes vadorzóinak... Nem, gyermekem, szállást az apádnak nem adok - legföljebb a börtönben. Neked pedig az tiszta nyereség lesz, mert azalatt nem szedi el a pénzedet s nem páhol el...
- Így vagyunk? - mondá Róza dühösen, kitépve magát a fiatalember karjából. - Nohát akkor hozzám ne nyúljon az úrfi... De még csak ha a ruhámhoz ér is... megmondom Antoinette kisasszonynak... Meg én!
- Brávó! Milyen szép vagy, mikor erényeskedel... Csak folytasd így, - mondá Róbert vidáman. - Nézd csak a Pirók szeretődet, hogy les onnan alulról.
A Pirók, - kit féltékeny kiváncsiság csalt vissza, csakugyan ott őgyelgett az udvaron, éles szemeivel a mosóház ablakát lesve. Ravasz arca e pillanatban ugyancsak gondolkozóba ejtette volna azokat, akik afféle „ártatlan”-nak tekintették. Mikor észrevette, hogy szemmel tartják elfordult, buta képet öltött s csördíteni kezdett ostorával, amint szokása volt.
- Pirók, - viszonzá Róza csípősen, - szegény fiú, aki a légynek sem tudna ártani, szánom is szegényt. Nem szép az úrfitól, hogy kicsúfolja. Az útfélen találták s a marquis úr úgy fogadta föl kegyelemből... A szeme előtt nőtt föl, kicsikora óta ismerem... Ő bizony nem szidja az apámat!
- Ugyan csitulj már! - mondá Róbert, gyöngén meghúzva két ujjával a szép leány fülét. - Majd teszünk valamit a kedvedért, no, de úgy, hogy kárunk ne legyen belőle.
A leány arca kiderült, ajka mosolygásra kerekedett s hizelkedő kacérsággal nyújtva arcát a fiatalember felé, mondá:
- No lám, milyen kedves tud lenni, ha akar!
Róbert vállon ragadta s megcsókolta. A leány kissé elhalványodva bontakozott ki karjából.
- Jaj!... Ne szorítson úgy... Olyan erős az úrfi... Meg találna fojtani, mikor nem is akarja.
A másik pillanatban egy harsány hang lőn hallható:
- És bizony nagy kár lenne!
Róbert bosszúsan fordult meg: az ablakban a Tondeur vörös, mosolygó ábrázata tünt szemei elé:
- Alázatos szolgája, Róbert úr, jó napot, hugám, - mondá a jókedvü cimbora. - Teringettét, nem rossz fával tüzelnek!
S szemével hunyorítva, nagyot kacagott, hogy csakúgy kékült bele.
- Mi hozta ide? - kérdezte nyersen a fiatalember.
- Hát bizony, Róbert úr, olyasvalami, ami jobban érdekli önt, mint engem... Az imént az erdővágáson járva, egy karvaly-fészket találtam... Ide siettem hát, hogy megmondjam önnek.
- Köszönöm, - mondá Róbert más hangon. - Szaladok a puskámért, várjon meg.
- De ne felejtse ám el, amit ígért! - kiáltott utána Róza, nagy robajjal téve le vasalóját a parázstartóra.
- Majd meglássuk. Mindjárt itt leszek, Tondeur.
S a fiatal gróf fölszaladt a lépcsőn.
- Hát mit igért neked, Rózsi? - kérdé a fakereskedő, nagy szőrös kezeit az ablak párkányára téve. - Tán elvesz feleségül?
- Vén bolond! - felelt a szép leány, - ni, ahol jön kifelé Malézeau. Kérdezze meg tőle, nem ő nála van-e megrendelve a házassági szerződés!
A jegyző épp akkor jött ki az udvarra a marquisval. Emez tűzzel beszélt, Malézeau pedig görnyedt derékkal hallgatta, mint aki el van határozva arra, hogy kiállja a szóáradatot, de föltevésétől nem térítteti el magát.
A föltaláló heves hadonázással, kigyúlt szemmel beszélt tovább, nem hűttetve le magát jogtanácsosa nem éppen biztató magatartása által.
- Igen, ötvenezer frankkal beszerezhetnék minden szükségeset s nyilvánosságra bocsáthatnám találmányomat, megismertethetném kemencémet és óriási nyereségre tehetnék szert... Érti, Malézeau?
- Értem, marquis úr, hogyne érteném? De honnan veszi azt az ötvenezer frankot, mikor, ha a jövő héten le nem fizet hatvanháromezer száz frankot, marquis úr, akkor elárverezik a birtokát, marquis úr, és kiteszik innen?
- Honnan veszem, Malézeau?... Az ön szekrényéből, barátom. Csak nem teszi meg velem azt, hogy megtagad tőlem ilyen csekély összeget... Ötvenezer frank! Ami után egy vagyon várható... Ugyan, adja kölcsön!...
- Magamnak, marquis úr, nincs pénzem, ami pedig klienseim pénzét illeti, marquis úr, ahhoz a becsület és a törvény egyiránt tiltja, hogy hozzá nyuljak... Higyjen nekem, marquis úr, mondjon le egyelőre erről a tervről, szedje össze minden erejét, hogy kiszabaduljon mostani helyzetéből. Nagyon komoly az...
- Kiszabadulok belőle, felelek róla, de nem takarékoskodással... A találmányom lesz mindnyájunknak a megmentője... Ötvenezer frankra van szükségem, Malézeau. Második betáblázásra... mi?
- Nem fog kapni, marquis úr. Hitele ki van merítve, s ha utána nem jártam volna, marquis úr, már rég nem kapott volna egy fillért sem...
- Nos hát ma estére várom a jövendőbeli vőmet... Tőle kérem kölcsön azt a pénzt... Ő meg fog érteni...
Malézeau habozni látszott egy pillanatig, aztán bátorságát összeszedve viszonzá:
- Azaz, hogy el fog búcsúzni, marquis úr, még pedig örökre, marquis úr... Maga akar neki ürügyet szolgáltatni a marquis úr, hogy végkép lemondjon a házasságról, amely olyan régóta húzódik?...
- Mit mond, Malézeau? Azt gondolja talán, hogy Croix-Mesnil báró hajlandó volna meg nem tartani igéretét? Ha így van, nem sajnálom, hogy a leányom habozott hozzámenni... Egyébiránt ha majd fejedelmi hozományt fogok neki adhatni, nem fognak hiányozni a kérők... Most pedig, hogy önnel, amint látom, alkudozni nem lehet, kiforgatom valamennyi zsebemet s a magam erejéből iparkodom boldogulni... Önnek csak arra legyen gondja, hogy egy kis időt nyerhessek... Keresse föl hitelezőimet...
- Csak egy van, marquis úr...
- Ah! - kiáltott föl Clairefont marquis, kinek a heve egyszerre lehűlt, s kínos aggódással tevé hozzá:
- És az az egy...
A jegyző csüggedten hajtá le fejét s úgy ejtette ki e rettenetes nevet:
- Carvajan.
- S ő kifizette a többieket?
- Ki, marquis úr. Összevásárolta valamennyi adósságlevelét, marquis úr... Azt akarja, hogy a marquis úrnak egyedül vele legyen dolga...
A feltaláló ábrándjai egy pillanat alatt szétfoszlottak; nyitva látta maga előtt az örvényt, amely felé sebes léptekkel haladt. Mialatt ő álmain dédelgett, ellensége fáradhatlanul folytatta a rombolás művét... De azután ismét föléledt benne a remény. Újból átengedte magát agyrémének.

IV.
Mióta Pascal hazajött, a neuvillei polgármester szokatlanul izgatott volt. Megváltoztatta szokásait, megállította az embereket az utcán, hogy beszélgessen velök s ki nem fogyott annak az örömnek az elbeszéléséből, amelyet neki fia hazajövetele szerzett. A vásár-utcai ház egészen más lett. Az ablakok, melyek rendesen zárva voltak, most kinyíltak, s az egész lakás elvesztette titokzatos gyanús színezetét. Az arra menők egy-egy pillantást is vethettek a lakás belsejébe. De mi több: Carvajan esténkint vendéglátásra adta magát. Jöhetett, akinek tetszett. Volt téa és sütemény, amennyi csak kellett.
- Nem akarom, hogy fiam unatkozzék a házamban, - mondá azoknak, akik némi csodálkozást árultak el. Olyan vén medvének, amilyen én vagyok, elég kellemes volt a ház úgy is; de az ő kedvéért föl kell egy kicsit vidítani. Hölgytársaságot akarok tehát... Hja, Pascal harminc éves már, házasodásra kell gondolnia...
Fia megházasításának a gondolata egyszerre lepte meg. Folyvást erről szeretett beszélni. S hozzá is látott a megvalósításához. Szokatlanul nyájas volt Leglorieuxékhoz, a szomszédbeli gazdag molnárékhoz. S Leglorieuxné asszonyom és leánya csakugyan híztak az örömtől, mikor ebédre hívták meg őket a polgármester úrhoz. Felültek a roueni vonatra s két óra hosszat töltöttek Siméon kisasszonynál, a beauvoisine-utcai szabónőnél, akinek a városban a legelső divatterme volt.
Leglorieux „kisasszony” magas, szép, húsz éves leány volt, tökéletes példánya a normandiai fajnak, fehérbőrü, pompás haju, nagylábu, vaskos kezü. Egyes leány volt. Fleury, ki meglehetősen ismerte a környéken mindenkinek a vagyonát, ezt mondogatta: - Takaros vagyon néz rá.
Leglorieuxné asszonyom, aki csak úgy reszketett a szép remények miatt, azonnal kitárta szívét leánya előtt:
- Kedves Feliciám, - mondá neki, - itt alighanem házasság van készülőben... Most történik először, hogy Carvajan hölgyeket is hív meg... Eddig mindig csak férfiak jártak hozzá. Óh, Felicia, gondold meg csak!... Milliomos ember... A fiú pedig olyan csinos!... Azt mondják, hogy ritkítja a párját mint ügyvéd... Bonnet uramnál jóval több... Ha Rouenban telepednék meg, kamara-elnök lehet belőle... S te a prefektusnál ebédelnél!
Felicia kisasszony nem felelt, de a szeme megnedvesedett s mind a két orcája kivörösödött.
Pascal pedig, mihelyt atyja egy pillanatnyi szabadságot engedett neki, Clairefont felé vette útját. Meghúzódott a sövények mögött, leült a virágzó lucernába, amely meleg volt még a nap végső sugaraitól s várakozott. De a bájos leány nem volt látható.
Elmerészkedett a kastély kapuja közelébe is. A nagy skót agár, amely tunyán heverészett a fák alatt, amelynek tövében lyukat vájt magának, hogy hűsebbet érezzen, fölállott, kinyújtotta hosszu, hegyes orrát s mérgeseket vakkantott. A fiatalember a park kerítésfalához lapult, nehogy meglássák, s a csöndben az Antoinette zengzetes hangját hallotta, aki így szólt:
- Csitt, Fox! Valami koldus lehet... Hát te már megugatod a szegény embereket is?
S a Saint Maurice kisasszony nyers hangja hozzátevé:
- Akkor nemsokára minket is megugat!
E szavak súlyosan nehezedtek a fiatalember szívére. Sokkal jobban elválasztották őt Antoinettetől, mint akár a távolság, akár a kőfal. Hiszen romlásukat az ő apja okozza!
Lassu léptekkel távozott, s mély elszomorodottsággal tért haza.
Csak egy hete, hogy hazajött, de Carvajan azonnal észrevette rajta a változást. Előbb szó nélkül vizsgálgatta, azután így szólt:
- Mi lelt? Nem tetszik itt valaki vagy valami? Teszünk róla, fiam. Azt akarom, hogy meg légy elégedve...
Pascal ránézett atyjára. Őszintének látta. Ezt mondá magában:
- Öregségére emberségesebb lett. Hátha csakugyan sokat megtenne a kedvemért?
Eszébe jutott, hogy föl kellene használnia apja pillanatnyi jókedvét s megvallani neki mindent. Talán még van idő elhárítani a Clairefont-család fejéről a csapást. Hátha az oly sokáig idegen földön járt fiú hazatérése jeladás lenne a szerencsés kibékülésre?
- Apám, - kezdé, - amióta hazajöttem, nem győzöm csodálni, mennyire megváltozott itthon minden... Ön első embere lett a városnak... Valóban előkelő állást foglal el s föl tudom fogni, hogy ez még nem minden, amire számot tarthat.
Carvajan igenlően bólintott. Barna képén néma mosoly vonult el.
- Egy fekete pontot azonban mégis látok az égen, s ez az az ellenséges viszony, amelyben a Clairefont-családdal él... Hiszi-e, hogy összefér méltóságával, még hosszabbra nyújtani e harcot, amely fölzavarja a vidéket, mert hiszen azok, akik nem ön mellett vannak, az ő pártjukhoz állanak... Valóságos meghasonlást tart ön így fönn...
Carvajan leeresztette fejét, amikor vonakodott valamiről magyarázatot adni, s némi gúnnyal mondta:
- Most már nem fog sokáig tartani...
Pascalt nem lehetett e kétértelműséggel megfogni. Nagyon is jól tudta, hogy az ilyen felelet mit ér.
- Valóban mindenütt azt hallom emlegetni, hogy Honoré marquis valamennyi segédforrását kimerítette már s éppen ez bátorít föl arra, hogy ilyen nyiltan szóljak, ámbár jól tudom, hogy a tárgy önnek nem kellemes... Azok az emberek számos ügyetlenség, különcködés, hóbort vagy egyéb okok következtében teljesen tönkre jutottak... Nos hát apám, mi egyebet kíván még neki azért, amit ellene vétettek?
Carvajan arca rettenetesen derült kifejezést öltött. Bólintgatott fejével s fölvetve sárga szemeit, amelyekből gyűlölet sugárzott, kicsinylő szánakozással mondá:
- Gyermek, nem tudod miről beszélsz!
E pár szóban annyi keserüség és mély gúny rejlett, az a hang annyira kifejezte az olthatatlan bosszúszomjat, hogy Pascal megdermedt tőle. De még nem vallotta magát legyőzöttnek, hanem megújította az ostromot.
- Az mindenesetre kétségbevonhatatlan, hogy Clairefont marquis e pillanatban nagyon is gyönge ellenfél az olyan harcosnak, amilyen ön.
- Hohó, - mondá Carvajan gúnyosan, - az ellenséget sohasem kell kicsinyelni... Ha a marquis harminc év óta minden este elmondta volna ezt magában imádság helyett, ma talán nem volna ott, ahol van...
- De már öreg...
- Annyi idős, mint én!
- Nők vannak mellette, akik kiméletre érdemesek...
E szavak hallatára Carvajan felszökött, éles pillantást vetett fiára és érces hangon, igazi hangján, amely megreszketteté Pascal idegeit, mondá:
- Nők? Ki mondta azt neked? Talán csak nem láttad őket? Gyönyörüen vagyunk, ha ez a népség is belekotnyeleskedik a dolgunkba! Nők! Ki szólott neked ezekről a nőkről? Találkoztál volna velük? Folyvást künn szaladgálsz, amióta hazajöttél, azok meg az utakon szoktak barangolni, mint afféle kalandornők... Ah, talán beszéltek is veled! Szikrát sem szégyenlősek... No meg, a Carvajan fiú... Szép kilátás!
S Carvajan gúnyosan kacagott.
- Apám, - mondá Pascal, - kérem...
- Ugyan hagyd el! Azt gondolod, nem ismerem őket? Amint ma áll a dolguk, pénzért mindenre képesek... De csak kötve kell nekik hinni; ravasz fehérszemélyek, kivált a fiatalabbik azzal a szende ábrázatjával... meg a lovaskapitányával, aki sehogy sem akarja elvenni! Hej, fiacskám, csunya nép az... Ne foglalkozzál velük. Befonnak... Az öreg Carvajan is nagynehezen bírt velük! Ha félsz a nagy robajtól, amit annak a rozzant, kidőlt-bedőlt, szúrágta ódon viskónak, amelyet a Clairefontok házának neveznek, az összeomlása okozni fog, eredj el egy fordulóra Párisba. Fiatal vagy, mulass... De jegyezd meg magadnak, az apád tekejátékába bele ne kalamolj... Szeretlek fiam, de nem kezeskedem róla, hogy bokán nem üt a golyó... Egyébiránt, - tevé hozzá színlelt jóakarattal, - fölösleges a te egész érzelgősséged... A marquis mellett nemcsak nők vannak ám... Van ott egy huszonnyolcéves szál legény, aki olyan erős, mint a bika, de aki mostanáig csak bolond dolgokra használta erejét... Hanem ha dolgozni akar, jussa van hozzá... Mi ketten megmondhatnók neki, hogyan kell dolgozni... Hát ki gátolja azt a szép urfit abban, hogy helyreállítsa az ősi vagyont? Talán balul is itéljük meg mi azt a fiút! Ki tudja, nem ért-e egyébhez is, mint lovászokat agyonverni, vadorzókat elkinozni, meg pálinkát inni?... Örülnék, ha titkos képességek lappangnának benne s egy szép reggel bebizonyítaná, hogy neki is lehet valami hasznát venni...
Carvajan megállott egy pillanatra, arckifejezése sötét, fenyegető lett s karjával kés módjára szelve át a levegőt, hozzátette:
- De ha ő is csak olyan, mint a többi, henye és kártékony... akkor buknia kell és eltünnie. A mi mai társadalmi szervezetünkben a mihasznáknak és romlottaknak nincs helyük.
Pascal e kemény visszautasítás után más gondolatokra akarta terelni apját s könnyed modort öltött. Ő végre is csak túlságos lelkiismeretességből mondta azt, amit mondott, a Clairefont-család teljesen közömbös előtte. Nem ismeri azokat az embereket s nem is kivánja őket ismerni. Carvajan csak hagyta, hadd beszéljen, de nem szólt. Föltette magában, hogy rá vigyáztat valamelyik hívével, aki ért a bokrokban való leselkedéshez. De Pascal ilyenformán okoskodott s elhatározta, hogy egy darabig nem jár Clairefont tájékára.
Igy álltak egymással szemben, alattomban lesve egymás mozdulatait, mint két ellenség, máris meghasonolva, egymásban kétkedve. Carvajan attól tartott, hogy még egyszer küzdenie kell az ellen, amit fiában kényeskedésnek nevezett, Pascal pedig egy pillanat alatt minden ábrándját elvesztette, midőn elszorult szívvel ismét maga előtt látta azt a zsarnokot, aki egyszer már távozni kényszerítette a szülői házból.
A kétség egyébiránt nem tartott sokáig s a véletlen földerítette a helyzetet. Az ebéd, amelyre a polgármester Neuville előkelőségeit meghívta, hogy vele együtt ünnepeljék meg a tékozló fiu hazatértét, nagy fénnyel tartódott meg. A fösvényen senki sem tesz túl, amikor kivételes költekezésről van szó. A fogások összeállítása bámulatot gerjesztett e vidéken, ahol a nagyobb lakomák négy óra hosszat tartanak s akármiféle lakodalommal is versenyezhetnek.
Az alprefektus is jelen volt. Nem merte el nem fogadni a meghívást. A szolgálatot Rouenből hozatott pincérek teljesítették, akiknek úri tartása annyira hatott az idősb Dumontierre, Carvajan sógorára, hogy bármily dühösen lökdöste is oldalba a felesége, nem állhatta meg, hogy azt ne mondja, valahányszor a tányérját kicserélték:
- Köszönöm, uram...
Az ebéd, amely az ez alkalomra kiürített sötét ebédlőben (huszonketten ültek az asztalnál) hidegen kezdődött, lassankint megélénkült s midőn utóbb a pecsenyénél töltögetni kezdték a burgundi borokat, a nyelvek föloldódtak s a társalgás zajos lett.
Fleury, akit a ház fiától csak Leglorieux kisasszony választott el, csillogtatni akarta a fiatal embert s Amerikára iparkodott terelni a beszélgetést. De amaz makacsul szegült ellene minden kisérletnek.
Pascal hallgatagon, elmerülve ült ott, mintegy eltökélve arra, hogy nem vegyül a társalgásba, s borús arcot mutatott apja vendégeinek. Irtózott a környezettől, amelyben volt. Rosszul érezte magát tőle. Az a kilátás, hogy ezek közt az emberek közt kell élnie, akiknek modora, beszéde gondolkozása annyira bántotta, rettenetesnek tűnt föl előtte.
Leglorieuxné asszonyom bizalmas és részletes közléseket tett Carvajannak leánya erényei és vagyona felől, amelyet két nagybátyjától örökölni fog, akik Bray vidékén dúsgazdag bérlők.
- Igen, polgármester úr, elmondhatom, hogy Felicia kitünő párti lesz, még pedig olyan, amilyen az egész környéken nem akad több. Hála Istennek, én meg az apja jó egészségben vagyunk még. De azért háromszázezer frank lesz a hozománya, amikor férjhez megy. Ugy ám! Hiszen tudja, hogy nevezik Neuvilleben? Örökségváró kisasszony! Mert van is ám mire várnia, a mienken kivül is, mert azt csak nagysokára fogja megkapni, úgy reméljük!
S nevetni kezdett, mialatt dugóhúzóvá csavart fekete tincsei csak úgy táncoltak kétfelől az arcán. Carvajan nyugodt arccal hallgatta.
Pascalnak, aki odafigyelt, eszébe jutott, hogy összehasonlítsa a leányt az anyjával. S bámulva vette észre, hogy húsz évvel ezelőtt az anyának ugyanolyan termetének, színének, vonásainak kellett lenni, mint a leánynak most. Maga előtt látta most az anyát olyannak, amilyen volt, a leányt pedig olyannak, amilyen negyvenéves korában lesz, elhízva, vörhenyedve, szétlágyulva, elbutulva a falusi élet zsíros, nehézkes lomhasága által. S neki ilyen nőt szánnak!
Higgadtan okoskodott. Mi csodálatos van ebben? Nem rendes dolog ez, s remélhet-e más házasságot? Ez a leány nem az ő rendjéből, vidékéről való-e, s keresve is találhat-e jobbat? Mint meggazdagodott parasztnak a fia talán csak nem számíthat valami főúri házasságra? S képzelődésétől elragadva, nem magasabbra emelte-e szemét, semmint szabad lett volna? Megfeledkezett egész környezetéről, nem hallotta a körülte folyó beszélgetés és kacaj zaját, nem ügyelt a vendégek folyvást nagyobb hevülésére; azt képzelte, hogy egyedül van egy csöndes, árnyas kertben. Szeme előtt egy bájos leány szelid, elmosódott alakja lebbent el, lenge, álomszerü ködbe burkoltan...
Ez volt az, akit szeretett, az egyetlen. Késznek érezte magát mindenre, csakhogy elnyerhesse. Semmi sem fogja kifárasztani türelmét, ellankasztani bátorságát. Le fog győzni minden ellentállást lefegyverezni minden gyűlöletet s boldog lesz!
Zajos általános fölkiáltás ragadta ki merengéséből. A vendégek mindnyájan fölálltak s poharaikat összeülve, az ő szerencsés visszajöttére ittak. Leglorieuxné, hajtincseit rázva, diadalmas pillantást vetett Carvajanra, mintha azt mondaná:
- Ön hazahozta. Mi meg majd itthon tartjuk!...
Fleury mondott felköszöntőt Carvajanra, igen kevéssé leplezett célzásokat téve a Clairefont és Carvajan közt folyó harcra, s utalva arra az általános jólétre, amelyet e harc kimenetele az egész vidékre árasztani fog.
Carvajan komoly arccal, kenetesen felelt. Szerényen szabódott a nagy megtiszteléstől, amellyel elhalmozták, midőn az ő gyönge kezdeményezésének tulajdonítják azt a nagybecsü hasznot, amellyel a jövő kecsegtet. Voltak hasznos munkatársai... S mialatt ezt mondá, szemével Dumontiernek kedveskedett és Tondeurnek hizelgett... Egyébiránt örömét nyilvánítá hogy fáradozásai általános méltánylással találkoztak, mert a cél, amely mindenkor szeme előtt lebegett, csakis azoknak az érdeme volt, akiket e pillanatban maga körül lát.
Pascal megundorodott. Visszagondolt a szabad, független, nyílt életre, amelyet pár héttel ezelőtt folytatott. Ismét megnyíltak előtte Amerika tágas rónái, mintha visszahívnák csöndes, zöld magányukba. Üdítő pihenés érzete fogta el kedves nyugalmával. Ugy érezte, mintha a savannák illatos szele legyintené meg homlokát s csöndesítené le gondolatai viharát... Miért jött ő haza? Mit csinál ő ebben a posványban?
Ujra föléledt benne a régi idők ereje, amidőn a világ minden kincseért sem fogadta volna el egy aljasságnak a bűnrészességét. Hirtelen lelkesülés dagasztá szívét, érezte, hogy ura lelkiismeretének, hogy fölötte áll mindazoknak, akik körülte vannak, s nem esik bele abba az alávalóságba, amelybe ezek magukkal szeretnék rántani. Megfogadta, hogy elhagy mindent: családot, otthont, hazát, s ábrándjaival együtt eltemetkezik azokon a tájakon, ahonnan nincs visszatérés. A jövő sötét örvényként tünt föl előtte. S habozás, gyöngeség nélkül határozta el magát, hogy beletemeti életét.
Fölálltak az asztaltól. Carvajan szobája, ez a kínzókamara, amelynek falai közt annyi sóhaj és nyögés hangzott el, fényesen ki volt világítva.
Pascal egy szögletben ülve, szórakozottan hallgatta, hogy mit mondogat neki Dumontier nagybátyja. Az ablak nyitva volt s rajta apró éji lepkék repültek be s szállongtak aztán a gyertyák körül, amelyeknek lángjain elégették szárnyukat. Ezeket nézegetve, Pascal azt mondá magában, hogy így járt a szegény marquis is, s most már nincs annyi ereje, hogy elmeneküljön az emésztő tűz közeléből. Egyszerre csak a Clairefont név ütötte meg fülét. Az ablakmélyedésben a zongora mellett apját pillantotta meg, aki Malézeauval beszélgetett.
- Jól tudja, Carvajan úr, - mondá a jegyző, - hogy nem olyan ember vagyok, aki könnyelmüen ad másoknak tanácsot... De ne bánjék szigoruan Clairefont marquis-val, engedjen neki egy kis könnyebbséget.
- Mit ért ez alatt? - kérdé a tőzsér.
- Ne szögezze mellére a pisztolyt, Carvajan úr, mint már egy év óta teszi. Engedje magához térni, vagyis más szóval: engedjen neki időt.
- Hát tehetem én azt? Nem én adtam a kölcsönt. Én csak forgató vagyok. S ha nagylelküséget gyakorolok a marquisval szemben, magamnak okozok kárt. Elveszíthetem a...
- Ön nem gondolhatja ezt!
- Pedig mindig erre kell gondolni.
- De ki tudja, vajjon a marquis, ha egy kis időt nyerhet, nem lenne-e képes adóssága egy részét törleszteni?...
Carvajan, aki a párbeszéd kezdete óta hideg és mogorva volt, most egyszerre mosolygó, nyájas arcot öltött. Karonfogta Malézeaut, bizalmasan támaszkodott rá s kedveskedő tekintettel mondá:
- Ujságot tud talán? Ugyan mondja el! A báró talán elhatározta magát végre a házasságra?... Visszatér a víz a malomkerékre?
Malézeau már megbánta, hogy fölébresztette Carvajan figyelmét. Érezte, hogy nagyon messzire ment s vissza akart vonulni. De Carvajan nem az az ember volt, aki könnyedén tágít. Hizelgően s egyúttal parancsolóan folytatá:
- Eh, Malézeau, legyen hát őszinte... A marquis talán megismertette önnel legújabb találmányát? Talán meg is mutatta azt a híres körkemencét?
- Honnan tudja, hogy...
- Ej, hát nem a hivatásommal jár-e, hogy mindent tudjak? - kiáltott föl Carvajan türelmetlenül. - Hiszen már hat hét óta bosszantják a fülemet ezzel a históriával. Azt mondják, hogy meglepő valami, hogy a marquis új rendszerü rostélyok segítségével nedves szalmával is fűtheti a kemencét s rendkívüli hőfokot idézhet elő... Igaz ez?
A jegyző nagy zavarodottságában nem bírt szólni. Carvajan megrázta s szikrázó szemmel, dühös hangon mondá:
- Ej, ugyan feleljen nyiltan! A hallgatás épp oly vallomás, mint a beszéd! Látta a készüléket? Bizonyos a dolog? Egy mérnök, akit megkérdeztem, azt mondja, hogy bizonyos iparágakra nézve bámulatos előnnyel járna egy ily találmány...
Carvajan annyira föl volt hevülve, a rendesen annyi önuralommal biró ember oly természetes kiváncsiságot és mohó vágyat árult el, hogy Malézeau azt remélte, fölhasználhatja a kedvező alkalmat a marquis érdekében. Talán ha értésére adja, hagy a marquis találmányának jelentékeny eredménye lehet, ezzel megfélemlítheti a tőzsért s hajlandóbbá teszi az alkudozásra. Aranyfoglalatu pápaszeme fölött élénken pislogott rá sanda szemeivel, s kiszámított lassúsággal mondá:
- Valóban láttam a kérdéses kemencét... Igen érdekes... A marquis elég kegyes volt előttem belegyujtani.
- Nagyszabásu a minta? Amolyan játékszer-e csak, vagy pedig meg lehet bízni a vele tett kisérletekben?
- A minta igen derék munka s a marquis már használja is laboratóriumában... Meg vagyok róla győződve, hogy nagyban épp olyan jól fog működni, mint kicsinyben... Látja, kedves Carvajan úr, én azt hiszem, hogy Clairefont marquis rövid idő alatt kivergődik a bajból... És mondhatom önnek, Carvajan úr, hogy kitünő ember, s az, aki vele tart, többet nyerhet, mint aki ellene van.
- Lám, lám! - mondá Carvajan, nagyot fujva. - Valóban olyan kitünő ember az a derék marquis? Na, ennek örülök... Ha már annyi szép találmánya van, találja föl hát végre azt, ami nekem legjobban tetszenék: a pénzt, amivel adósom s amit meg szeretnék már kapni... Furcsa ember ön, Malézeau, hallja-e, hogy nekem egész hidegvérrel ilyen butaságokat beszél... Hogy ő kitünő ember!... No hát, én mondom önnek, - s jól tudja, hogy nem szoktam hiába fenyegetőzni, - hogy ha az a kitünő ember ennek a hónapnak a végén, vagyis három nappal Szent-Firmin után fizetni nem tud, kibecsültetem nemes családjával együtt a nemesi kastélyából... És ez olyan igaz, amilyen igaz, hogy Carvajan a nevem...
Mialatt beszélt, még jobban feltüzelte magát, s napégette arca fakóvá lett, szeme lángolt a gyűlölettől, keze reszketett. Megállt egy pillanatra, végignézett a jegyzőn s gúnyoros hangon mondá:
- Ha az új kemence valóban olyan csoda, Malézeau uram, akkor én fogom alkalmazni... S legyen róla meggyőződve, hogy jobb hasznát fogom venni, mint az ön vén utópista marquisja.
A jegyző szólni akart, hogy még egy végső kisérletet tegyen védence érdekében, de Carvajan metsző hangon mondá:
- Elég!... E hónap végéig - sem előbb, sem utóbb. Megmondhatja neki... És eszében tartsa... mert én el nem felejtem!
Arcához emelé ujját s keserü mosollyal mutatott egy vékony fehér vonalat, amely bőre barnaságát átszelte - e folyvást látható nyomát annak az ostorcsapásnak, amelyet harminc évvel ezelőtt kapott Szent-Firmin éjszakáján. S anélkül, hogy egy szót is mondott volna többet, otthagyta a jegyzőt, áthaladt vendégeinek csoportján s az alprefektushoz csatlakozott, aki az útmesterrel közigazgatási ügyekről beszélgetett.
Pascal pedig, gondolatainak ziláltságában egymás ellenében mérlegelve atya és marquis sérelmeit, nagy szívszorulással egyenlőknek találta azokat. Igen, Clairefont marquis nagy igazságtalanságot követett el, s a Carvajan bosszúja jogos. Az örvény, amely e két ember közt tátong, áthidalhatatlan. Soha emberi akaraterő nem lesz képes azt betemetni. És a gyermekek, akik ártatlanok és egymást szerethetnék, áldozatai ennek a kérlelhetetlen gyűlölségnek s kétségbeesésre vannak kárhoztatva... Irtózott a zajtól, amely körülvette. Észrevétlenül suhant ki a házból az utcára, amely ismét csöndes lett. A levegő nyugodt, enyhe volt. A tiszta égen a csillagok ragyogtak.
Pascal leült egy kőpadra a szökőkút mellett, amelynek vize halkan locsogott; csönd volt mindenütt s az alvó város e magányában - multjában csak szomorúságot látva, jövőjében csak bánatot várva, atyja miatt pirulva, s föltéve magában, hogy kitörli szívéből Antoinette emlékét - Pascal kétségbeesetten ejté fejét tenyerébe s keservesen sírt.

V.
A neuvillei búcsu ez évben kiválóan fényes volt. Az aratás bőnek igérkezett, a fák ágait lehúzta a gyümölcs, a tavaszi esőzés zamatossá, kövérré tette a szénát. A baromvásár nagyon élénk volt s az üszők egyremásra huszonöt frankon keltek. Vidámság szele csapott át a városon és szokatlan elevenség hozta mozgásba nehézkes, suton gunnyasztó lakosait. Az utcák népesek, a boltok, fogadók látogatottak voltak.
A városháza környékén a tűzoltó-csapat foglalt állást díszöltözetben, s az iskola nagytermében, amely háromszínü lobogókkal volt földíszítve, a díjakat osztották ki a megtartott gyümölcsészeti nagygyűlés végeztével. Carvajan nagy tapssal fogadott beszédet olvasott föl, s az ünnepélyesség a városi zenekar hangjai mellett ért véget. Vezényszó hangzott el, a tűzoltók sorba álltak s a kürtös megfujta az indulót, mialatt a hatósági személyek elvonultak. A menet lassankint bontakozott ki. A tagbaszakadt földesgazdák meg-megálltak, hogy ismerősüket bevárják, s apró csoportok álldogáltak a téren.
Az alprefektus, Carvajannal a Vásár-utca szögletére érve, így szólt hozzá:
- Ott lesz estére a népünnepen, polgármester úr?
- Mindenesetre, prefektus úr. Először, mert kötelességem, aztán meg Neuvilleben ősi szokás, legalább egy órát tölteni a bálban...
Carvajannak a homloka elsötétedett, mialatt ezt mondá. Kaján gondolatok támadtak föl benne emlékeivel. Szent-Firmin napja minden évben megujította bosszúvágyát, mert ő nem azok közé tartozott, akik megbocsátanak. De ha akarta volna, sem lehetett elfelednie a bántalmat, amelyet szenvedett. Akarata ellenére is folyvást a szeme elé tárult. Ez a népünnep, amely ifjúsága óta mindig ugyanaz volt, ez a mozgalmasság, ez a zene, ez a zsivaj mindaz, ami akkor a sértés külső körülményeit képezte, megujította azt s föltépte a régi sebet.
- Akkor hát én is elmegyek, - mondá az alprefektus, - ha tudniillik ön úgy véli, hogy ez hasznos...
- Egy óra alatt többet használ ott a jelöltségének, mint háromheti körutazással. Együtt találja ott a kerület összes nagyfejüit feleségeikkel, leányaikkal. Két-három bókkal, amit a nőknek mond, több hatást tesz, mint akármilyen hosszu beszéddel, amit a férjek és apák előtt tartana... És dédelgesse, prefektus úr, a tűzoltókat... Nagy befolyásuk van. Nem is tudhatja az ember, mit nem ér el a tűzoltók által!...
Hátrafordult azokhoz, akik utána jöttek s a fensőbbség hangján mondá:
- Uraim, estére találkozunk a városi lakomán.
S meggyorsítva lépteit, befordult a kis utcába s háza felé tartott. Dél volt s a templom előtt elhaladva, közéje jutott a kijövő híveknek. Az asszonyok és leányok csacsogva, kaptárszerü zümmögéssel mentek hazafelé. A polgármester előtt elhaladva, lesütötték szemöket s halkabban suttogtak. A félelem érzete, amelyet Carvajan gerjesztett, még a nőkben is megvolt, pedig ezeknek nem kellett tőle tartaniok.
Mosolygott. Tetszett neki, hogy félnek tőle; hatalmának bizonyítékát látta ebben. Ismerős arcokat pillantva meg, komoly képpel emelt néhányszor kalapot s gyorsabb léptekkel ment tovább. Mikor a kút mellett elhaladt s már föl akarta emelni az ajtó kalapácsát, megállott. Messziről az utca tulsó vége felől Pascalt látta közeledni, aki lassu léptekkel jött elő.
A fiatalember egész valója nehéz gondot, levertséget árult el. Lesütött szemmel, gondolatokba merülve lépkedett, nem törődve azzal, ami körülötte történik. Mióta Neuvillebe hazajött, barnult bőre meghalaványodott, arca soványabb lett. Carvajannak a figyelmét ez nem kerülte ki s vontatott léptekkel látva közeledni fiát, azt kérdé magától, vajjon ugyanaz a fürge, izmos fiú-e ez, akit pár nappal ezelőtt megérkezni látott?
A ház előtt találkoztak. Pascal önkéntelenül összerezzent, amint apját megpillantotta. Erőltette magát, hogy nyugodt arcot mutasson neki. De vonásai nem engedelmeskedtek s ő zavarodott, borus maradt.
- A búcsuról jösz? - kérdé Carvajan, figyelmesen vizsgálva fiát.
- Onnan, apám, - felelt Pascal, mintegy álomból ocsúdva föl.
- Éhes vagy?
- Nagyon...
Asztalhoz ültek. Carvajan ezt gondolá magában: „Észre sem vette, hogy Neuvilleben ma ünnep van. Most is Clairefont táján járt. A meszes por, amely cipőit borítja, a Bánya környékéről való. Minő tervet forgat az agyában? Bizalmatlan irántam, ez világos. Ahányszor kérdezem, soha egy szót sem felel, ami hazugság nem volna. Rám sem mer nézni, annyira fél attól, hogy kiolvasom szeméből a gondolatát.”
Pascal, az asztal tulsó felén ülve, lesütött szemmel szórakozottan evett. El lévén határozva arra, hogy elhagyja a vidéket, nem állhatott ellent a vágynak, hogy még egyszer bejárja a clairefonti halmot. Amint reggel látta, hogy atyja elment a polgármesteri hivatalba, ő is kiment a házból s a bánya területén átvezető ösvényen fölment a halom tetejére.
Azt gondolá magában, hogy Antoinette bizonyosan elmegy a misére s már kilenc órakor betért a falu kis templomába. Leült egy sarokba egy fapadra, amely egészen árnyékban volt s ahol lehetetlen volt ráismerni. Ott várakozott türelmesen, nézegetve az oltár diszítését, a szentképeket, a festett ablakokat, mindenütt nyomát találva a clairefonti urak kegyes nagylelküségének. A falakon különféle fölírások, az ablaktáblákon címeres névbetük - minden ő róluk beszélt, s mintegy családi történetüket tárta föl. A gyóntatószék mellett fehér márványlapon aranybetükkel ez a fölírás ötlött a Pascal szemébe: „Az Úr megtartotta szeretett leányomat. Áldassék szent neve.” S alatta ez az évszám: 1875. s ez a név: Honoré de Clairefont. Fogadalmi emlék lehetett ez, amelyet a marquis Antoinettenek súlyos betegségéből való felgyógyulásakor helyeztetett oda.
S Pascal gondolatai a templom rejtelmes homályában föllendültek, képzelődés fogta el. Úgy rémlett, mintha egy akaratnál hatalmasabb erő ragadná magával a kastélyba. Ott látta ágyán, halvány, beesett arccal, a halál révén. Ő volt az, bár még gyermek, de már igéző. Egy aggastyán, akit Pascal nem ismert, de akiben megsejtette a leány atyját, ült az ágy szélén. Ajkai mozogtak, mintha imát rebegne, s Pascal megértette, hogy lelke mélyéből kéri az Istent, mentse meg gyermekét. S mintha az isteni akarat azonnal nyilatkozott volna: Antoinettenek az arca kipirult, szemei fényesen, elevenen nyíltak meg. S rögtön át is alakult. Nem a beteg gyermeket látta maga előtt Pascal, hanem a szép, karcsu leányt, kivel a mély útban találkozott, azt, akit imádott s egyúttal rettegett, s akiért habozás nélkül adta volna oda életét.
Erőfeszítést tett, hogy elűzze ezt a látományt és visszanyerje önuralmát. Szemét arra kényszerítette, hogy valami valódi tárgyat nézzen, s tekintete ismét ráesett a fehér márványlapra és elismételte magában a fölírást, mintha hálaimát mondana Istennek, amiért Antoinettet megmentette. Avagy nem azért távolíttatott el tőle a halál, hogy ő láthassa és szerethesse? De ha szeretnie kellett, miért hogy Antoinettenek gyülölnie kell őt? És Pascal így szólt magában: Ha az apának ez a fogadalma üdvre vált, miért ne tennék én is fogadalmat?
Fölállt s lassan fölment az elsősori székekhez, amelyek az oltárral szemközt voltak. Az elsőnek a közepén egy fekete fából készült térdeplő vonta magára figyelmét, amely kék bársonyvánkossal volt diszítve. Odament, bizonyos lévén abban, hogy itt Antoinette szokott ájtatoskodni. Térdet hajtott azon a helyen, ahol ő szokott térdelni, s látva, hogy a könyöklő egy kis szekrénykét képez, kinyitotta s benne egy alamizsnagyüjtő erszény mellett a leány imádságos könyvét látta meg. Reszkető kézzel vette ki. Fehér kordován-bőrbe kötött, ezüst-kapcsos kis könyv volt az. Első lapjára egy évszám s egy nap volt jegyezve: az első áldozás napja... egyéb semmi. A lap többi része szűzies, tiszta volt, mint az Antoinette lelke.
Pascal nem állhatott ellent a kívánságnak, hogy át ne lapozza a könyvet, azt remélve, hogy valami nyomát találja benne a leány gondolatainak. A lapokat csak szent képecskék jelezték. Egy szent Antónia képe alá ez az ajánlás volt jegyezve: „Kedves kis hugomnak. Róbert de Clairefont.”
S e gyöngéd, kegyes emlékek láttára mély elérzékenyülés fogta el Pascalt. Röstelte kiváncsiságát, mint valami rossz cselekedetet, úgy érezte, mintha rút szentségtörést követett volna el. Becsukta a könyvet s homlokát a leány reményeinek és gondolatainak e néma meghittjére hajtva, imádkozott. Lassankint visszatért szívébe az enyhület. Érezte, hogy jobban uralkodik magán, mint előbb s bátrabb a jóra. Fölállt s meglátván a kiváltságos erszényt, amelybe Antoinette nyilván alamizsnát fog ma gyüjteni a mise alatt, belecsúsztatta a maga kegyes adományát, s becsukva a széket, visszatért helyére a sötét szögletbe.
Az ájtatosságra hívó harang megszólalt, a sekrestyés bejött, meggyujtotta a gyertyákat s a sötét hajót reszkető lángok világították meg. Nehézkes léptek csoszogtak a kőkockákon, székek dobogtak és csikorogtak a boltozat öblös üre alatt s az érkezők lassankint csoportokba tömörültek.
Kevéssel a mise kezdete előtt könnyü léptek nesze reszketteté meg Pascalt. Élénken fordult az ajtó felé s azon elszorult szívvel látta belépni Antoinettet Saint-Maurice kisasszonnyal, egy magas termetü, katonás viseletü fiatalember kiséretében, akiben aggódva sejté meg Croix-Mesnil bárót. Szeme elhomályosult, a festett ablakok mintha lángot vetettek volna, füle zúgott. Úgy érezte, mintha inogna vele az egész templom. Nagy erőfeszítést tett s azután ismét tisztán látott és hallott. A pap már az oltár előtt volt és zsolozsmájának mormolása fülébe hatott Pascalnak. A két nő és kisérőjük eltűnt a sokaságban.
Pascal fölállt s egy pillérhez támaszkodva, kereste szemével Antoinettet. Meg is látta, messziről, lehajtott fővel, magába szálltan ülni nagynénje és jegyese közt. Az annyi rajongással szőtt ábrándnak tehát ez a valóság felel meg: ott látta Antoinettet amaz ember mellett, akit úgy emlegettek, mint jövendőbeli férjét. Mindaz az izgalom, csel, remény, aggódás, aminek oly szenvedéllyel engedte magát át, tehát csak őt zavarta föl. Annak, akire gondolt, sejtelme sincs mindezekről. Épp oly nyugodtan és hidegen, mint a vele való találkozás előtt, folytatja életét, nem is gyanítva a vihart, amelyet támasztott.
S Pascal égő fejjel, dobogó szívvel, keserüen gondolá el, hogy semmit sem tehet védelmére, sem arra, hogy megszerettesse magát vele. Ha védelmére kél, kiteszi magát apja rettenetes haragjának; ha szereti, csak megvetést várhat tőle. Veszedelem mindenkép, fájdalom mindenütt - s a borús égen még az a kicsiny kéklő pontocska sem látszott, amelyet a szerelmesek mindig látnak s amely nekik vigasztalást, bátorítást nyújt. Keserűen kérdé magától, hogy mit csinál ő itt. S bizonyos lévén abban, hogy ábrándjai semmivé foszoltak, visszatért lelki ereje. Fölállt s kiment a templomból, anélkül, hogy csak hátra is nézett volna és azon az úton, amelyen jött, visszatért a városba.
Ez volt a szerencsés séta, amelyről hazajött, amikor apjával összetalálkozott.
Már korán reggel fölébresztették Clairefont lakóit a hagyományos mozsárlövések, amelyek az ünnep kezdetét jelezték. A kastély homlokzatán egy ablak nyílt meg s Antoinette fehér pongyolában s dús fürtökben vállára omló hajjal nézett ki rajta.
Komolyan, merengve könyökölt az ablakban. Kissé halvány arca, kivörösödött szeme álmatlan éjszaka gondjairól tettek tanuságot. S ezek a gondok nappalra sem szüntek meg, mert a leány mozdulatlanul nézett maga elé, érzéketlen maradva a szép nyári reggel bájai iránt.
Gondolkozott. Igéző homlokát mély redő szelte át s a semmiségbe meredő tekintete bágyadt, könnyekre hajló volt. Fájdalmas merengéséből szobája ajtajának benyilása ébreszté föl. Hátrafordult és Izabella nénit ismervén föl, mélabús arcát mosoly deríté föl.
A vén kisasszony, nagy világos kreton pongyolába öltözve, fölborzolt szürke hajával, már most reggel is vörös arccal, amelynek rezességét a bőven rápamacsolt rizspor csak helyenkint takarhatta el, titokzatos képpel lépett be s unokahugához odamenve, két csattanós csókot nyomott arcára. Azután két kezét hátratéve, férfias tartásba támaszkodva a kandallóhoz, elkezdé:
- Hallottam az ablakod nyilását s ide siettem... Borzasztó éjszakám volt... Folyvást lidérc ült a mellemen. Nem tudom, hiszesz-e te az álmokban... én hiszek... Anyám csodálatosan tudta őket magyarázni s mindig beteljesült, amit mondott. Én pedig most vörös kakassal álmodtam... az rosszat vagy halált jelent... Álmomban egy roppant nagy vörös kakast láttam: a feje olyan volt, mint azé a gaz Carvajáné, kukorikolt s csapkodott a szárnyával... Fölrezzentem álmomból... csupa veriték voltam... Még most is reszketek bele, szinte „krézusba” estem tőle.
Izabella néni akkorát és olyan zajosat lélegzett, mint egy fujtató s azután tovább beszélt:
- Tudod, hogy milyen helyzetben vagyunk mi itt. Tegnap délután meghagyás érkezett, hogy fizessünk százhatvanezer frankot, meg nem tudom mennyi centimet. Természetesen eldugtam az írást... említeni sem akartam az édesapádnak... De valamit mégis csak ki kell gondolni, mert ez az állapot nem tarthat így tovább... Különben is a „végét járjuk” már, vigyen el engem az ördög, ha tudom, hogyan fizetünk a lejárat napján... Százhatvanezer frankot nem találni az árok szélén, biz én kimondom, hogy egy árva fillérem sincs hozzá... Nincs egyebem, mint Saint-Maurice... Kicsi ház, amelyben valahogy el lehet lakni s mellé kétezerötszáz frank évi jövedelem... Szóval egy házfödél a fejetek fölé a nyomoruság napjaira, amelyek nincsenek már messze, meg egy darabka kenyér, hogy éhen ne haljatok... Erről, lásd kicsim, akkor sem mondanék le, ha bárd alá tennék a nyakamat... mert utolsó „kútforrás” most, hogy apád olyan siralmasan elpocsékolt és elvesztett mindent.
Antoinette könyörgő mozdulatot tett s leült nagynénje mellé, gondtól sápadt arcát mutatva neki.
- Néni, kérem, ne vádolja apámat... A mit tett, azt jó szándékkal tette. Agyrémeket kerget, balga reményeknek adta magát, de csak egy célja volt: hogy minket gazdaggá tegyen és fényüzésünket gyarapítsa... Neki magának - hiszen tudhatja - nincsenek szükségletei s a kis Saint-Maurice-kastély palotának fog neki tetszeni, ha mindnyájan mellette vagyunk...
- Ejh, tudom én, hogy aranyból van a szíve... De azzal - fájdalom - nem fizetheti az adósságot!... És hitelezőink, akik zaklatnak, nem engednek haladékot. Malézeau beszélt Carvajannal és oly keménynek és hajthatatlannak találta, amilyen mindig... Mindenre el kell készülve lennünk! Édes leányom, ez a helyzet borzasztó... Ha a hét végeig nem találunk módot arra, hogy időt nyerhessünk, „bottal üthetjük a nyomát”... Itt fogjuk látni a végrehajtót a kastély dísztermében s bennünket kitesznek őseink hajlékából... Mit szól majd ehhez Croix-Mesnil báró?
- Ő miatta nem aggódom én, néni, - mondá Antoinette mosolyogva. - Ismerem... Épp olyan szívesen venne el szegényül, mint gazdagon... S ha szeretném...
- Hát nem szereted? - kiáltott föl Saint-Maurice kisasszony harsány hangon. - Hogyhogy, hiszen már innen-onnan két éve, hogy udvarol...
- Kedves fiatalembernek találom, - viszonzá a leány szelid bánatossággal, - de nem az az ember, akit férjül választhatunk akkor, mikor egész boldogságunkat csak annak a gyöngédsége képezheti, aki mellett élni rendeltetésünk. Jól tudja ön s egyszer maga is mondta nekem: a báró kimért magaviseletü s kissé hideg természetü, képes minden gyöngédségre és nemes érzésre... De sohasem lesz meg benne a kiváló szellemek tevékeny ereje és a szenvedélyes lelkek hő odaadása... Nőül menni hozzá, hogy ő is belerántassék romlásunkba, tudva azt, hogy nincs benne ahhoz való erő, hogy legyőzze azokat a nehézségeket, amelyek bennünket környeznek... nem, édes néni, ez nem volna sem nemes, sem hozzám méltó cselekedet... s nem szabad megtennem. Elhatározásom már régóta megállapodott s csak a kellő alkalmat várom, hogy azt Croix-Mesnil báróval közöljem... Ne féljen, lovagias férfi ő, meg fogja érteni okaimat és barátunk marad... Ami pedig apámat illeti, neki legjobb nem is szólni. Kivált ma. Hadd muljék el az ünnep. Holnap, ha alkalom lesz rá, családi tanácsot tartunk...
- Reméljük, hogy a helyzetet semmi kellemetlenség nem fogja még súlyosabbá tenni, - mondá Saint-Maurice néni. - Rossz sejtelmeim vannak... És ezek ritkán csaltak meg.
Antoinette lassan csóválgatta fejét s gondolkozott.
- Könyörögni fogunk az Istenhez, hogy kiméljen meg bennünket még nagyobb szomorúságtól. Lehetetlen, hogy végkép le akarna bennünket sújtani... De ha mégis az a rendelése...
- Akkor reméljük, hogy csak magamat fog sújtani, - kiáltott föl a vén leány, olyan hő odaadással, hogy arca lángbaborult, - s hogy ti, édes gyermekeim, meg lesztek kimélve.
Az ablakon betóduló légáram harangszót hozott a távolból.
- Elsőt harangoznak már, - kiáltott föl Izabella néni, s én még hozzá sem fogtam a fésülködéshez... Szaladok... mindjárt készen leszek.
S két lépéssel az ajtóhoz érve úgy rohant el, mint a forgószél.
Izabella néni sohasem töltött sok időt a „misztifrizációval”, mint ő mondá. A kastélyból a templomig pedig csak öt percnyi volt az út. A plébános még körül sem járta segédletével a templomot, áldást osztogatva, midőn Antoinette nagynénjével és Croix-Mesnil báróval már a helyén ült és imádkozott. - Ájtatosságában nem zavarta semmi; minden a szokásos rendben ment végbe; a sekrestyés fia, aki minisztrált, tiszteletlen zajjal fújta orrát Úrfelmutatás alatt, amiért is a karban éneklő apjától dühös pillantás érte - előfutárja a későbbi nyakleveseknek.
Bihorel kisasszony, a plébános huga, aprókat koppintgatott imádságos könyvével térdeplőjére, ezzel jelezvén az iskolás gyermekeknek, hogy mikor kell fölállni, vagy leülni. A mély sóhaj, amely Pascalnak a melléből fölszakadt, amikor Croix-Mesnil bárót megpillantotta, nem jutott el Antoinette szűzi füleibe, s annak a léptei, aki imádta, nem keltettek visszhangot gondolataiban.
Antoinette nyugodt, mozdulatlan maradt, míg végre nagynénje, gyöngéden megérintve karját, odasúgott:
- Készülj a gyűjtésre...
A leány betette könyvét, kivette a széke fiókjából a bársony erszényt, kilépett a padból s a kórus felé indult. Menésközben úgy tetszett, mintha az erszény, amelyet kezében tart, nem volna üres, sőt halk ércpengés hallatszik belőle. Csodálkozva húzta szét a selyemzsinórt, s oly meglepetéssel, amely arcába szöktette a vért, látott az erszény bőrfenekén öt aranyat csillogni. Nagy zavarodottsággal lépett az oltárhoz. Ott meghajtotta magát s elkezdte a gyűjtést. Az aprópénz egymásután hullott az erszénybe, csakhamar befödte a titokzatos aranyakat, s a leány szinte öntudatlanul járta be a padokat, gépiesen mormolva a szokásos szavakat:
„A szegényeknek adjanak”...
S mialatt járkált, folyvást ezen tünődött: ki járhatott ma reggel itt a templomban s adott ilyen nagylelkü alamizsnát? Körüljáratta tekintetét, fürkészve a homályos szögleteket, azokban keresve az ismeretlen adakozót. De csak a környékbeli parasztok ismerős arcait láthatta. Pascal messze volt már, a kőfalak, amelyek ittjártának tanúi voltak, hallgattak, s a titok jól meg volt őrizve. Antoinette a mise végéig folyvást szórakozott maradt. Imádságos könyve használatlanul nyugodott kezében; nem jutott eszébe a könyörgéseket olvasni. Szemét egy nagy festett ablakra függeszté, amelyet szépapja ajándékozott a templomnak s mely Jákóbnak az angyallal való tusakodását ábrázolá. Az Izsák fia izmos karjaiba szorítá mennyei ellenfelét, aki egy szárnycsapással elmenekült tőle. A kép alá a festő gót betükkel e mondatot jegyezte:
„Így iparkodik eget hódítani a föld szülötte.”
S Antoinettenek úgy tetszett, mintha a Jákób arca, amelyet még sohasem nézett meg figyelmesen, különös módon hasonlítana valakihez, akit ő ismer... Ismeri ezt az erőt kifejező, barna szakállal körített, átható nézésü arcot... De nevet nem tudott neki adni. Hasztalan gondolkozott, nem jutott eszébe.
A pap már elhagyta az oltárt. A hívek felálltak s a kijárás felé siettek és Antoinette még mindig mozdulatlanul elmerülve ült ott.
- Gyerünk édesem, mehetünk már, - szólt Izabella néni. - Kedves báró, várjon meg bennünket a templom előtt... Be kell számolnunk a plébánosnak.
A báró szó nélkül hajtotta meg magát s az ajtó felé indult, míg a két nő a sekrestyébe tartott. A clairefonti plébános, e tisztes, szelid, egyszerü aggastyán, keresztelő papja volt Antoinettenek. Huga épp most kapcsolta le róla a misemondó ruhát. Ebbe sietett a hölgyeknek.
A plébános, midőn az átadott pénz közt az aranyat megpillantotta, mosolygott s Antoinette kezét fogva, azt mondá:
- Pazar volt. Ráismerek szívére. De ez sok, gyermekem. Inkább feddnem kellene, semmint megköszönnöm.
Antoinette elpirúlt, félre akarta fordítani arcát, de Izabella néni olyan meglepetten függeszté rá tekintetét, hogy lehetetlen volt hallgatnia.
- Nem is érdemlek köszönetet, tisztelendő úr, - mondá élénken. - A pénz nem tőlem való. Erszényemben találtam, mielőtt a gyűjtést megkezdtem.
Az Izabella néni meglepetése most már álmélkodássá lett. Elnémult egy pillanatra; azután olyat sóhajtva, hogy nyerítésnek lehetett volna tartani, kitüzesedett arccal mondá:
- Ez már különös dolog! Hogy történhetett ez? Magam küldtem ide tegnap este Bernardot az erszénnyel, hogy tegye a fiókodba... Elég vakmerő lett volna valaki, benne kotorászni?
- De néni, - szakítá félbe Antoinette vidáman. - annyi bizonyos, hogy nem tolvaj volt, mert nem hogy elvitt volna valamit, hanem pénzt hagyott itt a szegények számára. De különben is, csakugyan kellett-e „kotorásznia”, mint ön mondja? Bernard talán egyszerüen csak a pad tetejére tette le az erszényt. Aztán meg, ugyan mi fontossága van ennek a dolognak, hogy olyan nagy zajt üt vele?
Könny csillogott a leány szemében, s hangja reszketni kezdett. Izabella néni attól félt, hogy fájdalmat okoz neki, s meg akarta nyugtatni.
- Eh, - mondá nevetve, - meglásd, hogy a báró volt. Fölkelt hajnalban s idesompolygott titokban, hogy téged az adományával meglepjen.
- Jól tudja kedves néni, hogy az lehetetlen. Croix-Mesnil báró először is nem kél föl korán, aztán meg nem is tudta, hogy gyüjteni fogok.
- Idegen pedig az én tudtommal nem fordult meg a templomban, - mondá a plébános.
Hirtelen megállott, arca kiderült s kezét összecsapva mondá:
- Ha csak az a fiatalember nem volt, akit kimenetem alkalmával láttam a templomban...
- Miféle fiatalember? - kiáltott föl Saint-Maurice kisasszony, ráncba vont szemöldökkel.
- Barna, körszakállas fiatalember, aki a keresztelő-medence mellett egy sötét szögletben huzódott meg, a bejárástól jobbra...
Mint varázsütésre, egyszerre megjelent Antoinette előtt Pascal arca. Megjelent előtte, ő volt - Antoinette ráismert most már - ő volt az, aki az angyallal tusakodó pátriárkához hasonlított. Eget kér-e? S mi lehet az ég egy Carvajanra nézve, ha nem egy Clairefont-leány szerelme? Semmi kétség, ő volt az, aki térdeplőjéhez lopódzott, kinyitotta a fiókot s otthagyta illetlen kiváncsiságának eme bizonyítékát. Antoinette rendkívül merésznek találta ezt a lépést. Büszkesége haraggal támadt föl a vakmerő ellen. Mit akart? Mit remél? Azért, mert egyszer találkozott vele egy közúton, már azt hiszi, hogy folyvást rá kell gondolni? Hálára akarja kényszeríteni sértő nagylelkűségével?
De a büszkeség szavára egy szelidebb hang, a higgadt elme hangja felelt: Mi van ebben ami ellen kifogásod lehetne? Jótékonyságot művel a te kezed által, maga pedig elrejtőzik. Itt maradhatott volna a templomban, bevárva, amíg te odajösz hozzá, hogy aztán nyíltan adja át alamizsnáját. Nem tette, attól félt, hogy ez neked visszatetsző lenne. Nem mert szemed elé kerülni. Félénkségből és tiszteletből cselekedett így. S te ezt rosszalnád? De éppen ez a titokszerűség sértette Antoinettet. Ugy érezte, hogy akarata ellenére bizonyos cinkosságba keveredett apja ellenségének fiával. Határozott helyet foglal el annak a gondolataiban. Ha találkoznak, az megteheti, hogy rámosolyog, mintha titkos egyetértés szövődnék köztük. Szerette volna megnevezni, kikiáltani, hogy ő volt az a vakmerő, aki megsértette szekrénye titkát s odavetette azt a pénzt, amely neki nem kell.
De a plébános előtt nem mert szólni. Úgy érezte, hogy ily vallomás megalázó lenne az egész Clairefont-házra nézve. Bosszúsan, komoran hallgatott tehát.
- De most már, kis leányom, szaladjunk innen, - mondá Izabella néni, - fogadni mernék, hogy a báró már toporzékol az ajtóban... A viszontlátásra, kedves abbé...
Amint egyedül voltak a templomban, Izabella néni, kiváncsiságtól pislogó szemmel tekintve Antoinettere, elkezdé:
- Lám, lám, szépecském, - gondolom ráismertél az adakozóra az arcképe után, amelyet a plébános adott. Nyilván Carvajan úrfi volt, senki más...
- Ugyan néni! - mormolá a leány bosszúsan.
- No, mi van ebben? Annak a vén zsiványnak a fiát talán furdalni kezdte a lelkiismeret, s visszaadott valamit abból a pénzből, amit apja rabolt, a te kezedet használván föl arra, hogy ezt az istennek és embernek tetsző megtérítést átvegye... Ez igen erkölcsös és igen udvarias cselekedet... Meglásd, hogy tudtunkon kívül szövetségesünk akadt a szörnyeteg házában...
- Az Istenre kérem, néni, ne tréfáljon ilyen dologgal! - mondá Antoinette reszkető hangon s könnybe lábadt szemmel...
- Sírsz! - kiáltott föl a vén kisasszony álmélkodva, - nem értelek...
- Mert megalázó, sértő rám nézve ez az egész dolog... Mert nem nyugodhatom bele, hogy egy idegen ember ilyen erőszakosan furakodjék be az életembe. Nem ismerem azt az embert, gyűlöletes előttem már előre is, s nem akarok felőle tudni semmit, csak azt, hogy fia az apjának s hogy ennélfogva, ha nem megvetnem, legalább gyűlölnöm kell őt... De különben is, ki mondja azt önnek, hogy nem bosszantásunkra csempészte oda a pénzt? Nem kegyetlen gúny rejlik-e ebben? Avagy nem annyira elszegényítettek-e ők bennünket, hogy többé nem gyakorolhatjuk úgy a jótékonyságot, mint azelőtt, s nem azt akarta-e ezzel értésünkre adni, hogy a Carvajanok nélkül üresen kell hagynunk azt a kezet, amelyet a szerencsétlenek felénk nyújtanak?
- Ej no, beh neki tüzesedel! Pedig bizony nem érdemes rá az egész dolog. Az a fiatalember módot talált arra, hogy az öt aranyáért ugyancsak sokat emlegessék. No, csenghet is bele a füle mind a kettő!... Ha számításból tette, bizony nem ostoba fickó... De mielőtt végképp elejtenők ezt az urat, csak egyet mondok még: én nem tartom olyan ördögnek, amilyennek te képzeled... Régente össze is veszett az apjával... Igaz, hogy most hazajött, de ebből nem következik, hogy egy követ fúj a vén gonosztevővel. És azt szeretném megérni, hogy egymást fölfalják. Carvajan a Carvajant... „Zsák a foltját”... Az lenne csak mulatságos!
- Ebben a látványban nem fog gyönyörködni, néni, - mondá Antoinette megvető keserüséggel. - Ha a végső pillanat elérkezik, legyen róla meggyőződve, hogy közös akarattal sújtanak le bennünket... Bármint legyen is, ne beszéljünk többet a történtekről...
Kimentek a templomból.
Croix-Mesnil báró, aki egy sírirat kibetűzésével volt elfoglalva, amelyet a küszöbkőbe talált bevésve, mosolygott feléjük.
- Hasztalan szedem össze klasszikai emlékeimet, hogy ezt a latin fölírást megértsem... Ha nem csalódom, itt egy Clairefont abbéról van szó, aki azért temettette magát éppen ide, hogy a hívek lábai, midőn a templomba belépnek, az ő hamvait tapodják... Calcabunt fidelium pedes...
- Úgy van, - viszonzá Izabella néni, - Clairefont Fulkó ez, jumiègei perjel. Ha kiváncsi rá, a marquis majd elbeszéli a történetét... Pályafutását azon kezdte, hogy katona és céda legény volt. Azután megkegyesedett s végre szent emberül halt meg. Ő a család vallási dicsősége... Az arcképe ott van a kápolnában...
- Ni, apám és Róbert elibünk jönnek! szólt közbe Antoinette.
A marquis, fia karjára támaszkodva, lassu léptekkel jött elő a hársfasoron, amely a faluból a kastély kapujáig nyúlik. Róbert egy napra letéve rendes vadászöltözékét, kék posztóruhát viselt, amely előnyösen tüntette föl elegáns, izmos termetét. Vidáman beszélgetett atyjával s balkezével pórázon vezette Antoinette agarát. Amint hugát megpillantotta, eleresztette az ebet, amely hizelgő csaholással iramodott úrnője felé s aztán lábai elé hemperedett.
- Ugyan miért kötötted meg szegényt? mondá Antoinette, atyja és bátyja elé sietve.
- Mert utánad akart szaladni a templomba... Már pedig én azt gondolom, hogy a misét nem kutyák kedveért szolgáltatják.
- Az igaz, - viszonzá Antoinette mosolyogva. - Amikor a báró úr itt van, Fox nem akar tőlem megválni.
- Hja, féltékeny! - kiáltott föl Róbert kacagva.
- Pedig nincs miért, - viszonzá szeliden a báró - s a két vetélytárs közül az, amelyik kegyesebb bánásmódban részesül, nem az ember...
- Ugyan, Croix-Mesnil, majd jól lesz még minden... - mondá a marquis. - Gyerünk vissza a kastélyba. Uzsonna után meg fogom önnek mutatni az új kemencémet... Meglássa, nagyszerü... - Ha az ember ilyen egyszerü s oly rendkivül eredményt igérő készüléket talált föl, akkor semmiben sem kétkedhetik többé... A Bánya nemsokára ismét megkezdi működését, még pedig oly tökéletesített eljárással a mészgyártásban, hogy a nagy siker elmaradhatatlan... Majd meglátja!
S jókedvüen dörzsölte kezét, mialatt a kastély irányába tipegett. Antoinette gyors pillantást váltott Izabella nénivel. A leány szíve elszorult, midőn a föltalálót ily bizalommal hallotta munkáról, gazdagságról beszélni, holott a végpusztulás küszöbén áll.
- Estére el kell mennünk a népünnepre, gyermekeim, - szólt ismét a marquis. - Kivárjuk a meleget s ebéd után szépen lesétálunk vagy egy órai körútra.
Antoinette elkomorodott.
- Gondolja, apám, hogy elmaradásunkat rosszra fogják magyarázni? - mondá erőltetett hangon. - Azok a mulatságok nagyon érdektelenek ránk nézve. Mit csinálnánk ott?
- Alkalmazkodunk a szokáshoz. Nekünk kevésbbé van jogunk, mint bárkinek, ahhoz, hogy a hagyományt tiszteletben ne tartsuk...
- Igaz, de önre nézve nagyon fárasztó lesz abban a tolongásban, zsivajban és porban mozogni, - viszonzá Antoinette, aki reszketett, midőn elgondolta, hogy egy rosszakaratu szó, célzás hirtelen földerítheti a kinos valót atyja előtt.
- Oh, ami engem illet, nem is igen vágyódom ki a kastélyból, a ti jelenlétetek teljesen elegendő lesz.
- Akkor hát elmegyünk, - mondá Antoinette készségesen, - s képviselni fogjuk önt. Ön nyugodtan töltheti az idejét itthon... és senkinek sem lehet ellene kifogása.
- Pompás, te kisasszonyok bölcse, s örülök, hogy kedved szerint cselekedtem... Föl fogom használni az alkalmat egy kémiai elemzésre, amelyet már régóta halogatok, mert mindig attól tartottam, hogy szemrehányást tesztek.
- Hja, kedves sógor, - kiáltott föl Izabella néni, - legutóbb is a laboratóriumból kieresztett gőzökkel befeketítette a folyosó összes képrámáit... De most majd vigyázok...
Beléptek a kastély udvarára. Az öreg Bernard, amint megpillantotta őket, ünnepélyesen meghúzta az étkezésre hivó csengetyüt, s mély bókolással állva ura elé, jelenté:
- A marquis úr asztala terítve van...
- Gyerünk Antoinette, nyújtsd karodat.
S leányára támaszkodva, amint szokása volt, de inkább csak kedveskedő hanyagsággal, semmint gyöngeségből, vontatott léptekkel ment az aggastyán az ebédlő felé.
Ebben a pillanatban ültek együtt Carvajan és Pascal a vásár-utcai kis ház ebédlőjében, szótlanul, nagy elhatározásokat forgatva elméjükben. Az egyik azt tette föl magában, hogy szorosabbra vonja azt a köteléket, amely fiát hozzá füzi: a másik arra szánta el magát, hogy végképp szakít apja terveivel s elmegy.
A közünnep, amelyet az étkezés ideje egy órára félbeszakított, elcsitította zaját és mozgalmasságát. A nap égetően bocsátá le sugarait a tájékre s a sétatér lombjai közt a madarak zsibbatagon hallgattak. De a clairefonti domboldal közepén a zaj föl-fölhangzott most is. A Pourtois szállájából hallatszott ez, ahol az ácsmesterek minden évben összegyültek a Tondeur költségén lakomázni. Borozás közben, amely óraszámra eltartott, dalolni szoktak, s kiki előállott a maga nótájával a pipafüsttel és szeszpárával teli levegőben; a nóta végét riadalmas krescsendóban ismételte aztán az egész gyülekezet. Azután pár pillanatra csend uralkodott, a magán-énekes hangja elveszett a messzeségben, mígnem a száztorku kar ismét rákezdte, oda dobva a völgy visszhangjának a tréfás dal vidám, vagy a bús panasz szomoru hangját.
A kastély kis szalonjának egyik ablaka mellett Antoinette himző-munkával foglalkozva, hallgatta a távoli zsivajt. Alvó atyjára vigyázott, aki egy kanapén elnyujtózva, déli pihenőjét tartotta. A terrászon Róbert és Croix-Mesnil báró sétáltak beszélgetve, amíg Saint-Maurice kisasszony, hosszu ollóval fölfegyverkezve a hervadt rózsákat szedegette egy kosárba. Róbert egyszerre megállott s jelentős pillantást vetve a báróra, így szólt:
- Én, barátom, ha önnek volnék, nyiltan beszélnék vele. Nincs rosszabb, mint a ferde, bizonytalan helyzet... Ő tőle függ minden... Jól tudja ön, hogy mennyire szeretjük itt mindnyájan... Ha a mi „igen” szavunkon mulnék, már régóta férje volna ön Antoinettenek... De ennek a leánynak önálló akarata van, s nem könnyü eltéríteni attól, amire magát egyszer elhatározta... Jó és szelid, mint az angyal, de makacs, mint az ördög... Ki hinné ezt felőle az arca után itélve?...
Épp az ablak alatt haladtak el, amelyben Antoinette ült. Megálltak s nézegették. Antoinette lehajtott fővel dolgozott, s nem sejtve, hogy nézik, arcán szabad kifejezést adott mély szomorúságának. Ajkán bánatos mosoly vonult el, pillái remegtek, mintha alig birnák visszatartani a kicsordulni kész könnyeket. Munkája kihullott kezéből, maga pedig a szék hátára dőlve, úgy maradt ott, elborult arccal tünődve... Kutyája, amely lába előtt heveri, mintha megértette volna úrnője bánatát, emberi szemekkel nézett rá s orrával megbökve kezét, fölrezzenté fájdalmas merengéséből.
A leány fölsóhajtott, s megpillantva az ebet, két kezébe fogta fejét, s nem tartóztatva többé magát, sírva fakadt. Az eb fölágaskodott, két első lábát úrnője vállára téve, szeme csillogott, mint a fekete gyémánt s tompán mormogott. A marquis megmozdult a kanapén, mintha közel volna az ébredéshez.
- Csitt, Fox, - suttogá a leány, az alvóra mutatva. - Hagyd aludni... amíg még nyugodt...
- Szent Isten, könnyezik... Nézze, Róbert, - mondá megindultan a báró. - Mit jelent ez? Mi történik itt? Meg kell tőle kérdeznem, habár haragját vonnám is ezzel magamra...
Odament az ablakhoz, amelyet alig ért föl fejjel s kezét a kőpárkányra téve, szólni akart, midőn Antoinette, jelentős tekintettel ujját ajkára téve, intett neki, hogy hallgasson. Azután egy fejmozdulattal a park felé mutatott, értésére adván, hogy jöjjön oda. Csöndesen állott föl, s könnyedén, mint egy szilfid, suhanva végig a szőnyegen, kiment, miután még egy pillantást vetett atyjára, aki álmában mosolygott. A fiatal báró karját nyujtá neki s lassu léptekkel mentek le a parkba.
A nap már lefelé járt az égen, s a nagy bükkök alatt langyos, mohától illatos volt az árnyék. - A tücskök szakadatlanul cirpeltek a füben, a virágok pedig a lenyugvó nap felé nyujtották esti harmatra szomjas kelyheiket. Egy kőpad, amely még forró volt a déli nap hevétől, kinált ülést a fiatal párnak. Mintha összebeszéltek volna, egyszerre foglaltak rajta helyet.
Antoinette érezte, hogy nem kerülheti ki tovább a kérdéseket, amelyeket jegyese mostanáig oly kiméletesen elhallgatott. Ráemelé még most is nedves szemeit, s látván, hogy a fiatal ember zavarodott, nyugtalan, nyájasan nyujtott neki kezet. Amaz megcsókolta e kezet, s gyöngéden tekintve a leányra, szelid hangon kérdé:
- Azért adta, hogy megtartsam?
Antoinette csak azzal felelt, hogy szomoruan csóválta meg fejét.
- Hallgasson meg, kedves Antoinette, - szólt ismét a báró. - Hónapok óta kell tapasztalnom, hogy nagyon megváltozott irányomban. Kelletlenül fogad, hidegen bánik velem... Nem vagyok áradozó természetü... Nincs meg bennem az a képesség, mint sokakban, akiket irigylek, hogy lángoló szavakkal fessem érzelmeimet... Tudom, hogy ez rovásomra esik, hogy fagyosnak, egykedvünek látszom e miatt... De azért érzelmeim, ha magamba zárvák is, nem kevésbbé élénkek, s higyje meg, hogy azok közül való vagyok, akiknek a szíve sohasem változik...
Hangja reszketett, arca kipirult, mialatt beszélt...
- Midőn, - folytatá, - a marquis és ön remélnem engedték, hogy férje leszek, nagyon boldog voltam... Szerettem önt, jónak, gyöngédnek ismertem, láttam atyja mellett... Tudtam, hogy az, akinek ön neje lesz, megérdemli, hogy mindenki irigyelje... Midőn aztán tervünk megvalósítását elhalasztotta, bármennyire fájhatott is ez, engedelmeskedtem akaratának. Úgy véltem, hogy szerelmemet semmivel sem bizonyíthatom be jobban, mint türelmességemmel és hűségemmel. Ma pedig azt kérdem magamtól, hogy nem rossz számítás volt-e ez? Lehet, hogy a kétségbeesés szenvedélyes kitörése, a sértett önérzet lángoló kifakadása jobban hatott volna önre s engedékenységre bírta volna... De nem akartam meghamisítani természetemet; némán szenvedtem, kitéve magamat annak, hogy közömbösnek fogok látszani, s keserü megbánással gondolom el, hogy azalatt talán elmosódni, semmivé lenni engedtem irántam való hajlandóságát...
- Nem, ne higyje azt, - viszonzá Antoinette élénken. - Ne vádoljon féltékenységgel, amint én nem vádoltam hidegséggel... Csakis a szomorú, végzetes körülmények okoztak mindent...
A leány megállt egy pillanatra, mintha tétováznék, majd mintegy elszánva magát, tompult hangon folytatá:
- Helyzetem egy nap alatt oly súlyosan megváltozott, hogy többé nem volt szabad önhöz nőül mennem... Megmondanom önnek az igazat, annyi lett volna, mint kényszeríteni önt, hogy ne vegye figyelembe a történteket, vagy pedig oly módon vonuljon vissza, amelyet megalázónak találhatott volna. Ön iránt való tekintetből nem akartam ezt... Egyforma szerepet játszottunk mind a ketten, egyenlő önmegtagadásról, méltóságról tettünk tanuságot s rosszúl vagyunk érte megjutalmazva mind a ketten, mert hiszen látom, hogy ön szenved s nekem nincs módomban, hogy megvigasztaljam.
- Nincs? - ismétlé a fiatalember fájdalmasan. - De minő nagy baj tehát ez, amelyen sem ön, sem én nem segíthetünk?
Kétségbeesett mozdulatot tett.
- Ó, - folytatá, - az igazi, az egyetlen ok az, hogy nem szeret! Ha szíve az enyém volna, nem eszétől kért volna tanácsot.
- Mély vonzalommal viseltetem ön iránt s az változatlan is lesz, - mondá Antoinette.
- Testvéri vonzalommal... nem ezt vártam én...
- Oly vonzalommal, hogy annak idején örömmel és bizalommal nyujtottam önnek kezemet...
- De amely mégsem volt szívében a legerősebb, mert feláldozott...
- Egy régibb, parancsolóbb vonzalomnak, annak, amellyel atyám iránt viseltetem.
- Eh, hát nem eléggé szereti már is? - kiáltott föl a fiatalember irigyen.
- A gyermeki szeretetnek határtalannak kell lenni, - felelt a leány nekihevülve. - De hogyan állhatatoskodik ön annyira? Hát semmit sem vett észre, semmit sem értett meg abból, ami itt történik? Nem látta, hogy két év óta a pusztulás egyre nagyobbá és pótolhatatlanná lesz ebben a házban? Kikerülte figyelmét az a siralmas alakoskodás, amely atyám szeme előtt hónapok óta folyik itt? Újabb és újabb áldozatokkal feleltünk meg a szükségleteknek. De most már vége mindennek. Vagyonunk utolsó maradványa sem a mienk többé; holnap kiűzhetnek bennünket innen... El is vagyunk rá készülve, mert az, aki bennünket üldöz, hajthatatlan lesz... Atyám nem sejti még ezt a végső veszedelmet. Hasztalan mutattuk volna meg neki a hibáinak következményeit, mert úgyis képtelen volna azokat jóvátenni... Vén gyermek ő, akit elkényeztettünk - talán túlságosan is, de aki belehalt volna, ha mi azon nem iparkodunk, hogy a boldogság látszatával vegyük körül... Amint látja, lelki felelősség terhel... Beleegyezhettem-e hát abba, hogy ön terhemben osztozzék?
- Pedig én éppen ezt akartam volna s akarom még most is... Ön szegény - én elég gazdag vagyok kettő helyett is... Épp úgy fogom szeretni atyját, mint ön... Egy fiával többje lesz, aki becézgesse, szolgálja... Azzal, amim nekem van, rendbehozzuk ügyeit és helyreállítjuk a megingatott vagyont...
- Soha! - kiáltott föl Antoinette. - Ah, éppen ez az, amitől mindenek fölött félnék! Ön nem ismeri a feltaláló öntudatlan önzését... Abban a meggyőződésben, hogy találmánya kitünő, nem habozik mindent feláldozni egy képzelt jövőnek... Húsz év óta játszódik szemünk előtt ez a dráma. Atyám aranyat vetett bele olvasztó tégelyeibe - s mi maradt bennök? Hamu! Még hogy önt is magunkkal rántsuk!... Szemrehányást tennék magamnak ezért, mintha bűntényt követtem volna el. Ahhoz van jogunk, hogy magunknak annyit ártsunk, amennyit csak lehet; de abba, hogy hibáinknak idegen ember is áldozatul essék, sohasem fogok beleegyezni!
- Azzal, hogy visszautasít, sokkal rosszabbat tesz velem - jól tudhatja... De ha rám nem gondol, gondoljon legalább magára... Mi lesz belőle?
Antoinette elgondolkozott egy pillanatra. Még egyszer fontolóra látszott venni a nagy elhatározást, amelyre magát elszánnia kellett. Kezében volt egész életének a sorsa. Egyfelől az örök, rideg hajadonság, másfelől a házasság a jövő kecsegtető igéreteivel... Nem habozott, s csöndes derültségtől sugárzó arccal fordult a fiatal báróhoz:
- Vén leány, - mondá.
A fiatalember szólni akart, hogy tovább kérlelje, de ő nem engedte.
- Kérem, ne szóljon többet... Legyen nagylelkü és ne nagyobbítsa szenvedésemet azzal, hogy föltárja a magáét. A leggyöngédebb emléket őrzöm meg önről... De önnek most az a kötelessége... hogy engem elfeledjen... Visszaadom szavát... Utazzék el holnap és mondjon el atyjának mindent... Meg vagyok róla győződve, hogy ő helyeselni fogja aggályaimat, és biztatni fogja önt, hogy engedelmeskedjék kívánatomnak...
- Amit azonban én meg nem igérhetek... Ne kívánjon tőlem többet, mint amennyit megtehetek... Hogyan is gondolhatta azt, hogy kész leszek öntől eltávozni s önt többé nem látni?
- Nem gondolom, sőt azt reméltem, hogy barátsága kárpótolni fog mindenért, amit veszítek, midőn lemondok arról, hogy neje legyek önnek...
- Teljesen az öné vagyok, jól tudja ezt. Köszönöm, hogy őszinte és nyilt volt irányomban. Ne határozzunk véglegesen - sem ön, sem én... Tartsuk nyitva a jövőt... Ki tudja, nem fog-e a helyzet kedvezően fordulni, s nem térhetünk-e vissza erre a tervre, amely nekem olyan drága? Ne mondja: soha, mondja: egyelőre. Hagyjon meg számomra egy kis reményt, bármilyen csekélyt is... Ragaszkodni fogok hozzá és az segíteni fog elviselnem mindazt, ami rám nézve elhatározásában fájdalmas.
Antoinette szó nélkül állott föl, s elfogadva a fiatalember karját, lassan ment vissza a terrász felé.
Esteledett s a völgyre könnyü pára ereszkedett le. A népünnep a legjavában folyt s a vásári komédia lármás zenéje a sokaság moraját túlharsogva hallatszott föl a dombtetőre. Olykor durranások reszkettették meg a levegőt s vörös tűzláng hasította át a sötét eget. A „lutri” harangja szorgalmasan kongott, hívogatva a kíváncsiakat. S ezalatt a vásári térség felől fehér porforgatag szállott föl a tovavezetett barmok járása alól.
- Azok mind mulatnak, - mondá Antoinette, a nyüzsgő városvégre mutatva...
- Nekünk is úgy kell tennünk, mert senkinek sem szabad sejtenie, hogy szomorúak vagyunk.
A marquis kijött elibök Izabella nénivel.
- Nos, gyermekeim, - mondá az aggastyán, - vége-e már a nehézségeknek s megegyeztetek-e?
- Meg, apám, - felelt Antoinette nyugodt hangon. - Rendben van minden. Ne aggódjék.
S gyöngéd mosollyal nézett a báróra és kezét megszorítva, szinte meg akarta vele osztani bátorságát és megnyugvását.

VI.
Esti nyolc óra volt, s a táncteremben, amelyet Pourtois a vendéglője mellett való réten állíttatott föl, nyüzsgő, zajos sokaság tolongott. A gyepnek ötven méternyi területen való padlózatáról Tondeur gondoskodott. Körül a földbe vaskos karók voltak ütve, amelyeknek a hegyét lobogók és a köztársaság címerét jelző R. F. betűs pajzsok diszítettek, s amelyekre kátrányos ponyva-tető volt feszítve.
A sátorban öt nagy pléhlámpa-tartó terjesztett világosságot. Vörös gyapjuszövettel bevont padok körítették a tágas térséget. A sátor végében keskeny emelvényen álltak a zenészek, Pourtois jeladását várva, hogy ráhúzzák. A bejárással szemközt szélesebb emelvény volt, sorompóval körülvéve, amely a hatósági személyek számára volt fentartva. Három, selyemmel bevont karszék s néhány szék volt körbeállítva a köztársaság gipsz-szobra körül, amely zöld lombozatból alakított fülkéből emelkedett ki. Baloldalt nyilt átjáró szolgált a táncteremből a vendéglő kertjébe, amely velencei lámpások fényében sugárzott.
Pourtois fekete kabátban feszengve, az izgatottságtól meg a melegtől fénylő képpel járt-kelt a bejárástól a padokhoz, ahol már egyes csoportok helyet foglaltak, üléssel kínálgatva a hölgyeket, rámosolyogva a leányokra, s gyöngéden az ivóhelyiség felé tuszkolva az apákat. Rikácsoló hangja kihallatszott a zsivajból s a pohos ember, aki csupa tűz és láng volt, minduntalan törölgette szemét az asztalkendővel, amelyet szokásból a kezében tartott.
A hivatalos emelvény tövében helyezte el a kerület kiválóbbjait, a gazdag bérlőket meg a legmódosabb molnárokat. Nyájas hangon, elégedetten üdvözölt minden belépőt, a férfiak úgy fogtak kezet, hogy szinte kificamították egymásnak a karját, a nők előkelőséget utánzó negédességgel iparkodtak magukat kedveltetni, a leányok egymás nyakába borultak, sápadozva az irígységtől, ha öltözetüket a barátné nagyobb pompája elhomályosítá. Apró csoportokba verődtek s versenyt csacsogtak itt az ujonnan érkezettek rovására; a kedves ártatlanság sötét hamisságokat terjesztett itt.
- Óh, édeském, beh örülök, hogy láthatom... Ugyan, nézze csak Delarue kisasszonyt... Milyen izetlenül cicomázta ki magát ma estére, ... Hát még az anyja... mintha valami ócska függönyt kapott volna magára...
- Ne is beszéljen róla, édesem... Azt mondják, hogy a fiatal Levasseur, aki el akarta venni, visszavonta a szavát... Különben Delarueéknek mostanában nagyon rosszra fordult a dolguk; el kellett adniok a marháik felét.
- Ah, ni, Veronika Anclair!... Ugyan nézze csak a lábait... De hogy is lehet fehér cipőt húzni, amikor ez embernek ilyen lába van!
- Jaj de szép nyakéke van, édesem! Antik?
- Az, a papám Rouenben vette egy ritkasági gyűjteményben.
- Hallotta már, hogy Pourpied, a saint-framberti közjegyző csődbe jut?... Milyen nagy csapás lesz az szegény Clémentinere nézve!...
- Eh, nem árt neki, úgyis nagyon kényes volt, amióta a jegyző elvette... Ismerni sem akart már bennünket, amikor a kocsijában ült!
- Vajjon eljön-e ma a bálra Edennemare gróf, meg a grófné?
- Nem. Az idén sehová sem mennek... a nagymama betegsége miatt... De a fiatal Paul vicomte megigérte nekem tegnap, hogy eljön... az én kedvemért... Ah, édesem, milyen remek táncos az!
- Remek táncos bizony, - az édesapja tallérai miatt!...
- Ni, most jöttek Leglorieuxék... Amott ülnek, balra... A hosszu Feliciának még görbén marad a nyaka, úgy forgatja azt a lófejét...
- Tudja, ugy-e, hogy mit beszélnek... A fiatal Carvajan elveszi...
- Ugyan ne adjon rá... Ahhoz nem elég gazdag... A polgármester vagyona százezrekre rúg... Párisból hoz az a házba kisasszonyt... Ah, amott jön éppen a fiával együtt!...
Pourtois elébe rohant a polgármesternek, össze-vissza taszigálva útközben az embereket. Udvarias szolgai készséggel fogadta a fiatalembert s erővel a hatalmasak emelvényére akarta fölvezetni. De a tőzsér, aki ma még mogorvább külsejű volt, mint máskor, türelmetlenül tolta félre, s a háta mögött jövő Pascalt karon fogva, a jelenlevők tömege felé indult.
- Majd később, Pourtois... Jól van, barátom, ne törődjék én velem... Fiammal körül akarom kissé járni a termet... Ráérünk még a hivatalos képviseletre...
S azzal ott hagyta az elámult pohos embert.
Carvajan föltette volt magában, hogy megmutatja fiának, milyen nagy tekintélynek örvend ő most, s megszámlálhatja vele a hajlongásokat, bókolásokat, amelyeket a vidék legkiválóbb személyiségei sem mulasztottak el vele szemben. Egy szóval: mindenhatóságának egész nagyságában akarta magát neki megmutatni.
- Úgy vélem, kedves fiam, hogy meg kell ujítanod az ismeretséget mindazokkal, akiket tíz év óta nem láttál. Nem illik, hogy mint valami vadember folyvást távol tartod magadat tőlük. Kérlek, mutass derült arcot a régi barátoknak, akik anyádra emlékeznek s veled róla beszélgetni óhajtanának.
Pascalnak e szavak hallatára fájdalmasan szorult össze a szíve, s lelki szemei előtt anyjának halvány arca lebegett el... Neki, annak a szegény asszonynak, aki világéletére a komor ház sötét hátsó szobájára volt ítélve, ahol búban, bánatban senyvedett s hervadt el, mint fény és levegő nélkül a virág, neki lettek volna barátjai, akik emlékét megőrizték? Keserü gúny, vagy inkább hihetetlen vakmerőség! Carvajan tehát olyan teljesen elfeledte a multat, hogy minden félelem nélkül mert fiában veszedelmes gondolatokat ébreszteni, vele arról a mártirról beszélni? Barátjai? Talán ezek az emberek és ezek az asszonyok lettek volna azok, akik esetlen, nevetséges pöffeszkedéssel járnak itt körülte ünneplő gunyájukban, sértve az ő művelt izlésének érzékenységét? Minő kötelék fűzheti őt ezekhez az emberekhez?
Járásközben atyja bemutogatta neki az embereket, hízelgő tetszelgéssel emelve ki mindegyiknek a tulajdonait és címeit s becsülve föl vagyonukat és befolyásukat. Minden kéz elibe nyúlt a polgármesternek, s ha Pascal némelyeknek a szeméből kiolvasta is a titkos kényszert, előzékenykedésük szemmel látható buzgósága annál világosabbá tette, hogy mindezek az emberek mennyire alárendeltjei Neuville zsarnokának. Legvilágosabban mutatta ki Carvajan a maga hidegségét a gazdagok és előkelők iránt. Különös élvezete telt abban, hogy fia jelenlétében rányomja nehéz kezét a környék legjelentékenyebb birtokos családjainak fejeire. S Pascalnak lehetetlen volt önkénytelenül is nem csodálni ezt az embert, aki oly alacsony sorsból emelkedett föl s uralkodott most mindazokon, akik azelőtt lenézték. Körülfogták, hízelegtek neki, kényeztették. De ő egyik csoportnál sem időzött sokáig, hanem folytatta diadalútját egy uralkodó magatartásával, aki udvari méltóságainak sorai közt halad végig s megengedi, hogy csodálják. Csak amikor a Dumontier- és Leglorieux-családokhoz ért, állt meg valamivel huzamosabban, sőt némi nyájaskodásra is leereszkedett. Kisérete szintén megállott, s a teremnek ezen a pontján szörnyü volt a tolongás, holott a többi részekben szabadon lehetett mozogni. Carvajan gőgös tekintettel nézett végig udvaroncain, s fiához fordulva így szólt:
- Úgy látszik, itt egy kis tolongásba kerültünk.
S ajka most ráncolódott először össze olyformán, hogy mosolygásnak lehetett venni.
- Hát nem mindenütt úgy van-e, ahol ön megfordul, kedves Carvajan úr? - kiáltott föl alacsony hízelgéssel Leglorieux apó.
- Hát még mekkora volna a gyülekezet, ha valamennyi leendő választója itt volna! - tevé hozzá Dumontier sógor.
- Ahhoz már a városháztér kellene... de még az se lenne elég, - veté közbe az éppen odajött Fleury.
- Hölgyeim, uraim... alázatos szolgájuk!... Pourtois, széket a polgármester úrnak... Maga úgy áll itt, mint aki magán kivül van, rábámul a polgármester úrra, s eszébe sem jut, hogy széket adjon neki.
A korcsmáros roppant sietséggel távozott s csakhamar székkel jött vissza.
- Igaz biz az, - kezdé ismét Dumontier, - gondolnunk kell a közelebbi választásokra. Az idén tisztújítás lesz, s úgy hiszem, mihamarabb össze kell állnunk, hogy megint úgy föl ne süljünk, mint most hét éve...
- Már tisztelet-becsület, Dumontier úr, - kockáztatá meg a szót Pourtois, - de ha polgármester úr hajlandó lesz föllépni... ezúttal kezeskedem a dologról... A kezemben van Clairefont, Couvrechamps, Sancelles meg Pierreval, a neuvillei kültelkekről nem is szólva... Tondeur majd elhozza az erdei munkások szavazatait... A völgy pedig az ön dolga, meg Leglorieux uramé... Tartsunk össze erősen s nagy többségünk lesz... Én mondom... Azt pedig tudhatja kiki, hogy értek a dologhoz... Csak az a vén bagoly ott fenn legyen kirebbentve a fészkéből!
A potrohos vendéglős rikácsoló hangja két fokkal élesebb lett s végül rekedt sivításba csapott át.
- S aztán majd elérkezik a képviselőválasztás, - tevé hozzá Fleury. - Mindennek eljön a maga sora...
Carvajan barna arcát sötét pir borítá el. Szeme csillámlott a deres szemöldök alatt s pár pillanatig erős szívdobogás fogta el, de sokkal inkább uralkodott magán, semhogy örömét elárulta volna. Közönyös arcot vágott s száraz hangon mondá:
- Majd meglássuk. Ilyen dolgok megbeszélésére nem alkalmas pillanat ez... Egyébiránt erős ellenzékre kell elkészülve lenni.
S tekintetével a terem túlsó felére mutatott, ahol a vidéki nemesség képviselői különítették el magukat. Ott volt Saint-André báróné, fiával és három leányával, Couvrechamps marquis, aki a háboru alatt a nemzetőrség parancsnoka volt s a buchi csatában olyan határozottsággal intézte a támadást, több volt katona vette körül, akik azóta családapák lettek, de a béke és biztosság ölén örömmel emlékeztek vissza a nyomor és veszedelem napjaira. A kis Edennemare vicomte váltig figyelmeskedett a fiatal Tourettené körül, akinek a férje, párisi gazdag váltóüzér, mostanában vette meg a pompás Darrellerie birtokot, amely Neuvilletől két mérföldnyire esett. Özvegy Saint-Croix báróné képezte középpontját a kis körnek, amelyet szellemes társalgásával mulattatott.
E két csoport közt, amelyek egyikében Carvajan ülte diadalát s másikát a vidék nagybirtokosai képezték, a lehető legnagyobb ellentét uralkodott. Az egyik rész fényesen öltözött ki, mint valami lakodalomra, a másik pedig a legnagyobb egyszerűséggel tüntetett. Amazok azt árúlták el, hogy a búcsu egyetlen alkalmuk nekik a mulatságra; emezek pedig azt mutatták, hogy csupán azért jöttek el, hogy egy pillantást vessenek a sokadalomra és - mint Saint-André báróné mondá - jelenlétükkel megtiszteljék az ünnepélyt. Időközben a két tábor közt maradt szabad térségen néhány tagbaszakadt bérlő vonult át, tisztelegni sietve földesuraiknak. Az öreg marquis a bérlőinek, akiket egytől-egyig tegezett, mert gyermekkoruk óta ismerte őket, odanyújtá finom kezét, amelyet azok óvatosan érintettek meg vaskos ujjaikkal. S a széles hátukkal váltig hajladoztak a mindenek fölött szeretett és tisztelt főúr előtt.
Pascal közömbösen maradt minden iránt, ami körülte történt, érzéketlenül hallgatva apja párthíveinek hízelgését, előzékenykedését, mozdulatlanul állt egy ágashoz támaszkodva s szemét az ellentáborra függeszté, amelyben mindeddig hasztalan kereste azt, aki egyetlen gondolata volt. Csakis azért egyezett bele, hogy apját elkisérje, mert azt remélte, hogy találkozni fog Antoinettel, láthatja messziről, csodálhatja s eltörülhetetlenül vésheti emlékezetébe vonásait. Keresztbefont karral, levertséget, unatkozást eláruló tartásban állt ott s valósággal idegennek látszott apja barátai közt. Azonnal magára is vonta Sainte-Croix bárónénak a figyelmét, aki az elegáns fiatal Tourettehez fordulva kérdé:
- Ki az a szép fiatalember ott a Carvajan uram csatlósai közt?
- De báróné, hisz az a fia...
- Na, nem látszik meg rajta... Ellenkezőleg, igen deli, előkelő külseje van...
- Sőt mi több, igazi derék férfi is, - viszonzá a váltóüzér. - Magára vállalta volt a Páris és a Panama-csatorna-társaság közt fönforgott viszály kiegyenlítését, s amint látszik, nagy sikerrel oldotta meg föladatát... Ezenkivül már évekkel ezelőtt több pénzügyi és kereskedelmi tárgyalást közvetített Chili és Peru közt s igen bonyolult ügyeket hozott rendbe... Szolgálataival nagyon meg voltak elégedve, s ha búsásan díjazták is értük, mégis tudom, hogy lekötelezettjeinek érzik magukat...
E pillanatban mozgás futott végig a sokaságon, s valamennyi fej a bejárás felé fordult, ahol az alprefekt jelent meg titkárjával. Pourtois, aki elébe rohant, nagy hajlongással vezette oda Carvajanhoz, akinek tekintélyét nagyban emelte hivei előtt az a megtiszteltetés, amelyben a megye második embere részesítette. A polgármester e pillanatban az ünnepély valódi királyának látszott! Uralkodott mindeneken s akárkire is ráerőszakolhatta a maga akaratát. Egy pillanatig mámorossá tette a diadalérzet, s büszkén, fölemelt fővel folytatta körútját a terem körül, mialatt az alprefekttel szemben a házigazda szerepét játszotta.
Pourtois rendelésére megszólalt a zene s a kertre szolgáló kijárások megteltek kiváncsiakkal, akik poharukat kezükben tartva szemlélték a derült, mozgalmas látványt. Carvajan éppen a terem közepén volt, midőn a kék-fehér csiku vászonkárpit, amely a bejárást födte, félrehúzódott, s Róbert de Clairefont lépett be, karonfogva vezetve hugát. Pár lépéssel utánuk jött Izabella néni Croix-Mesnil báróval.
Mintha csak szándékosan akart volna rámutatni a véletlen az ellenfelekre: a marquis gyermekei egyszerre csak egyedül álltak szemben Carvajannal, akit körülvettek mindazok, akik szenvedélyből vagy haszonlesésből támogatták eljárását.
Pascal halálos félelemmel látta őket egymás felé tartani, mint ellenséges harcosokat, akik birokra készülnek kelni. Szívverése elállott s néhány pillanatra szemébe tömörült össze egész élete. Azt kivánta, hogy bár összeomlanék ez az egész alkotmány, lenne földindulás, hogy elejét vegye annak a szörnyü helyzetnek, amely most kifejlődni készült. Arra gondolt, hogy odarohan apjához, aki gúnyoros mosollyal, dacos arckifejezéssel nézett maga elé, - megragadja s elvonszolja onnan messzire... Bármi is elviselhetőbbnek tetszett annál, aminek a nagy sokaság szemeláttára történni kellett...
Pillanatnyi megállás után az ellenfelek folytatták útjukat. Róbert emelt homlokkal, egy vonalnyira sem térve ki, tartott egyenesen Carvajan felé s erélyes arcáról könnyü volt leolvasni azt az erős elhatározást, hogy egy lépéssel sem hátrál. Antoinette halálsápadtra vált, erősen megszorítá bátyja karját s el akarta terelni az irányból. De a szálas ifjúnak nem nagy erőfeszítés kellett ahhoz, hogy a leányt tovább vigye magával. Carvajan is egyenesen előre tartott, leszögezve gyűlölséggel teli fejét, mint a bika, amely ellenfelére készül rontani.
- Róbert... kérlek, - suttogá Antoinette.
- Ne bánts, - felelt összeszorított foggal a fiatalember. - Vagy kitér előlünk, vagy keresztül megyek rajta.
S villámló szemét erősen rászögezve családja ellenségére, egyenesen előre ment. Már-már bekövetkezett a kinos csöndben az összeütközés, amelynek a következményeit nem lehetett előrelátni, midőn az alprefekt, egész ártatlanul, megmentette a helyzetet. Midőn ugyanis megpillantotta Clairefont kisasszonyt, aki már egészen a közelébe ért, otthagyta a polgármestert s udvariasan és a csodálat kifejezésével hajtotta meg magát a marquis leánya előtt. Antoinette, akit már szinte elfullasztott a szörnyü aggódás, megkönnyebbülten lélegzett, midőn szabadnak látta maga előtt a tért. Hálás mosollyal viszonozta az alprefekt köszönését s elhaladva a magába fojtott haragtól reszkető Carvajan mellett, gyors léptekkel ért el oda, ahol atyja barátjai voltak együtt.
Carvajan megfordult, hogy utána nézzen a fiatal párnak... midőn mély sóhajtást hallott maga mellett, s szemét fölvetve, Pascalt az imént átszenvedett kinos izgatottságtól halványan látta maga előtt állani.
- Ugyan, ki ez a gyönyörü leány? - kérdé most kalauzától az alprefekt, szemüvegét megigazítva, hogy jobban lásson.
- Clairefont kisasszony, - felelt Carvajan sötét gúnnyal. - S ön olyan hizelgő fogadásban részesítette, amelyre nem igen volt elkészülve.
- Eh, - viszonzá jókedvüen a tisztviselő. - Szép nő... Az apával küzdeni fogok a politikai harctéren, de addig is kikötöm magamnak, hogy csodálhassam a leányát...
- Csak ne nagyon közelről, ha bele nem akar kötni abba a fiatal vadkanba, aki kiséri.
- Nézze csak, most is mit művel.
Róbert, a kis arisztokrata kör közepébe érve, azon iparkodott, hogy nagynénjét és hugát leültesse. A padok már tömve voltak. Egy sarokban, amely a hivatalos emelvény mellett volt, Sainte-Croix báróné helyezkedett el s nagy nyájaskodással iparkodott maga mellett tartani Antoinettet és Izabella nénit. Croix-Mesnil báró azt mondta, hogy kimegy a kertbe s onnan hoz két széket, midőn Róbert megpillantva a Neuville városa kitünőségeinek föntartott székeket, ugyancsak hangosan mondá:
- Ni, hiszen van itt, ami nekünk kell... A hölgyek szalmán üljenek, holott a városi tanács tagjai bársonyon terpeszkednek?... Az nem járja!
S átnyújtva karját a korláton, megfogta a díszzsölle mellett álló két széket. A csoporton elfojtott nevetés futott végig e merész cselekedet láttára. Pourtois elámulva nézett hol a polgármesterre, hol a fiatal grófra, nem tudva, hogy Carvajan tetszését kellene-e inkább megnyernie vagy Róbert hangját magára vonnia. A szövetségesek szótlanul várakoztak azon tünődve, vajjon vezérük elnézi-e, hogy ilyen nyiltan szálljanak vele szembe?
A polgármester egy tekintettel mozdulatlanságot és hallgatást parancsolt hiveinek, s az alprefekthez fordulva, olyan hangon, hogy mindenki meghallhatta, mondá:
- Ugy hiszem, illő dolog önmérsékletre és béketürésre adni példát... Mert ha felelnénk a Clairefont úr kihivására, olyan összeütközések történhetnének, amelyek elrontanák az ünnepélyt... Vegyük hát a fiatalember cselekedeteit úgy, mintha nem is lettek volna...
S halkabb hangon hozzátevé:
- Különben is mértéketlen életmódja kissé eszelőssé tette, s nem bír mindig magával...
- De azt is meg kell vallani, hogy a nagy tolongással szemben rossz hatást tesz ez az üres emelvény, - mondá az alprefekt. - Ugyan foglaltassa el a hölgyekkel.
- Igaza van...
Fleury és Pourtois már is elrohantak, s a Dumontier és Leglorieux-család hölgyei diadalmasan indultak az emelvény felé.
- Pompás! - mondá gúnyosan Sainte-Croix báróné, - mindenki az őt megillető helyre jut...
- Ne mennénk oda tisztelegni Dumontierné asszonyhoz? - mondá a szép Edennemare.
- Az öreg Dumontier úgyis eleget tisztelgett nekünk, mikor anyámnál cseléd volt, - viszonzá Saint-André báróné.
- Amint Lefebvre tábornagyné az első császárság alatt mondotta: „Most mi vagyunk a hercegasszonyok...”
- Ezek a neuvillei polgárasszonyok kiállhatatlanok! - kiáltott föl Róbert. S a körülte álló fiatalemberekhez fordulva, hozzá tevé:
- Tudják mit? Azzal főzzük le őket, hogy a parasztlányokat hivjuk táncra s azokkal nyitjuk meg a bált.
- Van köztük elég csinos, s bizony nem áldozat velük táncolni, - mondá a fiatal Tourette, a szép Rózára szögezve üvegét, aki épp ekkor lépett be a Pirók kiséretében.
A szép leány, ünneplő ruhájában, fesztelen, mosolygó kecsességgel jött előre. Apró-virágos kretonruha volt rajta, melynek kivágott mellét patyolatbodor s kék szalagok díszítették. A feszes derék rövid ujjai szabadon hagyták pozsgás alsó karját, melyre magas szárú horgolt keztyű volt húzva. Szép szőke hajában sem ékszer, sem virág nem volt. Kezében kendő volt, melyet az imént vett le a fejéről. A juhász, akit a nagy világosság elvakított, mint a baglyot, nyomon követte, el nem szakadva tőle. Ujdonatúj gúnya volt rajta, amint a lánynak megmondta, s szürkés ujjasát ezüst-csatt tartotta össze.
Rászánta magát a fésülködésre s rendszerint kócos vörös haja, homlokán szétválasztva, furcsa és ijesztő kifejezést adott szeplős ábrázatának.
- Miféle szörnyeteg ez, aki sarkában jár annak a szép leánynak? - kérdé Édennemare vicomte.
- A clairefonti juhász, egy szegény, „ártatlan”, aki a tanyán nevelkedett, - viszonzá Róbert.
- Ez a leány különös apródot választott magának!
Róza, Antoinettet megpillantva, odajött hozzá s mosolygó arccal hallgatta a bókokat, amelyeket neki öltözékéről a kisasszony mondott.
- Hiszen az ön ruhája van rajtam, kisasszony, nem ismeri?... A tavasszal ajándékozta nekem... Egy kicsit átformáltam, mert magamféle leánynak nem illik úgy öltözködni, mint az uraknak... Így aztán illik is rám a ruha s egészen újnak látszik!
- Te teszed széppé kicsikém, - mondá Antoinette nyájas mosollyal. - Na eredj, mulass, de ne táncolj nagyon későig... hiszen tudod, hogy reggel szükségem lesz rád.
- Óh, legyen nyugodt kisasszony, nem táncolok többet, mint rendesen.
- S legyen rá gondod, hogy ne fogózzék egész este a kötényedbe a juhászkutya, - kiáltott föl Saint-Maurice néni. - Elijeszti tőled a táncosokat.
- Ne tessék félni, kisasszony, rábízom az apámuramra.
- Az meg leitatja... S egy óra múlva azt sem fogja tudni szegény, hogy melyik a jobb, melyik a bal keze.
- Baj is az! - mondá a lány mosolyogva. - Csak nekem hagyjon békét!... Ámbár igaz, hogy megígértem neki egy táncot... Az ígéret szép szó, ha megtartják, úgy jó...
S a szép leány, szoknyáját lengetve, ment tovább valamennyi férfinak a tekintetétől kísérve, akiket virágzó ifjúságának hatalmas igézete ellenállhatatlanul bilincselt le, s átfurakodott a csoportokon, amelyek a terem közepén álldogáltak, a tánc kezdetét várva.
Nyolc óra volt, s a hivatalos emelvény teljessé lett az adófelügyelő, a békebíró és ennek neje, a bölcsőegyesületi elnök megérkezése által. - A csendőrkapitány díszegyenruhájában bejárta a vendéglő egész helyiségét, s a lármás viták hirtelen elnémultak mindenütt. A levegő egyre sűrübb lett, erős borszag áradt be a kertből a táncterembe, s az élénk társalgás moraja pillanatokra elnyomta a zenekar dongását.
E nagy mozgalom, hőség és zsivaj közepett Antoinette hallgatagon, elmerülve ült helyén. - Croix-Mesnil báró kétszer is szólt hozzá, de csak szórakozott feleletet kapott. A leány közönyösnek látszott minden iránt, ami körülötte történt, s szemét lesütve, gondolatokba mélyedt. Midőn a terembe belépett, az első arc, amely szemébe tűnt, a Pascalé volt. Abban a pillanatban, amint Carvajan és Róbert, egymás előtt kitérni nem akarva, már-már összeütköztek, Antoinette látta, hogy mint halványul el a fiatalember. Fölfogta, hogy ő is osztozik szörnyü aggodalmában. A szenvedésnek ez a közössége élénken hatott reá.
Társa-e a szerencsétlenségben ő is? S nem követ-e el igaztalanságot, ha a borzalmat, amelyet benne a Carvajan név kelt, reá is átviszi? Félénken vetette volt szemét feléje. Látta, hogy mint áll ott, összefont karral, komoran, ez ünnepély közepett, ő, a győző fia, s épp oly levert, mint ő, a legyőzött leánya. Mi mehet végbe abban a lélekben? S mit várhatni attól a fiatalembertől, aki annyira különbözni látszik azoktól, akiknek körében élnie rendeltetése?
Pascal, mintha megérezte volna a leány tekintetét, fölemelte fejét s szemök találkozott. Ő fordította el tekintetét először, miután oly tisztelettel hajtotta meg magát, hogy szinte leborulásnak tetszett. Azután pedig lassu léptekkel távozott és tűnt el, mintha azt mondaná a leánynak: Gyűlölsz; de én imádlak! jelenlétem talán terhedre van, vagy visszatetsző? félrevonulok tehát. Mit is tehetett volna jobbat, közeledni hozzá nem lévén joga, mint azt, hogy távolról tanusítsa iránta hő imádatát? Ebben az önkéntes félreállásban több gyöngédség nyilatkozott, mint a legveszedelmesebb vallomásban.
Egy könyökérintés, amelyet nagynénjétől kapott, ébreszté ismét a valóra Antoinettet.
A teremben nagy moraj keletkezett. Siető párok futkostak ide-oda, keresztezték egymást s kezdtek élénk beszélgetést. A hatósági emelvényen Carvajan, Leglorieuxné mellett állva, aki folyvást izgett-mozgott, fürkésző tekintettel nézte a sokaság rendetlen sorait, s Felicia, egészen melléig vörösödve, türelmetlenül tipegett helyén.
- Hova a pokolba mehetett az a fiú? - mormolá ingerülten a polgármester. - Ezelőtt öt perccel még itt volt.
- De akkor sem látszott rajta, hogy jól mulat, - tevé hozzá bosszúsan a Leglorieux örökösnője.
- Bizonyára nehezen várta a tánc kezdetét, - súgta oda Fleury. - Egy perc múlva előhozom.
S azzal a táncosok közé furakodva kisietett.
- Most állnak föl az első négyesre, - szólt unokahugához Saint-Maurice kisasszony. - Úgy vélem, illő dolog, hogy te is részt végy benne.
- Szabad-e remélnem azt a megtiszteltetést, kisasszony, hogy táncosának elfogad? - kérdé az elegáns Tourette.
- Köszönöm uram, - viszonzá Antoinette. - De csakis ezt a négyest táncolom s már Croix-Mesnil bárónak igértem meg...
- Valóban elsőségi joga van! - mondá a váltóüzér. - A Saint-André kisasszonyok egyikét fogom fölkérni, mert a nőmmel csak nem táncolhatok...
- Köszönöm, kedves Antoinette, hogy ily kegyben részesít, - mondá a báró meghatottan. - De nem azért-e ilyen kegyes és jó, hogy annál jobban sajnáltassa veszteségemet?
Antoinette mosolyogva tevé ajkára ujjait, s elfogadva a báró karját, nagynénje elibe állt. A mellette levő párok voltak: Saint-André kisasszony a váltóüzérrel és Édennemare vicomte Tourettenével. A párok a terem hosszában sorakozva szemközt álltak a későbbi hölgy- és férfi-cserére, pár percig tartó egyenlőségbe keverve így össze az osztályokat és rendeket. Igy kivánta ezt a hagyomány, s gyakran megtörtént, hogy a földesúr szemközt került a bérlőjével, a kastélybeli úrnő pedig vis-à-vis-ja volt a cselédleányának.
E megnyitó négyes után a táncnak szabad folyása lett, ki-ki kénye szerint mulatott, s a bál olyan zajos élénkséget nyert, hogy - a sokszori ivás után - gyakran tivornyává fajult. A város és környék szép leányai, megittasulva a meleg bortól, fölgerjedve a zenétől, elbódulva a tánctól, bacchansnők módjára ugráltak, beleomolva táncosuk karjába. Pourtois kertjének a lugasai csengő nevetéstől, éles sikoltozástól voltak ilyenkor hangosak, s a nyájas csillagok fényében sok csók csattant el, amely később keserü bánatnak lett okozója. A népünnepnek ez a pokoli vége általánosan ismeretes volt, s kilenc-tíz óra felé, midőn a mulatság egyre zajosabb és durvább lett, a környékbeli úrhölgyek és a városi polgárasszonyok eltávoztak leányaikkal, otthagyva a falusi és városi fiatalságot, hogy mértéket nem ismerő dühvel folytassa a dáridót.
E pillanatban a táncosok komolyak, nyugodtak voltak; a férfiak halkan beszélgettek, a jeladást várva; a nők el-elsimogatták tenyerükkel ruháikat, kacéran nyujtogatva fiatal galambok módjára nyakukat. A lábak már türelmetlen rezgéssel mozogtak. Antoinette-el szemben, aki véletlenül éppen a sor közepére került, még üres volt egy hely. - Róbert, Izabella néni mellett állva, körültekintett, azt nézve, hogy ki lesz hugának a vis-à-vis-ja, midőn Pascal karon vezetve a diadalmas Legloireux kisasszonyt, mogorva arccal, mint aki robotot végez, jelent meg. Fleury vezette át a sürü tömegen. Mikor az üres helyre értek, az irnok az emelvény felé fordult s szemével mintegy kérdést látszott intézni Carvajanhoz.
A polgármester, aki az egész sokaság fölött kimagasodva állt ott, parancsoló mozdulatot tett, mintha azt mondaná: „Akarom, hogy éppen ott legyen a helye.”
Fleury erre félre állt, födetlenül hagyva Pascalt, aki reszkető térddel, elboruló szemmel pillantá meg maga előtt Antoinette-et.
Ugyane pillanatban egy kéz nehezedett a Croix-Mesnil báró karjára s Róbert fenhangon mondá:
- Üljön vissza a helyére, kedves barátom. Húgom nem fog táncolni.
A báró meglepetten nézett hátra barátjára, aki egészen ki volt vörösödve a fölhevüléstől.
- Mi történt? - kérdé tőle síri csend közepett.
- Az, - felelt Róbert, - hogy az a táncos, aki önökkel szemben állott, a Carvajan úr fia!...
- Ah! - mondá nagy nyugalommal Croix-Mesnil báró, - ez valóban kellemetlen dolog.
Hideg pillantást vetett az elsápadt Pascalra, s meghajtva magát Antoinette előtt, mintha bocsánatot kérne tőle, hogy akaratlanul is ily bántó érintkezésnek tette ki, mondá:
- Bocsásson meg, kisasszony...
S visszavezette helyére.
Halk moraj kelt erre. Senki sem mert egyik vagy másik pártra állni. A Róbert testi ereje és a Carvajan erkölcsi hatalma közt reszketve habozott mindenki. Az arcok félrefordultak, nyomasztó kábultság nehezedett mindenkire. A polgármester, aki folyvást ott állt az emelvényen, ámulva nézte ezt a különös látványt, nem akarva elhinni, hogy való. Ily nyilvános sértést követnek el ő ellene, ily lesújtó csapással vágnak vissza az ő merész kihívására... Ezek a Clairefontok törhetetlenül állnak vele szemben, holott már hatalmában vélte őket!
Reszketett a dühtől és sárga szeme villogott, mint a tigrisé az éj sötétjében. Odafordult a körül állókhoz, mintha rosszalást akarna tőlük kicsikarni. De csak elkényszeredett, komor arcokkal találkozott. Most fiára nézett. Látta, hogy mint reszket, révedez az, mintha őrült düh szállta volna meg, hogy megbosszulja magát, s szívét megfagyasztá az a gondolat, hogy az, akire rá kellene rontania, Antoinettenek testvére vagy jegyese.
Leglorieux kisasszony bonyolította ki a helyzetet. Kék szeme karikára nyílt, arca fehérről vörösre, vörösről ismét fehérre vált, elsikoltotta magát s anyja karjaiba borulva, ki nyugtalankodva jött elébe, olyan idegrohamnak engedte át magát, amely fölmentette véleményének minden világosabb nyilvánítása alól. A következő pillanatban a zenekar rákezdte a négyest, s a táncok kettős sora, mintegy örülve, hogy kivonhatja magát e kínos benyomás alól, nagy porfelhőben ment össze s kezdte el a táncot.
Antoinettenek, nagynénje mellé visszakerülve, nem volt hozzá ideje, hogy számot adjon magának a helyzetről; barátai körülfogták s a fölkiáltások, magyarázatok egész hangversenye tört ki, mozgásban levő méhraj zümmögése gyanánt.
A férfiak komolyan, szótlanul sorakoztak Róbert és Croix-Mesnil báró mellé. A hivatalos emelvényen nem csekélyebb volt a mozgalom. A polgármester éppen most szállt le, s nem ügyelve a Leglorieuxné kesergésére, Pascal felé sietett.
A fiatalember csaknem ugyanazon a helyen maradt, valamivel a táncosok mögött s mozdulatlanul nézte, bár nem látta a hosszú sort, amely ütemes léptekkel ment előre s jött ismét hátra. A zenekar hangjai szörnyü kábító zajjal töltötték meg a fülét. S zavart elméjében folyvást ez az egy gondolat járt: Megsértettek ő miatta s ő előtte!... Dühösen szorítá ökölre kezét s erős elhatározást érzett magában, hogy nem fogja elviselni a sértést. Bosszút kell állnia valakin. De kin? Róberten? Ő volt a sértő, ő idézte elő azt a botrányt. S Pascal még sem érzett iránta gyűlöletet. A másik háborította föl, az, aki hidegen nyugodott bele a sértésbe: Croix-Mesnil báró. S Pascal szilaj vágyat érzett magában, hogy odamenjen ahhoz a kifogástalan, hideg tartásu fiatalemberhez, megüsse s kockára tegye az életét az övé ellen. Nem ő nyujtotta-e karját Antoinettenek, amikor a sértés megtörtént, s mosolya nem lenézőbb volt-e, mint az, amit Róbert mondott? És nem jegyese-e Antoinettenek?... Ah, igen, ez volt az igazi ok, amely Pascalnak forrongásba hozta gondolatait s elfehérítette arcát. A szerelemféltés jobban zaklatta, mint a düh. Antoinettenek a szeme előtt késznek érezte magát arra, hogy szembe szálljon a legszörnyübb veszedelemmel is. Hajthatatlannak és rettenetesnek akarta magát mutatni. Az a gondolat, hogy Antoinette megvethetné, bátorságot adott néki arra, hogy ezer halállal is szembeszálljon...
E pillanatban Pascal azt érezte, hogy valaki megfogja a karját s el akarja vezetni. Föltekintett s atyját látta maga előtt.
- Ne maradj itt - mondá Carvajan. - Gyer velem...
Pascal nem mozdult s reszkető hangon viszonzá:
- Ne bántson... Még nincs vége... Erről a helyről nem szabad távoznom.
- Mi a szándékod?
- Olyan embernek gondol, hogy ilyen sértésért nem követelek elégtételt?
- Őrült vagy!
- Azt tanácsolja talán, hogy elosonjak s mindazok előtt, akik itt vannak, gyávának tünjek föl?
Carvajannak az arca ijesztő kifejezést öltött. Erősebben szorítá meg fia karját:
- Párbajozni akarsz ezekkel az emberekkel? - Őrült vagy, ha mondom... Bízd rám, hogy megbosszúljalak... Az biztosabb és gyorsabb lesz...
- Biztosabb és gyorsabb?... - kiáltott föl Pascal fenyegető mozdulattal. - Mindjárt meglátja!
A négyes épp most végződött s a férfiak zajos összevisszaság közepett vezették helyökre táncosnőiket. Pascal néhány gyors lépéssel ama csoport felé tartott, amelynek közepén Róbert és Croix-Mesnil báró állottak s olyan közel lépve Antoinette jegyeséhez, hogy mellével csaknem érintette annak vállát, kihívó arccal, idegesen ránduló kézzel mondá:
- Uram, néhány szóm volna önnel. Nem kegyeskednék velem pár lépéssel odább menni?
A báró meghajtotta magát s máris követni készült a Carvajan fiát, midőn Róbert, elibök állva, elzárta útjokat.
- Lassan, - mondá gúnyoros hangon. - Úgy veszem észre, hogy itt egy kis tévedés történt... Ennek az úrnak nem lehet önnel dolga, kedves barátom, hanem velem. Ön csak az én kívánságomnak engedett. Én mondtam azt, hogy...
- Nem hallottam, hogy mit mondott, - vágott szavába Pascal erős hangon, - s nem is akarok róla tudomást venni... Engem csakis ez az úr sértett meg... S csakis őt vonom felelősségre...
- Pedig volna más mód is a dolog elintézésére, - kiáltott föl a fiatal gróf.
S egyet hátralépve, valami tettlegességre készült, midőn huga halványan és reszketve a két ellenfél közé állott.
- Róbert, vonulj vissza, - mondá szeliden, - kérlek...
- De... - szólt emez, ellenállást kisértve meg.
A leány szeméből könny csordult ki, amelyet arcának tüze azonnal felszárított, s még halványabbra válva, fenséges parancsoló mozdulattal nyújtva ki karját, ismétlé:
- Vonúlj vissza... Akarom!
Róbert, mintegy leigézve, engedelmeskedett, Antoinette pedig Pascalhoz fordulva mondá:
- Önnek igaza van, uram, s elégtételt kell kapnia... Miattam sértették meg... Nekem kell hát önt megkövetnem... Bocsásson meg.
S a Carvajan fia meghajolni látta maga előtt a marquis leányát. Szólni akart, de ajka hangtalanul mozgott, s ingadozva, nehéz fővel, jobban lesujtva Antoinette büszke megalázkodása, mint Róbert gőgje által, lassu léptekkel távozott.
- Hová mégy? - kérdé atyja, aki a terem ajtajában megállította. - Jusson eszedbe, amit az imént mondtál... Olyan színben akarod magadat feltüntetni, mintha elosonnál?
- Eh, mit bánom én! - kiáltott föl a fiatalember, a sötét felé haladva, mintha abba akarta volna elrejteni kétségbeesését.
- Nem akarsz bosszút állani? - kérdé ismét Carvajan, vele tartva. - Szólj csak egy szót s kiszolgáltatom kényednek mindazokat, akik szembeszálltak veled.
- Soha!
- Mi hát a szándékod?
- Elmegyek. Örökre elhagyom ezt a helyet, ahol csak bánatot és keserűséget találok... Elmegyek, messzire a harcoktól, civódásoktól, áskálódásoktól, gonoszságoktól... El akarom feledni még azt a nevet is, amelynek viselését ön olyan nehézzé tette rám nézve...
- Pascal!
- Apám, ön a gyűlölet magvát hintette el... Nem kell hát csodálnom, hogy sértegetnek, fenyegetnek bennünket... De lehetetlen így élnem. Inkább elmegyek...
- Azt fogják mondani, hogy megijedtél...
- Hadd mondják!
- Hát magamra akarsz hagyni?
- Én rám nincs önnek szüksége, apám. Megmutatta.
- Akkor hát én kapaszkodom te beléd, - mondá Carvajan, karját fia karjába öltve. - Haza akarsz menni... hát gyerünk haza, s holnap, ha majd higgadtabb leszel, beszélgethetünk.
S hátat fordítva a mulatságnak, a két férfi a város felé indult.
A táncteremben még nem csillapult le teljesen az izgalom, amelyet Antoinettenek a közbelépése keltett.
Izabella néni, aki az első pillanatban szinte kővé meredt, lassankint visszanyerte eszméletét s villámló arccal zsörtölt:
- Ej, ej, mit jelentsen ez a dolog? Elment az eszed, kis lányom? Udvariasan megköveted ezt a fiatal sehonnait, holott kemény leckét érdemelt volna meg a szemtelenségeért.
- Nem úgy van, néni, mi voltunk a hibásak... Nem kellett volna idejönnünk, mert tudhattuk, hogy itt csak rosszat várhatunk. De főkép nem kellett volna kihívni azt a fiatalembert.
- Hát nem láttad azt a vén gonosztevő apját, hogy mint nevetett előre a maga jó tréfájának, amikor téged annak tett ki, hogy szemtől szembe állj az ő fiával?
Antoinette szomorúan csóválta fejét.
- Ne kössünk mi ki azzal az emberrel, nem mi leszünk az erősebbek. Vonuljunk vissza, ez a legjobb, amit tehetünk. Jőjjön, báró úr...
Erősen támaszkodott rá a fiatalember karjára. Kimerültnek látszott. Izabella néni és Róbert utánok mentek. Mikor a kocsihoz értek, amely az öreg Germain őrizete alatt várt rájok, Antoinette azt kivánta, hogy bátyja is felüljön. De az vonakodott, azt mondván, hogy nincs kedve hazamenni.
- Mit csinálsz még itt? - kérdé Antoinette aggódva.
- Amit minden esztendőben szoktam, mulatok... ha még olyan dühös is az a Carvajan.
- Igérd meg, hogy nem kezded újra a civódást. Óh, jer haza... aggódom miattad... Ugy sejtem, mintha bajodnak kellene történni.
Róbert türelmetlen mozdulatot tett.
- Kis leány, úgy veszem észre, hogy nagyon sokat avatkozol be abba, amihez semmi közöd... Menj feküdni s álmodj szépeket... Ilyen koru gyermekeknek ez a legjobb... Hogy egy fiatalembernek, mint én, hogyan kell eljárnia, az megállapított dolog, s a te intelmeid semmit sem fognak rajta változtatni... Jó éjszakát...
S azzal derékon fogta a leányt, fölemelte mint a pelyhet, s a kocsi párnájára ültette.
- Róbert, eszeden járj! - kiáltott föl Izabella néni, aki mindig vigyázott, amikor az ő kedvencéről volt szó.
- Ne féljen néni, - felelt Róbert nevetve. - Aki meg akar enni, egy harapásra le nem nyel...
Becsapta a kocsi ajtaját és odaszólt a kocsisnak:
- Hajts!
S fütyörészve indult vissza a táncterem felé, a vendéglő kertjén keresztül, ahol már legjavában folyt a féktelen mulatozás. Éppen a táncterem bejárásához ért, midőn egy lugasból, melynek a velencei lámpásait eloltották, saját nevét hallotta. A lugasban csupán egy óriás puncsostál világa mellett a fiatal Édennemare-Saint-André s Róbertnek még néhány vadász-pajtása ült egy kis asztal körül.
- A hölgyek mind elmentek már: - ne menjen be a terembe. - Fullasztó a levegő...
- Még egy kis dolgom van benn.
- Ha a polgármestert meg a fiát keresi... azok már elmentek...
- Mindegy! Mutatni akarom magamat, hadd lássa az az egész csőcselék, amely Carvajannal tart, hogy nem vagyok hajlandó egy arasznyival sem hátrálni...
- Eh, kedvesem, úgyis tudja azt mindenki! Ugyan jőjjön ide és üljön le!
De Róbert már belépett. A bál pár pillanat óta egészen más képet öltött. Az úri nép eltávozása megszüntetett minden tartózkodást, s most, maguk közt, szabadon mulattak az emberek. Róbert hasztalan kereste Carvajant és Pascalt. Az apa és a fiú, mint barátai megmondták, eltávoztak. Az alprefekt, úgy vélekedvén, hogy eleget tett a népszerüségnek, szintén visszatért Neuvillebe, a főbiztos és a csendőrkapitány kiséretében.
A fiatal gróf körüljárta a termet, a csoportok közt forogva s abban találva mulatságát, hogy szembeszálljon a tekintetekkel. A Clairefont-családnak ismeretes hanyatlása mellett is, még mindig volt annyi tekintélye, hogy útjában minden fő meghajolt a fiatalember előtt. S hogy Carvajan nem volt jelen, hivei nyájas képet siettek mutatni ellenfelének. Avagy lehetett-e tudni, hogy mi történhetik? A marquis pár év óta sokszor volt már a végromlás szélén. S azért mégis folyvást talpon állott. Kibuvó ajtót kellett hát tartogatni arra az esetre, ha ez az ördöngős ember, akinek olyan szivós természete van, ismét módot találna arra, hogy a tőzsér körme közül kiszabaduljon. Különben is Fleury és Tondeur, Carvajan hűséges csatlósai maguk adtak példát az alázatoskodásra s nem győztek eleget udvarolni a fiatal grófnak. A hazug diadalnak ebben a mámorában találták Róbertet barátai, amidőn bejöttek, hogy - mint föltették magukban - megtáncoltassák takaros bérlő-leányaikat.
Épp vége felé járt egy gyors ütemü, szinte szaladós tánc, amely e vidéken szokásos. S a legveszettebb táncosok közül is kivált szilaj ugrásaival a Pirók. Sikerült rábírnia Rózát, hogy igérete szerint táncoljon vele s most a juhász magasra tartott kézzel, hajlós derékkal, acél-inakkal ragadta tova páratlan erővel a szép leányt. Szabálytalanul, sápadt arccal, csillogó szemmel, összeszorított foggal forgott, ugrált, izmainak olyan megfeszítésével, amely csaknem ijesztővé tette ebben a rá nézve új gyönyör mámorában. Róza, akit táncosa mozdulatainak gyorsasága megrészegített s a tüzes zene elbódított, szinte aléltan vitette magát tova, fejét hátrahajtva a Pirók vállára, aki fönséges rémesen ragadta magával.
Tondeur egy tábori széken állva, bőséges ivástól kivörösödött arccal, torkaszakadtából kiabált s puffogtatta kalapját a bunkósbottal, amelyet sohasem tett le kezéből, kiáltásaival még jobban izgatva a vad vigalmat.
- Csülökre, legények! Ne hagyjátok magatokat, fiúk!... Rajta, rajta! Hajrá!
S a lélegzet rekedten szakadozott föl a mellekből, a lábak nehézkesebben topogtak a padlón, a forgótánc sebessége lassanként csökkent. A hangszerek elnémultak, s a párok megkönnyebbült sóhajjal álltak meg s oszoltak szét a kőpadokra, hajótörést szenvedettek módjára, akik szárazföldet érnek. Csak a juhász járta még folyvást a szép Rózával, tüzesen, fáradatlanul...
- Hogy neki vadult a kópé! - kiáltott föl Tondeur, székéről leugorva. - Nem akar megállni... Eljárná akár holnap ilyenkorig.
De a következő pillanatban Róbert megkapta Rózát, kiragadta táncosa karjából s csaknem ájultan tette le egy székre. A juhász megállott, s értelmetlen dörmögéssel tartott ismét a leány felé.
- Nincs inyére! - kiáltott föl Tondeur, majdnem megfulladva a kacagásban. - Meglássák, hogy nem tágít...
Róbert összevonta szemöldökét s tompa hangon parancsolt rá a Pirókra:
- Elég volt! Lódulj! Vissza a juhaidhoz!
A fiúnak nem volt kedve engedelmeskedni, konokul állt meg a leány előtt. Róbert, mintha csak egy virágnak a kelyhéről fricskázna le valami hernyót, fordított kézzel olyat lökött a megátalkodotton, hogy az a kertbe bukfencezett ki.
- Ah, - sóhajtott föl Róza, most nyitva ki szemét, - már azt hittem, eláll a lélegzetem.
- Lásd, kicsikém, így jár az, aki bolonddal táncol, - mondá vidáman Róbert. - Egy kis puncs és nyoma sem lesz...
- Köszönöm szépen, - felelt Róza, - de nem szeretem az erős italokat... Nagyon sokszor megérezte a hátam, amikor apámuram ivott... A friss levegőn majd magamhoz térek...
- Ah, tán utána akarsz menni a kertbe a Pirók gavallérodnak?
- Dehogy. Terhemre van... De különben is haza kellene már mennem...
- Megelégelted a táncot?
- Annyi bizonyos, hogy nagyon melegem van.
A zenekar rákezdte a második négyest, s a párok máris összeálltak. Róbert barátait otthagyva, kiment Rózával s bevezette a sötét lugasba. Itt az általános tivornya közepett teljesen egyedül voltak. Senki sem ügyelt rájok. Az iszákos emberek csak poharukat látták és Chasseventra hallgattak, aki még folyvást danolt, a vendégek itt tartásával egyszerre fizetve meg Pourtoisnak azt a sok kávét, amit egész esztendőben megivott. Szótlanul maradtak egymás mellett néhány percig, hallgatva a nagy zenebonát, amely a nóta minden verse után következett. Róbert egészen melléje ült a leánynak s lassankint átfogta karjával derekát.
A szép Róza nem ellenkezett. Merengőnek látszott, holott rendszerint olyan eleven és vidám volt, mint a madár. Borzongott s fejére csavarta azt a kis kendőt, amelyet jövetkor magával hozott.
- Még meghülök itt...
- Födetlen a nyakad. Ez nagy vigyázatlanság...
S kabátja zsebéből egy szép pirosszélü kék selyemkendőt véve ki, odaadta neki:
- Nesze, kösd a nyakadba.
A leány reszkető örömmel hajtotta össze a puha fogásu selymet.
- Milyen kedves ön, - mondá. - De ne maradjunk itt ebben a borszagban, meg ebben a zsivajban.
- Hát menjünk, - mondá Róbert, fölállva s előre bocsátva a leányt, hogy a kertből kimenjenek, mialatt a Pirók ügyesen, nesztelenül suhant utánok.
A vendéglőtől száz lépésnyire megálltak annak az ösvénynek a szélén, amely magyalfák és rekettyék közt vezetett föl a bányához. A vendéglő épülete, a kerti lugasok, a táncterem átvilágoltak a fákon, de a sokaság lármája szétfoszlott a levegőben s csak tompán hallatszott ide. Az éj derengő homályában előbb csak zavarosan, de aztán tisztábban látható alakok közeledtek. A saucelliek vagy couvrechampsiak voltak ezek, akiknek másnap korán kellett az augusztusi munkához fölkelniök s így nem várhatták be a táncvigalom végét. Az egyik gúnyorosan szólt a leányra:
- No, Róza, téged ugyan nem fosztanak ki az úton, mert bátor lovag a kísérőd.
- Mi rossz van abban, jó emberek, ha az úrfink elég szíves fölkísérni a dombon? - viszonzá a leány.
- Semmi rossz... de sőt jó... Csak meg ne állj az úton, mert nagyon puha a gyep...
Róbert elnevette magát. Róza pedig bosszúsan huzódott el tőle.
- No lássa, csúfolnak ön miatt... Jobb is lesz, ha magam megyek...
Róbert megfogta a leány karját s ajkát egészen füléhez értetve, suttogá:
- Ugyan maradj velem, Rózácska. Beszélgethetünk az apádról, meg arról a kis házról, mit szeretnél...
S a nagy útról letérve, elindultak az ösvényen, amely szakadékok közt kanyargott föl a dombtetőre. A Pirók lágy macska-léptekkel folyvást utánok ment anélkül, hogy egy kőnek a gördülése vagy ágnak a zörrenése elárulta volna a jelenlétét. Lassan mentek fölfelé s az út olyan keskeny volt, hogy egészen egymáshoz kellett szorulniok.
Róbert és Róza lassan, átölelkezve haladtak tova, beszíva a virágok kedves illatát, amely az éjszakában szétáradt. Olykor-olykor halk csevegésöket lágy szárny-rebbenés gyanánt szakítva meg, csókok csattantak el, s a sötétben, e szerelmi dana irigy visszhangjaként tompa jaj hangzott, mint sebzett vadnak fenyegető morgása. Sietség nélkül ballagtak fölfelé, élvezve a kéjes órát, a mély csöndben, amely köröttük terjengett. A vigalom zaja már csak halk mormolásként hatott fülükbe s ők, megittasulva az illatárasztó föld és tündöklő menny hatalmas költészetétől, még szerelmesebben ölelkeztek össze... A sötétben pedig még keservesebben, még ingerültebben, még kajánabbul dörmögött titokzatos kísérőjüknek a hangja.
Az ösvény nem volt hosszu s rendszerint negyedóra alatt be lehetett járni, de a Róbert és Róza lába alatt talán kanyargósabbá, nehezebben járhatóvá, szeszélyesebbé változott, mert jóval az után, hogy elindultak rajta, még folyvást benne voltak. A clairefonti torony többször bocsátotta ki a mély csöndbe harangjának komor kongását. Keleten halványodni kezdett az ég s három óra felé lehetett már, amikor a fiatal pár a couvrechampsi erdő szögletén kiért a bányához.
- Hagyjon most már magamra, - mondá Róza szeliden. - Ideje, hogy hazatérjek.
- Hol látlak?
- Majd meg tud ön találni, - felelt a szép leány hamisan, - ha ismét kedve kerekedik velem beszélni... Ami pedig nem bizonyos, mert nagyon változó...
- Magad sem hiszed, amit mondasz!...
- De bizony!
Róbert derékon fogta a leányt s fölkapva a földről, tüzes csókot nyomott szájára.
- Hagyjon az ajkamból holnapra is.
A fiatalember letette az útra s mintha nehezen tudná magát a válaszra elhatározni, kérdé:
- De miért nem akarod, hogy hazáig kísérjelek?
- Az ám! Hogy együtt lássanak s az egész környék arról pletykáljon... Szó sincs róla! Menjen ön haza, én is hazamegyek... Jó éjszakát, de inkább jó reggelt!
Elváltak s az egyik Couvrechamps, a másik Clairefont felé tartott. Az út fordulójánál Róbert megállott, de az éj még nagyon sötét volt s nem láthatta a szép leányt.
Gyorsabb lépéssel indult hát tovább s csakhamar elért a park kis ajtajához.
A Bánya fehér gátoldala mellett járt ekkor, szemben az elhagyott gerendázattal, amely az akna-nyílás fölött emelkedett. Megzavarodott szeme előtt az ismerős hely rémes alakot öltött s félelmes árnyalakokkal telt meg. A fák is, mintha sötétebben, sűrűbb lombozattal hajoltak volna feje fölé... Szaladni akart...
Ebben a pillanatban valami ijesztő alak rohant rá, karjába kapta és ördögi röhögéssel hurcolta be a sűrűbe. A leánynak még volt annyi ereje, hogy metsző hangon kétszer elsikoltsa:
„Róbert! Róbert...”
De akkor durván nyomódott szájára egy kéz s ő rémületében elájult.
Ugyanekkor két ember haladt fölfelé ugyanazon az ösvényen, amelyen Róza és Róbert olyan sokáig jártak szerelmes beszélgetésbe merülten. Az egyik sűrűn botlott meg a kövekben, a másik azon iparkodott, hogy társát az eleséstől megóvja.
- Nem tudom, aki lelke van, hogy miért olyan magasak most éjjel a kövek, - szólt a Chassevent rekedt hangja.
- Pedig nem fárasztottam magamat tánccal.
- Nem ám; de váltig öblögette a torkát.
- Tán még a szememre hányod, te hálátlan? Azt gondolod, ha nem ordítottam volna annyit, hogy a vendégeidet mulattassam, bekaptam volna ennyire s te is bekaptál volna annyit?
- Azt nem mondtam, öreg... S a jó szándékomat azzal mutatom meg, hogy elkisérem egy darabon, nehogy beleforduljon valami mészgödörbe.
- A bizony! - dunnyogott az ittas ember, - de ha csak vigyázatosságból fáradsz, nem pedig barátságból, visszamehetsz haza... Jobb is lesz, mert a feleséged maga maradt Anastaseval... Sohse erősködj... nincs rád szükségem... Minél pityókosabb vagyok, annál jobban látok.
S bár nehéz volt a lába, Chassevent egyenesen ment előre, elhagyva a korcsmárost, aki úgy szuszogott hátul, mint valami fóka. Amikor a couvrechampsi úthoz értek, Pourtois így szólt:
- Fujjuk ki magunkat egy kicsit, azután menjen isten hírével s én is fordulok haza.
Leültek az árok szélére és Chassevent, vadorzói szokás szerint bokor mögé huzódott. Kivette zsebéből a pipát, megtöltötte s füstölni kezdett, amidőn figyelmét az útról hallatszó gyors léptek vonták magukra. Társát hirtelen lelapította a fűbe és sötétben is látó szemével fürkészve az éjhomályt, leskelődött.
- Clairefont úrfi ez, - mondá halkan. - Hol a pokolban járt erre? Barangolt hazamenés előtt... Nyilván valami kötény után somfordált... Ki tudja? tán az én lányom... Folyvást körülte forog egy idő óta... Na de akkor okosan tenné, ha nem háborgatna a mesterségemben... Különben most éppen alkalmas idő van egy kis tőrvetésre... Hátha megtenném?... Nálam van a szerszám.
Kotorászni kezdett zsebében s egy csomó rézdrótot vett ki belőle.
- De már ebbe nem ártom magamat, - mondá Pourtois, s fölállott. - Nincs szándékom ismeretséget kötni a törvényszéki elnökkel... Törje ki a nyakát, öreg, ha kedve van hozzá, de én megyek...
A potrohosnak annyi ideje sem volt, hogy egy lépést tegyen. Messziről velőtrázó sikoltás hallatszott, amely megdermeszté, s azután kimondhatatlan rémület hangján kétszer ez a név:
„Róbert! Róbert!”
- Mi ez? - mondá Chassevent, a korcsmáros karjába ragadva.
- Mintha fojtogatnának valakit! - dadogott Pourtois fogvacogva.
- Teringettét! Szaladjunk, hadd lássuk, mi lehet... Ketten vagyunk, csak nem engedjük, hogy megöljenek valami szerencsétlent...
- Ne menjünk, Chassevent! - könyörgött a potrohos. - A Bánya felé van.
- Hátha a pokol felé van, akkor is odamegyek! - viszonzá a vadorzó, aki egyszerre teljesen kijózanodottnak látszott.
Szabadásnak indult, s Pourtois, aki mégis csak jobban szeretett vele tartani, semmint magára maradni, utánament a rekettyék közt. Chassevent, a vadász ösztönével egyenesen előre törtetett abba az irányba, amelyből a kiáltás hallatszott, s nagy vasszöges cipőjével botorkálás nélkül tapodta a magas füvet.
Mintegy száz méternyire haladt már így, maga után vontatva a korcsmárost, páratlan ügyességgel kerülve ki a gödröket és mélyedéseket, amelyekkel a talaj szinte be volt hintve. Utóbb megállott hallgatózni, visszatartva lihegő lélegzetét. Előttük egy mélységben nyöszörgés hallatszott... A vadorzó szó nélkül indult tovább, lehetőleg eltompítva futó lépéseinek zaját...
De mégis észrevették, mert hirtelen egy homályos alak szökött fel, mint valami nagy vad, amely futásnak ered, s gyorsan, nagy ugrásokkal iramodott tova a völgyoldalon...
- Megugrik előlünk... Hahó! Ne tágíts Pourtois, - kiáltá Chassevent, társát biztatgatá, mintha vadászebet uszítana...
De a menekülő, amidőn a vadorzó hangját megismerte, hirtelen megállott... Úgy látszott, mintha lehajolt volna, hogy letegyen valami terhet, amitől szabadulni akart, s azután annál nagyobb sebességgel rohanva tovább, csakhamar eltünt.
- Nincs! - kiáltott föl Chassevent, - de elhajított valamit... Nézzük meg, mi az...
Pár másodperc alatt egy régi földvájásnak a szélére értek, amelyben magasra nőtt már a bozót. Ennek a fenekén fehérlő alak volt látható.
- Mintha asszony volna! - kiáltott föl nagy rémülettel Pourtois, akiről csak úgy csurgott az izzadtság.
- Megyek le! - mondá Chassevent, s a gyökerekbe fogózva és kövekbe kapaszkodva, nemsokára leért. Letérdelt, lehajolt, hogy jobban lásson, s aztán hátra vetve magát, rekedt hangon kiáltá:
- A leányom!
E rémítő szó mintha szárnyakat adott volna Pourtoisnak. Félig ugorva, félig csúszva jutott le társához, s karjába fogva az élettelen Rózát, fölemelte fejét, megtapogatta kezét, amely meleg volt, s lélekjelenlétét el nem veszítve, fölkiáltott:
- Világot!
A vadorzó rögtön viaszgyertyát, gyujtószálat vett ki zsebéből s csakhamar világos lett. A sötét üregben megdöbbentő látvány volt a vörhenyes világítás mellett a női test fölibe hajló két férfi.
Róza fehér arccal, fekete ajkkal, megtört szemmel feküdt ott, kendője kötél módjára volt nyakára szoritva. Pourtois nagynehezen oldotta le...
Iszonytató sóhaj szakadt ki a szegény gyermek torkából; szeme félelmes kifejezéssel repdesett, azután lecsukódott; két karjával a levegőbe kapott, hátrahanyatlott.
- Szent Isten!... Meg van halva! - siránkozott a korcsmáros...
- Óh!... - ordított Chassevent. - Az én leányom... Az én Rózsikám... De ki fojtotta meg?
Homlokára ütött s azután kimondhatatlan gyűlölet kifejezésével kiáltá:
- Nem lehet más, mint az a gaz Clairefont kölyök! Itt járt... ő volt. No várj!
- Ugyan mit beszél! - Megbolondult? - kiáltott föl Pourtois. - Hiszen jól tudja, hogy a fiatal grófot hazafelé láttuk menni, mielőtt a kiáltást hallottuk...
- Ő volt! ő volt! - ismétlé Chassevent növekvő dühvel. - Ah, de drágán fog megfizetni a lányomért... Majd megmutatom én neki, hogy mibe kerül egy olyan szelid gyermek, amilyen ez volt!
- Eh, először is azt nézzük, hogy nem lehet-e föleleveníteni. Közel a házam, vigyük oda...
Fölemelték a szegény leányt, akinek a keze már hülni kezdett, s a virradat félhomályában lefelé mentek a korcsma irányába.

- Vége az első kötetnek. -

MÁSODIK KÖTET

VII.
Reggeli hét óra volt s Carvajan, szokásához híven, már régóta járkált írószobájában, mint medve a ketrecében. Csönd honolt még a városon, amely zsibbatagon hevert a vigalom utáni álomban. A nap ragyogva szállt föl az égre. Ferdén nézve a szük, magas utcába, egyik sugara megaranyozá az ő házának ablakát s világító széles csíkot vetett a szoba padlójára. A szőke fénykévében, amely a függönyön átszürődött, poratomok táncoltak, szárnyas szilfekhez hasonlóan. S e derüs meleg világosságban Carvajan komoran, borús homlokkal forgatott elméjében keserü gondolatokat.
Lám, abban a pillanatban, midőn már elérni vélte a célt s csak kezét kelle kinyújtani, hogy elvegye harmincévi küzdelmének bérét; egyszerre csak hátraesik. Kezében tartja ellenfeleit, csak össze kell szorítani markát, hogy szétzúzza őket, s mégis éreznie kell foguk hegyét, amint végsőt marnak rajta! Abban a pillanatban, midőn arról álmodozott, hogy diadalmasan füzi magához Pascalt, megmutatva neki, hogy az egész vidék mint görnyedez egyetlen udvaroncként uralkodója lába előtt: a diadal megaláztatássá lett, s éppen az, akit a büszkeség mámora által akart megnyerni, szenvedte a legkegyetlenebb sértést. Megcsúfolták, őt, Neuville kényurát!
Ugyanezen a Szent-Firmin ünnepen harminc év óta másodszor kelt egymással tusára Clairefont és Carvajan. S mintha valami végzetszerü hagyomány a gyermekeket is egymásra bőszítené, az apa után most Róbert volt az, aki Pascalt megsértette. Végezni kell hát egyszer s mindenkorra ezzel a fajzattal s rájuk mérni a végső csapást.
Honoré marquis és a boltoslegény közt régente nem volt egyenletes a harc. Ma a helyzet Carvajan javára volt változva, s a marquis és a polgármester közt a tusa nem tarthatott sokáig. Nem a személyes hiúság kielégítésével kell most az időt tölteni, hanem egyenesen a gyakorlati megoldás felé sietni. Ez pedig az ő hatalmában van. A szekrényben levő fontos iratcsomó megóvatolt váltókat, elmarasztalásokat, végrehajtási elrendeléseket tartalmazott az esetre, ha az alperes azonnal le nem fizet 160.000 franknyi követelést és kamatjait. A marquis vagy fizetni fog, vagy kimegy a házából... Ah! végre hát az útfélen fogják látni ezt a nagy urat, batyuval a hátán, mint valami koldust!
S szobája magányában Carvajan hangosan elnevette magát. Odament egy kis szekrényhez, kinyitotta s láthatóvá lett benne az a vasláda, amely annyiszor álmodtatott mesés kincseket a neuvilliekkel.
Carvajan egy kis kulcsot vett ki mellénye zsebéből, helyére igazította a titkos zárat s a vasajtó nehézkesen fordult ki olajozott sarkában. A pénztár belseje nem tartalmazta azokat a jelentékeny összegeket, amelyekkel a nép képzelődése megrakta. Csupán néhány arany-tekercs, egy csekkönyv s néhány csomó különféle színü papir volt benne. Carvajan kiválasztott ezekből egyet, amelyre kövér betükkel a Clairefont név volt jegyezve, s lassan lapozott benne. Arca az irományok átfutása közben szilaj örömtől sugárzott. Ujjai zörögtették a papirt, gyürték, csavarták, karmolták, mintha csak a marquis teste lett volna. S mialatt ezeket a hivatalos lapokat forgatta, a tőzsér olyan volt, mint a bakó, aki kinzó eszközeit tisztogatja, fenegeti, hogy élesebbek, hegyesebbek legyenek s annál jobban kinozzák az áldozatot.
Ajtó-kopogtatás zavarta meg e kéjes foglalatosságban. Nyugtalan pillantást vetett a bejárásra, hogy egyedül van-e még, sietve csukta be a szekrényt s csak amikor az iróasztalhoz visszament, szólt ki:
- Szabad!
- Én vagyok, polgármester úr... Bocsánatot kérek, ha háborgatom, - szólt Fleury, bedugva fejét az ajtónyiláson.
Az írnok belépett, s Carvajan mindjárt az első pillantásra olyan különösnek látta, hogy meg sem várva, mit akar mondani, fölkiáltott:
- Mi történt?
- Igen fontos esemény... Ezelőtt félórával költöttek föl álmomból Chassevent és Pourtois... akik értésemre adták... Éppen csak annyi időt vettem magamnak, hogy felöltözzem, s idesiettem... mert úgy vélekedtem, hogy mint mindig - legelőször is önt kell értesíteni...
- Miről? - vágott szavába nyersen a tőzsér, akit a Fleury kerülgetése szörnyü izgalomba ejtett... Attól félt, hogy fia máris megverekedett a fiatal gróffal...
- Beszéljen hát végre, ostoba!
- Nos hát, a kis Chassevent Rózát halva találták az éjjel a Bányában...
- Halva találták! Hogyan? - mondá a polgármester, aki egyszerre ismét nyugodt lett, - valami baleset?...
- Büntény! - viszonzá Fleury elfojtott hangon. - Az apa és Pourtois megfojtva találták egy kis szakadéknak a fenekén, miután pár percig üldözték a gyilkost...
- Üldözték!... Hát magával hurcolta?
- A domboldali rekettyék közt szaladt vele - az ölében tartotta, amennyire legalább Chassevent meg a pohos láthatták, mert még sötét volt...
- És elmenekült? Rendkívül erős fickónak kellett lennie!...
A két ember tekintete találkozott, s az írnok a polgármester szeméből olyan szörnyü gondolatot olvasott ki, hogy elsápadt kissé s borzongva huzta össze a vállát...
- Áh, áh! - mondá Carvajan rémes hangon, - ennek a dolognak végére kell járni, még pedig alaposan... Értesítve van már a kerületi kapitány? Nem? Nohát sietni kell hozzá... Helyszíni vizsgálatot kell tartania. No, Fleury fiam, ez különös egy eset... Csinos leány volt az a Róza... Valami legény követhette el a gaztettet...
- Azt mondja Chassevent is.
- Ah? Azt mondja a vén gonosz!... Hol van? Beszélni akarok vele.
- Lenn hagytam az utcán... Beszélni akartam önnel, mielőtt...
Carvajan már künn volt a folyosón. Az utcaajtón kivül zsibongás volt hallható, amelyből olykor erősebb hangok váltak ki. A polgármester sietve nyitotta ki az ajtót. Egy sereg szomszéd közepett ült egy sarokkövön Chassevent, aki még részegebb volt, mint a mult éjjel, s fölváltva jajveszékelt és fenyegetőzött...
- Szegény leányom! - így bőgött, váltig hunyorgatva könnyet nem eresztő szemeivel, - az a gyönyörü gyermek, aki annyit tett az édesapjáért! Megölték - a zsiványok!... És milyen jókedvü, milyen szelid volt!... Óh, a semmirevalók!... Haragudtak rám, világos. Hiszen tudja mindenki, hogyan bántak velem! Mindennek az oka az, hogy jó szándékkal vagyok a mi kedves jó polgármester urunkhoz, akit az Isten tartson meg!... Hej, mert politika van a dologban... Igen, óh, a gazemberek... De nem addig van a! Nem lehet csak úgy könnyedén megfosztani egy szegény embert az öreg napjai vigasztalójától!
Pourtois, aki zavarodottan állt ott a sok kiváncsi közt s alig mert felelni a hozzáintézett sürgető, kérdésekre, hasztalan csitította a részeges embert. Ez torkaszakadtából ordított s úgy rángatózott a sarokkövön, mint akit a nyavalya tör. De amint Carvajant megpillantotta, egyszerre sokkal csöndesebb lett s meggörnyedve, mintha térdre akarna borulni a kövezeten, elkezdé:
- Ah, itt van a mi védelmezőnk... Oh, polgármester uram, szánjon meg egy szegény öreg embert, aki csak öntől remél igazságot... Oh, én irgalmas Istenem, be nagy csapás is ez! Amikor tegnap este még olyan ép egészséges volt szegény! Úgy járta a táncot, mint egy királykisasszony!
S megint elkezdett bőgni s tördelte a kezét.
- Hallgasson, Chassevent... Szükségtelen összecsődíteni a városrészt, - mondá Carvajan szigorúan. - Pourtois, vezesse be az írószobámba... Maguk pedig, jó emberek, menjenek haza... És ne vegyék szó szerint azt, amit ez a szerencsétlen mond, akit a fájdalom félőrültté tesz... Óvakodjanak az elhamarkodó ítélettől... A bírák majd kiderítik az igazságot...
S alattvalóit a kiszámított mértékletességü szavak benyomása alatt hagyva, utána sietett Pourtoisnak és Chasseventnek. Szobájába érve, nekitámaszkodott a kandallónak s hideg, szúrós tekintetét a vadorzóra szögezve, így szólt hozzá:
- Kit vádolsz?... Mert ha jól értettelek, vádolsz valakit...
A vén semmirekellő már kinyitotta a száját, hogy szóljon...
- Vigyázz arra, amit felelsz, - tevé hozzá a polgármester. - Hatósági személy előtt állsz...
- Ha a szentséges atyaisten előtt állanék, akkor is csak azt mondanám... A kastélybeli fiatal úr csak egy perccel azelőtt ment el mellettünk, amikor a dolog történt...
- Chassevent, hiszen jól tudod, hogy nem is arra ment! - vágott a szavába Pourtois kétségbeesetten.
- Ki bizonyítja, hogy a másik pillanatban valami kerülőúton vissza nem fordult? - kiáltott föl mérgesen a vadorzó. - Különben, te nem is láttad... Hanyatt feküdtél... Hiszen olyan pohos vagy, hogy megláthatott volna az útról...
- Hát maguk attól féltek, hogy meglátja valaki? - kérdé Carvajan. - Mit műveltek?
- Semmit! - felelt a csavargó, fenyegető képpel. - De kiki, ahogy szokta... Én éjszakának idején senkivel se szeretek találkozni... Sok a rossz ember...
- Tehát azt akarod gyaníttatni, hogy Róbert úrfi lehetett...
Carvajan nem mert tovább menni. Sápadt arcát vörös foltok tarkíták. S szúrós tekintetét merően rászögezve a vadorzóra, mintha attól tartana, hogy ez visszavonja vádját, mondá:
- Jól vigyázz ilyen fontos nyilatkozatnak a következményeire...
- Eh, azt tetszik gondolni, hogy sokáig hímezek-hámozok? Hiszen látta ő kegyelmét más is, nemcsak mi. Tuboeufék, amikor a bálból hazamentek Couvrechampsba, beszéltek is vele a Bánya alatt... Akkor együtt volt a leánnyal... Hej, a semmirevaló gazember... Olyan kedves teremtést, mint az volt... aki soha se vétett senkinek... Oh jaj, jaj!...
- Ne ordíts! - mondá Carvajan hidegen. - Úgy sem hall rajtunk kivül senki, nekünk pedig hiába hasogatod a fejünket.
Chassevent elhallgatott s megalázkodva nézett arra az emberre, aki így tudott olvasni a lelkében...
- Tudod-e, - folytatá a polgármester, - hogy ha ezt a tettet a Clairefont-fiu követte el, azokban a hóbortos pillanataiban, amelyek nagyon is gyakran érik el: te, ha magánvádlóul lépsz föl, könnyen kaphatsz kárpótlásul vagy húszezer frankot...
A vadorzó szemei e szavak hallatára majdnem kifordultak üregükből. Ittassága egyszerre elmult, mintha valami hűvös italt adtak volna he neki. Olyan hideg lett, mint a kő.
- Gondolja, polgármester úr, - kérdé édeskésen, - hogy tisztességes pörrel... nagy summát lehetne rajta venni...
- Meg vagyok róla győződve...
- Húszezer frank! Hej, ha segítene a polgármester úr a dologban, tudom: lenne vagy egy falat kenyerem vénségemre... drága jó polgármester uram...
- Kötelességem, hogy támogassalak. Mindenki tudja, hogy mindig pártját fogtam a gyöngéknek az erősek ellen...
- Akkor be is vannak áztatva! - kiáltott föl szilaj örömmel a csavargó.
Diadalmas mozdulatot tett s kevés híja volt, hogy ugrálni nem kezdett.
- De Chassevent, - veté közbe Pourtois elképedve, - hiszen jól tudja, hogy a leány azt kiáltotta: Róbert! Róbert!... Tehát nem ő fojtogatta.
- Azt kiáltotta: Róbert! mint ahogy azt kiáltja az ember: Gyilkos! - viszonzá Chassevent dühösen. - Mit avatkozol te ebbe, te puffadt? Hát lehet a te beszédedre adni? Úgy meg voltál zavarodva, hogy azt se tudtad, mit hallasz, mit látsz... Húszezer frankot!... Bizonyos, hogy az a csábító, az a leánybolondító volt... De ki is lett volna, ha nem ő?... Ki van olyan erős, hogy ölbekapva egy leányt, futva rohanjon végig a Bánya völgyén? Húszezer frank! Mondom, hogy ő volt! És ha valaki tagadni merné, annak velem gyűlnék meg a baja!
A vadorzó olyan sötét képpel nézett társára, hogy ez, nagyot sóhajtva, elnémult. Most Carvajan fordult Pourtoishoz.
- No barátom, - mondá, - ez többet fog lendíteni a dolgunkon, mint a marquisnak valamennyi hóbortja együttvéve... Ilyen botrány után a Clairefont-család semmiképpen sem maradhat meg a megyében... Hiszem is, hogy három hónap mulva Pourtoisné asszonyom megkapja azt a húsz hold rétet, amely a vendéglő mögött van... Mondja meg neki, hogy jőjjön el hozzám, beszélgetni... Meg kell állapítanunk egyet-mást... Ő meg fog érteni... Eszes asszony... s ez nagy szerencse, mert bambákkal semmit sem lehet végezni!...
A tekintet, amely ezeket a szavakat kisérte, olyan fenyegető volt, hogy Pourtois megdermedt tőle. Képének rózsás, fényes bőre elfakult s olyan színe lett, mint a hamu. Apró szeme még jobban belemélyedt a hájba, amelytől arca dagadozott. A pohos ember szörnyü levertséggel eresztette le két kezét.
E pillanatban lépett be lihegve Fleury.
- Mozgásban van már minden, - mondá. - Alája fűtöttem a rendőrségnek... Maguk meg barátaim, siessenek vissza a vendéglőbe, még pedig szaporán... Bűnjelek vannak ott... De senki hozzájuk ne nyúljon.
Chassevent Pourtoist előre tuszkolva, már az utcaajtóban volt s úgy sietett, mint a zsugori, aki kincsét félti. Az utcán, ahol most már senki sem volt, megállott, s olyan erősen szorítva meg társa kezét, hogy szinte összetörte, így szólt:
- Aztán eszeden járj, pohos! Ha eszedbe találna jutni, hogy ellenem szólj... véredet veszem, mint egy hitvány csirkének!... Most pedig, hogy megegyeztünk, emeld a lábadat és előre!
S futva eredtek a külváros felé.
A vásár utolsó reggele volt ma, s a gazdák, miután az ünnepélyen teleszítták magukat, még egy és más alkut akartak megkötni. Most kivételesen nagy mozgalom volt észrevehető a piacon. Számos csoport képződött s élénk beszélgetés folyt a járókelők közt.
A liszt árfolyama, vagy a birkák ára szolgált-e tárgyul e beszélgetéseknek? Dehogy! A Chassevent és a Clairefont név hallatszott minduntalan a fölkiáltásokban, heves erősítgetésekben és szenvedélyes tagadásokban, amelyek egymással váltakoztak. A vésztjósló hír, amelyet Fleury elhintett, úgy terjedt el az egész városon, mint az öldöklő ragály, s kibővítve, elferdítve, csakhamar a környékre és egész megyére is elszánandó volt, hogy megmérgezzen minden lelket. Egyszerre csak tompa moraj futott végig a vásártéren, amely a kávéházi vendégeket az ablakokhoz csalta. Róbert, tilburyján ülve Croix-Mesnil báróval, akit a vasúthoz vitt ki, épp most fordult ki a Vásár-utcából. A sűrű néptömeg miatt meg kellett lassítani a ló járását, s a zsibongó sokaságon nyugodtan és mosolyogva hajtott keresztül, fesztelenül beszélgetve a báróval. A kocsi mögött eleven áradat gyanánt hömpölygött utána a bámész népség tömege s mérges kiáltások hangzottak föl, mint zendülés kezdetekor az egyes türelmetlenebbek puskalövései.
Róbert csodálkozva fordult hátra, nézve, hogy miért jönnek utána ezek az emberek. Ilyeneket hallott:
- Megy már! Látjátok: Viszi az irhát!
Róbert nem értette a dolgot. A történteknek a híre még nem hatott el Clairefontba. Antoinette, aki a bálban lelkére kötötte Rózának, hogy pontos legyen, másnap reggel nem látta megjönni s mosolyogva mondá:
- Hiába igérte meg... alkalmasint virradtig táncolt s most alszik.
A vasúthoz érve, Róbert észre sem vette, hogy az állomási épület előtt föl és alá járkáló csendőrök figyelnek reá, leugrott a bakról, levette a báró podgyászát s a lovat egy vasúti szolgára bízva, bement a váróterembe. A csendőrök erre bementek a tornácra s ott járkáltak, elkészülve arra, hogy meggátolják a fiatal grófot abban, hogy a vonatra fölüljön, ha csakugyan el akarná hagyni a várost. Róbert távol volt attól, hogy mindebből bármit is gyanítson. Élénk beszélgetést folytatott a báróval s nem vette észre, hogy mennyire ügyelnek rá. Amikor a vonat berobogott, még egy utolsó kézszorítást váltott a báróval, s miután ez beült egy kocsiba, Róbert kiment, fölült kocsijára és elhajtott.
A városi csődületet kikerülve, a pompás platánokkal beültetett sétaúton ment tova, amely Neuvillet körülveszi. Már túl is volt a vásáron s a clairefonti domb aljába érkezett, midőn egy csapat gyárimunkásra bukkant, akik egy korcsma előtt álldogálva hallgatták a most már tökrészeg Chassevent, aki most tántorogva jött elő s meg akarva ragadni a ló zabláját, fölkiáltott:
- Itt a gyilkos! Itt van ni! Bosszút!
Bizonytalanul kapkodó kezével sikerült is megragadnia a kantárszárat, de egy pompás ostorcsapás, amely az ujjait érte, ismét elereszteté vele. Ordítva hőkölt hátra s mivel a rúd is megütötte, okvetlenül a kerék alá került volna, ha Róbert a bakról izmos karjával föl nem kapja s a korcsma ajtajáig nem hajítja...
- Óh! a leány után az apját! - bőgött a vadorzó. - Ide hozzám, jó emberek! fogjuk el s szolgáltassuk ki a törvénynek!
A következő pillanatban Róbert dühös képü, emelt karu emberektől látta magát körülfogva. A korcsma elé asszonyok gyűltek s iszonyu sikoltozást vittek végbe, a Vásár-utca felől pedig már erősítés érkezett a támadók részére.
E pillanatban hirtelen ott termett Fleury, mint valami ördög, amelyet skatulyából pattantanak ki.
- Mit művelnek itt? - förmedt erős hangon a munkásokra. - Szedjék föl ezt az embert s várjanak rám...
S odarohanva Róberthez, akinek nagy erővel szorítá meg a karját, mondá:
- Az Istenért, ne zúdítsa föl oktalanul a közfelháborodást... Távozzék rögtön... Épp most jövök a kastélyból. Értesíteni akartam önt... De nagynénje és huga mindent tudnak már... s meg fogják győzni...
- De hát mi történt? - kérdé Róbert, aki már veszteni kezdé higgadtságát. - Bolondokkal van dolgom?
Az irnok szigoru pillantást vetett a fiatalemberre s szomoru komolysággal mondá:
- Az éjjel megölték Rózát... Önt vádolják a gyilkossággal... Ne vitázzék... hanem először is tegye magát biztosságba. Távozzék, az a legjobb...
- Hisz ez gyalázat! - kiáltott föl Róbert.
- Menjen haza az Isten szerelméért! - mondá Fleury, az elősereglő sokaságra mutatva, amely pillanatról-pillanatra szaporodott.
S erősen oldalba vágva a lovat, mely vágtatva indult el, távozásra kényszerítette a fiatalembert. Az irnok, nem törődve tovább a mozgalommal, amely a külvároson egyre növekedett, besietett a vásár-utcai házba.
Tizenegy óra volt. A Carvajan megbizottjai reggel óta jól fölhasználták az időt. A háló, amely Róbert grófot körülfogta, percről-percre erősebb lett. S minél jobban vergődik majd benne a szerencsétlen fogoly, annál jobban fog az rajta összehúzódni.
Pascal, a zaklatottan és álmatlanul töltött éjszaka után, amelyben keserűen gondolt végig a hazajötte óta történt kínos eseményeken, elhatározta, hogy végképp elintézi atyjával elmenetele kérdését. Nem lehetett tovább maradni ezen a helyen, ahol minden csak bántó és fájdalmas lehetett rá nézve. Elmegy innen, visszatér azokra a tájakra, ahová még híre sem fog eljutni az itt folyó torzsalkodásnak, s ahol joga lesz megőriznie emlékezetében, mint egy titokzatos bálványozásnak szentelt oltárfülkében: mosolygó, szende képét annak, akit imád... Reggelizés idejére kijött szobájából s le akart menni a földszintre, midőn a folyosón a szolgálóval találkozva, ez kétségbeesett mozdulattal így szólítá meg:
- Óh, Pascal úr, nem tudja, mi ujság? A kastélybeli úrfi megfojtotta az öreg Chassevent Rózáját... A békebíró irnoka éppen most van benn az úrnál, s az mondja el, hogy mit beszélnek a városban, mert már híre kelt! Nagy is a fölfordulás!
Pascalnak úgy tetszett, mintha a lépcsőház sötét örvény volna, amelynek a fenekén Carvajan ördögi diadalérzettel vigyorog. Szédülés fogta el s a falhoz kellett támaszkodnia, hogy el ne essék. Ebben a rettenetes visszavágásban, amely olyan gyorsan következett a tegnap esti sértésre, ráismert az atyja kezére. Igen, ha Róbertet vádolják, a vád csak Carvajantól eredhet.
Pascal összeborzadt. Eszébe jutottak a balsejtelmek, amelyeket az első napon érzett Pourtois korcsmája előtt s a clairefonti kastély terrásza alatt. A baljóslat teljesedni kezdett...
De nem álmodta-e azt is, hogy ő védelmezte az elhagyatott leányt s kiragadta ádáz sorsának karmaiból?... S e szoba küszöbén, mely valamikor édesanyjáé volt, még most is hallani vélte a haldokló hangját, amint e végső szavakat rebegte:
- Légy jó az életben... Jónak kell lenni...
Babonás döbbenettel fordult meg, mintha arra lett volna elkészülve, hogy megjelenik előtte a drága árnyék...
Egyedül látta magát, s fejet hajtva, mint valamely felsőbb parancs előtt, ezt mormolá:
- Légy nyugodt, szelid lélek, szót fogadok.
Ismét föltalálta egész lélekjelenlétét, egész bátorságát. Hősi tettekre érezte magát képesnek, hogy az engesztelhetetlen ellenszenveket legyőzze. Pillanat alatt elfeledte előbbi elhatározását. Gondolatai más irányt vettek. Nem volt többé arra a gyötrelmes tétlenségre kárhoztatva, mely őt atyja bűntársának tüntette föl mindabban, ami gonoszat emez a Clairefont-család ellen mívelt. Tehetetlen sem lesz többé. Közbeléphet, beleavatkozhatik a küzdelembe.
Egész éjjel azt tette föl magában, hogy elmegy, s egy másodperc alatt azt határozta el, hogy marad. Mosolygó arcot öltött, így lépett be atyjához.
- Nos hát! - tört ki Carvajan, elibe menve fiának, - szép csávába kerültek azok a dölyfös emberek, akik nem akarják magukat kitenni annak, hogy velünk szemközt álljanak!
- Mindent hallottam, - vágott szavába Pascal.
- S mit szólsz hozzá?
- Mit szól az ügyészség?
- Az ügyészség roppant lanyha. Tétovázik a büntény tárgyi bizonyítékainak világossága és a kifogástalan multból következő erkölcsi kétely közt... Ezek az emberek alapjában véve mind reakcionáriusok és hüledeznek attól, hogy egy marquisnak a fiát letartóztassák. Igy áll a dolog. Sürgönyöztek Rouenba a főügyésznek... aki meg bizonyosan az igazságügyminiszternek fog sürgönyözni... S azalatt itt forrong a nép... és ha Fleury az imént éppen ott nincs, a gyári munkások széjjeltépték volna a vádlottat... Arról beszélnek, hogy holnap nagy tüntetés lesz. Én ki is jelentettem a főbiztosnak, meg a csendőrkapitánynak, hogy ha azt az úrfit még ma el nem fogják, nem kezeskedem a rendért Neuvilleben!...
- A legjobb, amit Róbert gróf tehetne, az volna, hogy elutaznék, amíg még lehet, - mondá Fleury édeskés hangon. - Ha aztán biztos helyen lesz, az emberek nem fognak háborogni... Ezt iparkodtam megértetni a kastélybeli hölgyekkel... De alig mondtam ki néhány szót, Antoinette kisasszony sápadtan egyenesedett föl, s olyan gyilkos tekintettel, mintha tőr lett volna a két szeme, azt kiáltá: „Soha! Eltávozni annyi lenne, mint bűnösnek vallani magát... Tudjuk mi, honnan ered ez a rágalom... Meg fogjuk hazudtolni!” Világosan utalt ezzel a polgármester úrra s kissé talán én rám is... De azért nem zavartattam meg magamat. Nem tágítottam s értésökre adtam, hogy a neuvillei izgágák, akik nagyon föl vannak ingerülve, magát a kastélyt is megtámadhatják... Erre fölugrott az öreg Saint-Maurice kisasszony, s lángvörös képpel és úgy káromkodva, mint valami dragonyos, azt kiáltá: „Hát csak hadd jőjjenek! Van itt puska a fogason... Majd meglátják, hogy a kastélybeli nők fölérnek a férfiakkal... A padláson van a kőszóró mozsár, amely régente a tűzijátékokhoz szolgált... Lehozatom, s ha csak hozzáérnek is a kapunkhoz... összelődözöm az egész csőcseléket!”... És a vén kisasszony olyan veszettül szitkozódott, hogy csoda!... Tessék józanul beszélni az ilyen háborodottakkal!... Ami a marquist illeti, az be volt zárkózva a tornyába, mint valami bagoly, s ott forgatott valami ócska könyvet, vagy mételyezte kémiai kotyvasztásával a környék levegőjét... Nem lehetett hozzáférni... Pedig akármilyen bamba is, talán jobban fölfogta volna a helyzetet, mint az a megveszekedett vén leány...
- De sőt, úgy látszik, nagyon is jól fölfogta a helyzetet, - mondá Pascal nyugodtan, - s országgal-világgal szemben fentartja unokaöccsének az ártatlanságát... Antoinette kisasszony igen jól mondta, hogy menekülni annyi lenne, mint bűnösnek vallani magát, s Róbert gróf bizonyára azt határozta el, hogy védelmezni fogja magát... Lehet, hogy vannak bizonyítékai... Hogy például ugyanabban az időben másutt volt... Ki tudja, nem bizonyíthatja-e ezt be?
- Szeretném látni! - kiáltott föl Carvajan, akit fiának ellenkezése megfosztott nyugodtságától.
- Apám, ön azt nem tudhatja...
- Te talán védelmezni akarod?
- És ön talán vádolni akarja?
Szemtől-szembe álltak egymással, egyik épp olyan keményen beszélvén, mint a másik; Pascal, teljesen uralkodva magán s meg akarván tudni, hogy mennyi része van atyjának a Róbert elleni vádaskodásban. - Carvajan pedig dühtől izzó aggyal s már-már nyiltan kikiáltva gyűlöletét.
- Dehogy! Világért se! - szólt közbe békítő hangon Fleury, - atyja ura nem vádolja. Minek is tenné? A polgármester úr, mint mindig, most is csak a közügyet tartja szem előtt... Ellenfele Clairefont marquisnak... Küzd vele a politikai és pénzügyi téren... De hogy ilyen szerencsétlenséget zsákmányoljon ki!... Szükséges-e mondanom önnek, hogy erre nem is gondolt?... Pedig méltán tehetné. Avagy ellenfelei tartózkodtak-e valaha a legrútabb üzelmektől is? Hiszen tegnap este ön is tapasztalhatta...
- Eh, - vágott bele nyersen Carvajan, akinek az idegeit az írnok édeskés szónoklata fölizgatta, - az ördögbe is! Keveredjenek ki a bajból a hogy tudnak!... Nekem nem kötelességem, hogy szeressem őket, s ha én volnék az ő helyökben, meglátnád, hogy kimélnének-e!
Azzal fogta kalapját s jelentős pillantást vetve az írnokra, mondá:
- Megyek a hivatalba... Félóra mulva keressen föl ott.
- Elkisérem, apám, - mondá Pascal, - ha nem háborgatom. Kiváncsi vagyok a város hangulatára.
- Ah, ah, barátocskám, érdeklődni kezdesz a dolog iránt?... Gyer hát, ha kedvedet találod benne... Aztán meg ki tudja?... Mesterségedbe vág a dolog - adhatsz esetleg egy jó tanácsot...
- Ha alkalmat találok rá, - viszonzá Pascal hidegen, - legyen róla meggyőződve, hogy nem fogom elmulasztani.
S követve atyját meg az irnokot, kiment a házból.
Fenn a kastélyban, az első pillanatban támadt fejetlenség után a higgadt megfontolás kezdte ismét elfoglalni uralmát. Izabella néni, Antoinette és Róbert összeültek a kis szalonba és tanácskoztak.
Fleury állításai és az utcai tüntetések bizonyára jelentősek voltak. Az öreg Germain, akit a majorba küldtek, hazajövet szintén megerősítette a rémtett hírét. Rózát megölték s a gyilkossággal Róbertet vádolták.
A fiatalember, Izabella néni átkozódásai és Antoinette megdöbbentő nyugodtsága közt, a legellentétesebb érzelmekkel tusakodott... Nem ő volt-e, bár akaratlanul, a szerencsétlenség okozója azzal, hogy olyan sokáig késleltette Rózát, aki haza akart menni? A leány csakis az ő unszolására maradt vele. Jól emlékezett rá... Róza azt mondta: ... Bocsásson, hadd menjek haza... A kisasszony elvár reggelre, még megszid ön miatt... Az utak ekkor még népesek voltak, Róza társaságban térhetett volna haza, s most nem aludnék ott mereven, némán, hanem dalolna csengő hangon, vidáman... Könny gyűlt szemébe, s az erős, izmos fiu úgy zokogott, mint a gyermek.
Az első pillanatok fölháborodása után, mikor Saint-Maurice kisasszony büszkén kiáltott föl: „De hisz lehetetlen, hogy egy Clairefontot gyanúsítsanak!” homályos aggódás következett, hasonlóan a tudatlanság okozta félelemhez a gyermekben, midőn retteg a sötétségtől, amelyet képzelete rémekkel népesít be. Nem tudták, hogy mi történt s hogy mitől kell félniök; de ez a titokzatosság rettenetesebb volt, mintha ismerték volna azt, amitől tartaniok lehetett. A való tényeket homály borítá el, amelyben a szerencsétlenek tehetetlenül vergődtek. Legfőbb gondjuk az volt, hogy a marquis mindebből semmit se tudjon meg. Nem viselhették el azt a gondolatot, hogy az apa értesüljön a fia ellen emelt vádról. El voltak rá határozva, hogy ezt minden áron megakadályozzák.
Az aggastyán lelki nyugalmát mindenekfölött meg kellett óvni. Környezete több mint húsz év óta úgy bánt vele, mint az elkényeztetett gyermekkel. A család tűrte zsarnokságát s meghajolt még legképtelenebb szeszélyei előtt is.
Belenyugodtak mindenbe, még a tönkrejutásba is. Inkább meg akartak halni, semhogy a marquist a fenyegető gyalázatról értesítették.
Az Izabella néni első szava ez volt:
- Vigyük el a marquist Saint-Mauriceba.
De Antoinette, aki még a kétségbeesés közepett is megtartotta higgadtságát, azonnal ezt mondta rá:
- Apám sehol se lehetne jobb helyen, mint Clairefontban. Külön lakosztályában úgy van itt, mintha ezer mérföldnyire volna a világtól. A mi feladatunk arra vigyázni, hogy senki se férkőzzék hozzá... Lapot nem olvas, ki nem jár... Bármi történjék is tehát, teljes nyugalomban fog maradni. S ha mégis elkerülhetetlen lesz, hogy megmondjunk neki valamit, legalább megválaszthatjuk az alkalmas pillanatot s magunk ítéljük meg, hogy mennyit közöljünk vele...
Négy óra felé, amikor már a hőség szünni kezdett, a marquis mindennap lejött szobájából és sétát tett leányával a parkban. Antoinette a világért sem mulasztotta volna el ezt a sétát. Előre készült már reá, s amikor a tudós kijött laboratóriumából, ott találta kedves kisérőjét, aki várta. De ezúttal a nagy izgatottságban mindnyájan megfeledkeztek az aggastyánról. A marquis egészen a szalon közepéig jöhetett, anélkül, hogy észrevették volna, s kezét leánya vállára téve, mosolyogva mondá:
- Nos, magamnak kell ma fölkeresnem az és Antigonémat?
Mindnyájan fölálltak s mozdulatlanul, reszketve álltak meg előtte. A családfő megjelenése még szörnyűbbé tette a helyzetet. Róbert volt az első, aki lélekjelenlétét visszanyerte.
- Ma korábban jött le, apám, mint rendesen. De éppen jókor; mindnyájan lemegyünk a parkba. Antoinette helyett én nyújtom most a karomat... Ő az egyszer bizonyosan átengedi önt nekem.
A fiatalember hangjában olyan szívreható szomorúság volt, hogy a leány két szeme könnyel telt meg. Elképzelte, hogy bátyja mint teszi utolsó sétáját abban a szép parkban, amely gyermekkorukat és serdülésüket látta, atyja mellett, aki semmit sem gyanít... Antoinette attól félt, hogy nem lesz képes magán uralkodni, s szó nélkül intett fejével, hogy belenyugszik.
Az aggastyán, hanyagul támaszkodva fia karjára, már lefelé ment a tornác lépcsőjén, most is, mint rendesen, arról beszélgetve, hogy napközben mit dolgozott. Izabella néni, aki hátul maradt, keservesen nyögött és zsebkendőjével megnyomkodva szemét, fölkiáltott:
- Antoinette, nem állom ki tovább ezt a nagy terhet szívemen! Nem, én - nem tehetek róla, de érzem, hogy ezt a szörnyü csapást túl nem élem!... Róbert! az én unokaöcsém, a Clairefontok és Saint-Maurice-ok utolsó sarjadéka... fogságra vetve, mint valami közönséges fatolvaj!... Hát aztán, ha megszorította is egy kicsit azt a fehérszemélyt... Beh nagy baj!
Antoinette elsápadt s lángoló pillantást vetve a vén kisasszonyra, mondá:
- Néni! hát föl tudja tenni?...
- Eh, tudom is én! Apjaura, a marquis különb dolgokat is művelt... csakhogy akkoriban a leányok nem huzakodtak úgy... vagy legalább nem haltak bele!
- De Róbert szavát adta nekünk, hogy nem oka ennek a szerencsétlenségnek!
- Igaz... Szegény Róbertem!... Drága fiacskám! óh!...
S Izabella néni, nagy kétségbeesésében, keserves zokogásra fakadt. Antoinette letérdelt mellé, karjaiba szorongatta, vígasztalta.
- Nem! - kiáltá a vén kisasszony, - nem! Ha elviszik, elkisérem, vele megyek a börtönbe...
- Gyerünk, néni, csatlakozzunk apámhoz... S vigyázzon, hogy észre ne vegye sírását.
- Légy nyugodt, erős leszek.
Kifelé indultak, midőn egyszerre csak benyílt az ajtó s a küszöbön az öreg Germain jelent meg ijedt arccal.
- Mi az? - kérdé Antoinette elrémülve.
- Jousselin úr van itt, kisasszony, - dadogá a derék szolga, - a városi biztos...
Tehát az a pillanat, amelytől annyira rettegtek, de titokban azt reménylették, hogy sohasem fog bekövetkezni, mégis elérkezett.
- Bocsássa be... De nem - a kertből megláthatnák...
A két nő szörnyüködéssel teli pillantást váltott egymással, s mintha álmukban járnának, úgy mentek ki az előszobába.
Feketébe öltözött testes ember tipegett itt türelmetlenül. Amint meglátta őket, levette kalapját s nagy tisztelettel szólt Antoinettehez:
- Kisasszony, beszélni óhajtanék bátyjaurával...
- Lenn sétál a parkban apámmal... Fölhívjam?...
- Nagyon lekötelezne...
Nyomasztó csend következett. A tisztviselő nem mert szólni a leány előtt, aki olyan szép s e pillanatban olyan zavarodott volt. A két nőnek egy kérdés lebegett az ajkán, amelyet nem mertek kimondani. Saint-Maurice néni nem viselhette el tovább ezt a bizonytalanságot.
- Azért jött, hogy elvegye tőlünk? - kérdé fenyegető arccal.
- Asszonyom... hivatalom kínos kötelességet ró reám...
A vén kisasszony eltűrte az „asszony”-t, amely ellen minden más körülmények közt hevesen tiltakozott volna.
- Kedves uram, - folytatá izgatottan, - ön, ha nem csalódom, fia annak a Jousselinnek, aki régente tiszttartója volt az én apámnak Saint-Mauriceban... Igen? Akkor hát családi összeköttetésben van velünk... Nem hihetem, hogy jóravaló embereket kétségbeesésbe akarna taszítani... Unokaöcsém nem vétkes, hisz ezt mondanom sem kell önnek... Mit kellene tennünk, hogy szabadon maradhasson? Ha pénzkérdés... majd elintézzük...
A biztos meglepett arccal tett tagadó mozdulatot.
- Clairefont grófnak velem kell jönnie, - mondá szeliden, mert valóban szánta a nőket. - Parancsom végrehajtásában a lehető legnagyobb kímélettel fogok eljárni...
- Oh, uram, apámért kérem ezt öntől! - kiáltott föl Antoinette. - Amíg bátyám ártatlansága ki nem derül, ne sejtsen ő semmit...
- Kisasszony, amint látja, egyedül jöttem be a kastélyba... a csendőrök künn maradtak. Ha a gróf becsületszavát adja, hogy ellenszegülés nélkül fog követni, akkor zaj és föltünés nélkül fogunk innen ketten kimenni... Úgy hiszem, ez eljárással bebizonyítom önöknek, hogy nem feledtem el, mivel tartozik családom az önökének...
Antoinette meghajtá fejét.
- Köszönöm uram, s kezeskedem bátyámért... Azonnal idehívom... Maradjon itt, néni... itt veszély nélkül beszélhet vele, mielőtt elviszik...
A marquis és fia ezalatt lassan sétálva beszélgettek a kertben. Az aggastyán gyermekes örömmel merült bele legutóbbi kisérleteinek a magyarázgatásába, mialatt Róbert azon iparkodott, hogy visszafojtsa könnyeit, amelyek égetően tolultak föl szívéből szemébe.
Szívében olyan érzések ébredtek, amelyek sohasem hatottak még rá ilyen élénken; szánta-bánta eszelősségeit, kárhoztatta eddigi tétlen életmódját, s vádolta magát, hogy atyjának annyi bánatot okozott. Most szeretett volna jóvá tenni mindent, s megvallván magának azt, hogy szerencsétlenségét saját magaviselete okozta, úgy fogadta el azt, mint méltó bűnhődést. Egyszerre csak közeledni látta húgát. A leány vonásainak elváltozottsága azonnal szemébe tünt. Nem engedett neki időt arra, hogy szóljon.
- Fölváltani jöttél? - kérdé tőle nagy aggódással.
Antoinette szomorúan horgasztá le fejét.
- A szalonban vár valaki...
- Nyilván megint valami kirándulás, - mondá a marquis jóakaró elnézéssel. - Eredj, fiam, ne várakoztass magadra...
A két testvér összerázkódott e fájdalmas félreértés hallatára.
Róbert megölelte az aggastyánt s reszkető ajkát rányomta fehér hajára; azután kezét nyujtá húgának, akit megcsókolni sem mert, s csak annyit mondott:
- Isten áldjon meg...
És eltávozott.

VIII.
Izabella néninek, mint előre sejté, nehéz lett volna utána nem menni unokaöccsének. Egész éjszaka azt hitte, hogy meg kell őrülnie s reggel nem volt sietősebb dolga, mint vasutra ülni s elrobogni.
Antoinettenek, aki egyedül maradt atyjával, egész mesét kellett koholnia, hogy bátyja és nagynénje távollétét megmagyarázza. Azt mondta, hogy Saint-Maurice kisasszonynak különféle bajai vannak a bérlőjével s emiatt elutazott pár napra Róberttel... Pár napra! A marquis nem vette észre azt a fájdalmas mosolyt, amellyel Antoinette ezt a hazugságot kisérte. A jó Honoré nem volt követelő s ha csak neki békét hagytak s nem zaklatták találmányai miatt, szivesen elnézett minden egyebet. Különben is teljesen meg tudott elégedni a maga társaságával. Csak annál nagyobb hévvel merült bele annak az új fűtési rendszernek a tanulmányozásába, amelyet föltalált.
Antoinette áldotta a végzetes rögeszmét, amely atyját olyan szerencsésen foglalta most el. Észre sem igen látszott venni a Saint-Maurice néni távollétét, kin harminc év óta most történt először, hogy nem ebédelt a család asztalánál. Ami Róbertet illeti, az úgyis gyakran és hosszasan volt távol vadászati kirándulásaiban.
A rövid estebéd után, amelyet szótlanul költöttek el, a marquis és leánya egyedül voltak a nagy szalonban, amelyet a két lámpa világa mellett egészen sötétnek találtak. Künn erős szél dühöngött, meg-megrázva a park százados szálfáit s panaszosan búgva a kastély magas kürtőiben.
A leány hallgatta ezeket a panaszos hangokat, azon tünődve, vajjon nem az elhalt Clairefontok lelkei kóvályognak-e az éjszakában és siratják családjok veszedelmét. Azután gondolatai utána szaladtak bátyjának és ott látta egy sötét, rideg tömlöcben, egyedül, várva, hogy határozzanak sorsa fölött... Hát Izabella néni hol van? Mit végezhetett? Bizonyára nem könnyü bejutni a börtönbe. Talán nem is fogja Róbertet látni. Akkor hát, mint az öreg hűséges eb, amelyet gazdája kizárt, ott álldogál s nézi a falakat és még annak is örül, hogy azt mondhatja: Itt benn van a szeretett fiú, egy levegőt szívok vele, csak ezek a kövek választják el tőlem...
Oh, milyen szomoru est! S milyen lassu, borongós az órák ütése. És ő maga van barát, tanácsadó nélkül, egyedül ezzel az aggastyánnal, aki csöndesen csóválgatja fejét karszékében, hóbortjával évődve, holott a vész döngeti háza kapuját s rettenetesen kérlelhetetlenül zúdul be minden résen. Oh, mennyi keserü gondolat, mennyi visszafojtott könny! A szegény leány előtt egész borzalmasságában tünt föl a helyzet... Ki fogja megmenteni bátyját, azt a szegény fiút, akit olyan aljasúl vádoltak el s úgy körülhálóztak a veszedelmes rágalommal? Antoinette, ha megkisértheti is a vagyoni helyzet nehézségeivel való megbirkózást, hogyan mehetne segedelmére annak, aki vérének vére? Az ártatlanság tudatlansága volt meg benne. A büntető törvénykezés valami titokzatos szörnyetegnek tünt föl előtte. Rettenetes és fölfoghatatlan volt előtte az a veszedelem, amely Róbertet fenyegette.
Antoinettenek nagyon hosszu volt az éjszaka. Nyugodt szemmel feküdt a sötétben, a vihart hallgatva, amely künn dühöngött s szinte alapjában megrengette a kastélyt. A meg-megújúló szélrohamok, a hatalmas lökések háborgó tengerre emlékeztették s az álmatlanság lázában úgy érezte magát, mintha vihar-hányta hajón ülne... Az árbocok és kötelek közt üvöltve járt a szél s zúgásának emelkedése és esése a hullámok óriási feltorlódásának és mély örvénylésének érzését keltették a leányban. Vak homályban tudta magát, amelyet olykor egy-egy rőt villámlás világított meg, mialatt az óceán fekete habjai tovaragadták. A hullámok iszonytató rengése egészen elszédíté... A zimankó pedig szakadatlanul erősbödött, éles süvöltésével szinte megsüketítve a leányt, aki most gondolatainak zavarában azt képzelte, hogy a vihar egy keskeny, kopár sziklára veti ki bátyját... Odafordult ahhoz, aki a vésszel küzdő hajót vezényelte s a villám fényénél Pascalra ismert benne. Az szeliden nézett rá, mintha azt mondaná:
„- Jól tudod, hogy imádlak; csak egy szót kell mondanod, egy jelt adnod, s odaviszlek bátyádhoz s megszabadítom őt. Minden áldozatra kész vagyok, hogy tetszésedet megnyerjem. Könnyeid búsítanak, bánatot, fájdalmat okoznak. Ne maradj meg makacs büszkeségedben, légy okos és jó. Balsorsod pillanat alatt jobbra fordul.”
De Antoinette kérlelhetetlenül fordította félre fejét s nem akarta kifejezni a kérve-kért kivánságot. S a hajó tovahalad a tajtékzó habok zürzavarában, sorsára hagyva ott a szegény Róbertet, aki hasztalan kiáltozott segítségért. Az éj egyre rémesebb, a szélvész zúgása egyre ijesztőbb lett, s a tornyosuló hullámok, amelyek vérszinre változtak, holttetemeket hánytak-vetettek tarajukon.
Antoinette nagy rémületében ki akarta magát ragadni e szörnyü lidércnyomás alól. Okoskodni kezdett. Nem lehet ez, mondá, hiszen szobámban vagyok, apám közelében, ébren álmodom. Megtapogatta ágyát, hogy annál bizonyosabb legyen benne. De az érzékek csalódása folyvást megújult. Gyertyát kellett gyújtania, s csak ekkor, miután már ki volt merülve s haja a hideg veritéktől odatapadt homlokához, csillapodott le valamennyire.
Végre megvirradt s Antoinette megszabadult a gyötrelmektől. Amint kitekintett, első pillantásra láthatta, hogy a vihar minő pusztítást vitt végbe a parkban és az épület tetőzetén. A terrász tele volt pala- és cserépdarabokkal, a fasorok közei letört ágakkal.
A marquis, akihez leánya reggel azonnal bement, friss volt, mint a rózsa, mert nyugodt, zavartalan álomban töltötte az éjszakái. Tíz óra felé fölment tornyába s pár perccel utóbb Malézeautól levelet hoztak, amelyet Antoinette vett át.
Szobájába sietett vele s bezárkózott. A borítékban egy Rouenból érkezett levélke volt, amelyet Saint-Maurice néni küldött, a jegyző pedig esdekelve figyelmeztette, hogy ne feledkezzék meg a holnapi lejáratról. Izabella néni tudatta unokahugával, hogy hét órakor Rouenba érkezett s egy befolyásos ismerősével elvezettette magát az ügyészhez, akitől unokaöccsének szabadlábra helyezését kérte. De az ügyész, bár jóakarata szembetünő volt, nem tehetett eleget kérésének. Az eset már bejárta a megye összes lapjait, még pedig „e semmirekellő ujságírók szokása szerint” számtalan téves adattal megtoldva, s Rouenben is roppant föltünést keltett. Még csak azt sem engedték meg neki, hogy Róbertet láthassa. Szigoru őrizet alatt tartják. Ő, Izabella néni, a Saint-Sever városrészben bérelt magának egy szobát egy kocsigyárosnál, s most már éppenséggel nem tudja, hogy mihez kezdjen.
A vén leány e bajok közepett sem feledkezett meg az anyagi dolgokról s figyelmeztette unokahúgát, hogy az adósságra vonatkozó összes iratok az ő szekrényében vannak a zsebkendők alatt.
Antoinette sírt, mialatt ezt a levelet olvasta, amelyet nagynénje hajnalban karmolt vastag, durva papirosra, ugyanannyi helyesírási hibával, amennyi szó volt benne. A szegény nagynéni részéről a tehetetlenség e bevallása eloszlatta a leány végső habozását, megsemmisítette utolsó reményét is. Egész ridegségében állt előtte a szomoru való s bizonyosan tudta, hogy el van veszve minden. Elhatározta, hogy megteszi azt, amit a helyzet parancsolt, s még arra sem ügyelve, hogy könnyes szemeit megtörölje, fölment atyjához...
A feltaláló épp íróasztalánál ült s jegyzeteket írt egy tervrajznak a szélére. Abbahagyta a munkát, amint leányát belépni látta, s hátratolva fején a bársony-sapkát, amelyben olyan volt, mint valami vén alchimista, vidáman kiáltott föl:
- Áh, áh, úgy látszik, érdeklődöl az iránt, amit tegnap mutattam, ha ilyen korán jösz föl hozzám... Üdvözöllek, gyermekem. Gyer, ülj le ide mellém...
Antoinette szótlanul engedelmeskedett, reszketve attól a gondolattól, hogy megpendítse az anyagi kérdést és megzavarja atyjának mind e mai napig háborítatlanul hagyott nyugalmát.
- De mit látok? - kiáltott föl ismét a marquis. - Szemed ki van sírva, mintha nagy bánatod lett volna... Ej, mi lehet az? Követelem, hogy őszintén felelj...
- Fájdalom, apám... nincs többé mód rá, hogy hallgassak... Mert különben még most is - több gyöngédséggel, semmint eszességgel - megkímélném a kínos aggodalmaktól.
- Már megint ez a Malézeau csinált valamit, - vágott szavába a marquis kedvetlenül. - Hát nem rendezheti az ügyeket úgy, hogy bennünket ne zaklatna velök? Nekem más és sokkal fontosabb dolgaim vannak... Az idő, amelyet velem így elpocsékoltat, igen drága...
- Idő - apám, az már nincs, - mondá Antoinette. - Ön elért a végső határhoz s hitelezőink türelmetlensége többé le nem csillapítható.
A marquis arca meglepetést s egyúttal bosszúságot fejezett ki.
- Hát nem adták értésökre, hogy küszöbén állok egy óriási nyereségnek, legújabb találmányommal? Ha nem törtem volna magamat azzal, hogy kész találmányomat még tökéletesítsem is, már szabadalmat vettem volna rá s adófizetőm volna a gyáripar... Pár nap mulva...
- Már csak óráról lehet szó...
- Ej, hát csakugyan zabolátlankodnak a semmirekellők? Azt gondolnám pedig, hogy harminc év óta, amióta szipolyoznak, elég sok pénzt nyertek rajtam... Lehetnének még egyszer egy kissé engedékenyek...
- De apám, ön feledi, hogy most már Carvajannal, egyedül csak ő vele van dolga. Vagy Malézeau semmit sem mondott önnek, amikor legutóbb itt volt?
A marquis homlokára ütött, mint aki egyszerre visszaemlékezik valami rég elfeledett dologra.
- De igen, gyermekem, emlékszem ilyesmire... De nagyon fölhevültem, mialatt az új találmányomat magyarázgattam neki - amely akkor még nem is volt tökéletesítve... S amint sarkon fordultam, eszembe sem jutott többé az a hitvány ügy... Ah, tehát Carvajan... igen, igen... És mit kíván?
- A pénzt, amellyel adósa, apám.
- Nagyon helyesen. Fölmutatta a váltókat?
- Fölmutatta, megóvatoltatta, bepörölte, szóval minden törvényes lépést megtett, amely a foglaláshoz szükséges.
- Foglaláshoz?
- Meg az árveréshez, igen, apám. Már csakis ez van hátra.
- De kedves gyermekem, nekem úgy tetszik, hogy nagy hanyagság volt szükségtelenül szaporíttatni a perköltséget... Miért nem fizették ki azonnal?
Antoinette szánakozó gyöngédséggel nézett az aggastyánra.
- Óh, ha lehetett volna! - felelé.
A tudós erősen dörgölte ősz fejét a bársonysapkával s egyszerre igen nyugtalanná válva, kérdé:
- Hát nincs készpénz?
- Nincs, apám. Egy év óta sokkal egyszerübb életmódot folytatunk, mint kisvárosi nyárspolgárok. Ön ezt nem vette észre, mert közönyös a fényüzés iránt. Ha minden zsebünket kikutatnók is, nem hoznánk össze ezer frankot, s nem is kaphatunk sehonnan. A couvrechampsi bérlő már lefizette a bérösszeget, a saucellei meg előre is fizetett... Az erdők ki vannak vágva. Csak a park szálerdeje van még meg. Ezek a fák, mint mondják, hatvanezer frankot érnek meg, de majdnem gyalázat lenne...
A marquis nem is hallotta, ez utolsó szavakat. Saját gondolatával volt elfoglalva:
- Ezt a hatvanezer frankot a szabadalmak megváltására szántam.
Fölállott s lassu léptekkel járt ide s tova a szobában, aggódó és sajnálkozó pillantásokat vetve kemencéjére. Úgy látszik, mintha lelkében tusakodnék magával. Élénk taglejtésekkel beszélt fenhangon, anélkül, hogy tudomása lett volna róla.
- Éppen amikor eljutottam a biztos eredményhez... nyomorult pár ezer frankért... Lehetetlen!... Minő csapás!... Lehetetlen, hogy ne kapnánk még valami kölcsönt a birtokra... amennyi szükséges lesz ahhoz, hogy találmányom tulajdonjogát biztosítsam... Ha kell, lemondok a szabadalmak feléről... Igen, odaadom Ázsiát, Afrikát, Ausztráliát... Milliókat veszítek ezzel... De Európa és Amerika legalább az enyém lesz... Igen, pár ezer frankért...
- Hiába, apám, - szólt Antoinette sápadt arccal és elszántan, - mondjon le ábrándjairól... Nem valósíthatja meg... Vége mindennek, vége... Kiapadtak az utolsó segédforrások is... Higyje meg, nagy bátorság kell hozzá, hogy így beszéljek önnel... Ha előbb el tudtam volna magamat rá szánni, talán nem jutottunk volna ilyen teljesen tönkre.
- Leányom! - vágott szavába a marquis szemrehányó hangon.
- Oh, ne kétkedjék tiszteletemben és szeretetemben, - mondá Antoinette. - Jobban bizonyítom ezt azzal, hogy most így beszélek, mint azzal, hogy eddig hallgattam... Önnek jogában volt rendelkezni vagyonával s a családban senki sem fogja merni szóvá tenni, hogy mire tetszett önnek azt fordítani...
- Eh, te vak te! - kiáltott föl a marquis, - hiszen én titeket akartalak s akarlak gazdaggá tenni! Hát nem értesz semmit, nem bizol többé bennem?
- De igen, apám... Csakhogy az eredmény nem felelt meg az ön várakozásainak... S nemcsak a kisérletek folytatására, de adósságainak a fizetésére sincs pénze...
- Mit törődöm az adóssággal? Aggódás nélkül kétszerezné meg az összeget. Bizonyos vagyok benne, hogy sikerülni fog... meg tudnék tenni mindent! Annyira hiszek benne, hogy magamat is eladnám érte...
Az aggastyán arca a nagy fölhevüléstől egészen átszellemült. Karjaiba szorítá leányát s a leggyöngédebb nevekkel illette.
De Antoinette fagyos maradt. A büszke Clairefont-leány, aki az eszelősségig tudott elmenni a jóságban és nagylelküségben, most, hogy elhatározta magát valamire, kérlelhetetlen lett.
- Az Izabella néni birtoka, Saint-Maurice érintetlen, - mondá a marquis. - Nem vehetne föl rá egy kölcsönt, amely bennünket ezúttal kimentene?
- Nem fogja megtenni. Sokszor mondotta, hogy Saint-Maurice lesz a család végső menedékhelye...
- A hálátlan! - kiáltott föl a tudós keserüen. - Harminc év óta van a házamban, s tettem-e én azóta különbséget az enyém és az övé közt? A jólét idejében közös volt minden. A vész napjaiban pedig minden különválik!
- Nem, apám, ön igazságtalan. Izabella néni már többet fizetett ki, mint amennyi tőle telt s önzetlensége - tudja meg, apám. - épp oly nagy volt, mint rokoni ragaszkodása.
- De te, leánykám, drágám, kedves kis Toinonom... Te nem fogod apádat halálos zavarban hagyni... Mert belehalok, gyermekem, ha tervem nem sikerül!... Neked van pénzed... Bátyád átengedte neked az ő részét... Anyád vagyona a kezedben van. Mentsd meg házunk jövőjét, emeld ki Clairefontot a végromlásból... Nézd, légy üzlettársam! Milliomossá teszlek... Érted... Felelj hát! Vagy nem értesz? Milliomossá teszlek! Igen! Egy év alatt! Hahaha, fölséges! Megér egy kis kockázatot... Ne az egész hozományodat, csak egy részét!
S az aggastyán révedező szemmel nyujtá ki kezeit leánya felé.
Antoinette összerázkódott a fájdalomtól.
Tehát az ő atyja az erkölcsi sülyedésnek ily fokára hanyatlott alá. Szenvedélye, mint a romboló méreg, végre is megsemmisítette benne a férfiúi gyöngédséget, a családapai méltóságot... Az, aki előtte áll, nem egyéb már, mint egy szegény, csaknem gyermekké lett eszelős. Nem érdemel szemrehányást s csak szánalmat gerjeszthet!... Sejtelme sincs róla, hogy leánya azt a hozományt már beledobta az ő hóbortjai örvényébe, föláldozva házasságot, jövőt, boldogságot, hogy őt kellemetlenségtől óvja meg... Antoinette elszorult szívvel szánta el magát a hazugságra, hogy megkimélje az aggastyánt attól a fájdalmas tudattól, hogy ő kifosztotta magát érette.
- Kivánságának teljesítése lehetetlen, apám, - mondá elfogódott hangon.
- Hogyan! visszautasítasz? - mondá a marquis elámulva. - Elnézed, hogy agg apád hasztalan könyörög hozzád... Vagy nem értettél meg, vagy pedig csalódom s te nem mondtál nemet.
Antoinette néma és mozdulatlan maradt, bánatos, de erős elhatározást kifejező arccal. Az apa merően nézett rá s ő félrefordítá fejét. Könnye nem csordult, de szeme alatt feketébb lett a karika s csak annál halványabbnak tüntette föl arcát. A marquis elámulva azon, hogy leánya egyszerre ennyire megváltozott, még találmányáról is megfeledkezett. Csak arra gondolt, hogy nincs többé hatalma e gyermek fölött, aki eddigelé engedelmes rabszolgája volt az ő szeszélyeinek.
- Így hát egy hitvány pénzösszegért engedni fogod, hogy tönkremenjünk, tűröd, hogy dobraverjék a hajlékot, amelyben születtél, amelyben együtt éltünk... amelyben anyád meghalt...
Antoinette olyan maradt, mint a márvány. Nem szólt s csupán a tétlenség erejével állt ellent az aggastyán unszolásának. A marquis végre elkeseredett. Most történt először, hogy ellene szegültek.
- Nyilván összebeszéltetek nagynénéddel, meg bátyáddal... Valószínüleg az is az oka távollétöknek... megszöktek... Te, mint a bátrabb, vagy legalább a kevésbbé érzékeny, itthon maradtál, hogy szembeszállj velem... Megtagadod tőlem a boldogulhatást... megrabolsz nem csupán a vagyontól, hanem dicsőségemtől is. Elfajult leány!... Menj, menj innen! Nem tűröm jelenlétedet... Menj előlem!
S vénhedt, dühtől eltorzult arccal, reszkető ajkkal tartott feléje... Antoinette nem bírta tovább, zokogásra fakadt, széttárta karjait, megragadá ezt az apát, aki fenyegetően közeledett hozzá, s cirógatással, könnyel borította el, rimánkodott neki, érvelt vele, majd úgy szólva hozzá, mint az elkényeztetett gyermek, majd úgy, mint józan elméjü férfi.
- Nem, nem, apám... ön nem tudja, hogy mennyire igazságtalan és kegyetlen!... Óh, ne mondjon többet, ne távolítson el magától... Utóbb keservesen fogja megbánni... Ne vádolja a nénit és Róbertet... Óh, Istenem, hiszen véröket ontanák önért... mint én!... Balvégzetnek vagyunk áldozatai... Üldöz bennünket a sors... Ne is iparkodjék ezt megérteni... Sokkal szerencsétlenebbek vagyunk, semmint gondolhatná... Ne fürkéssze... Legyen jó! Ne sujtsa le leányát, aki szereti, tiszteli s akinek egyetlen öröme a világon az ön szeretete...
Térdre bocsátkozott, elkábította, elnémította az aggastyánt, de meggyőznie nem sikerült. A marquis makacsul forgatta fejében régi tervét s valami mellékutat keresett megvalósítására. Eszébe ötlött, hogy elhivatja Tondeurt s eladja neki a park százados fáit. Kivágatja az árnyas fasorokat, hóhéra lesz a sűrű mély lombozatoknak, amelyek zöld koronáikkal elborítják a domb oldalát; ezt forralá magában.
S amint ott állt az ablak előtt s látszólag a szeme elé táruló csodás panoráma szemléletébe volt elmerülve: nem a táj pompáját és változatosságát csodálta, hanem azt számítgatta, hogy mi hasznot huzhatna szálerdejéből...
A tudós, a szabadalom kérdését elejtve, egy mintakemence elkészítésén gondolkozott, s már tökéletesítettnek és késznek látta azt. Öntöttvas oldalán acéllemez volt e fölirással: „Clairefont-rendszer”. S ő mosolyogva bámulta művét...
Leánya aggódva kísérte szemmel. A marquis most zsebredugott kézzel, dudolgatva járkált a szobában. Leánya jelenlétével törődni sem látszott. Több ízben egészen közel ment el a karszék mellett, amelyben Antoinette összeroskadtan ült. Végre leült íróasztalához s néhány gyors jegyzetet tett, mintha hirtelen valami új ötlete támadt volna, azután átment a laboratóriumba s Antoinette hallotta, mint kotorász a nagy kemencében, csörömpölteti a lombikokat s rángatja a fujtató láncát.
Sokkal magányosabbnak és szomorúbbnak érezve magát itt e zajban, mintha lenn lett volna az elhagyott parkban, lassan fölkelt és kiment. Céltalanul haladt tova a tágas folyosókon, lement egy lépcsőn, s megrezzenve vette észre, hogy bátyja lakosztályának az ajtaja előtt áll. Belépett. A lefüggönyözött, lezárt ablakok sötétté tették a szobát. Az elhagyatottság, amelyet itt a magányban érzett, olyan fájdalmasan hatott rá, hogy ájuláshoz volt közel. Úgy tetszett, mintha halottas házban volna. S dobogó szívvel, elfulladtan, remegve maradt ott a hallgatag homályban, sokáig vívódva a keserű csüggedéssel.
Maga elé képzelte Róbertet, bezárva egy rideg, sötét börtönbe, aggódással, türelmetlenséggel vívódva, s hasztalan vergődve a rágalmazói által szőtt hálóban, talán átengedve magát dühe kitörésének is, amely olyan könnyen tud rajta erőt venni s helyzetét talán még súlyosbítva olyan heveskedésekkel, amikre ellenségei nyilván előre számítottak.
S nem juthat be hozzá senki. Mikor fogják viszontlátni? Visszajön-e valaha?
Antoinette írni akart Izabella néninek. Gyertyát gyujtott, mert babonaságában nem tudta magát elhatározni arra, hogy kívülről bocsásson be világosságot a szobába, amelynek zárva kellett maradni addig, amíg előbbi lakója vissza nem tér. Elővette bátyja papirosát és tollát és sajgó szívén könnyítve, könnyezve árasztá ki fájdalmát.
A levelet az öreg Bernarddal a vasuthoz küldte ki, nem akarván, hogy itt bárki is megtudja, hogy Saint-Maurice kisasszony hova utazott. Sokkal nyugodtabban tért azután szobájába, s a napot azzal töltötte, hogy számadásokat csinált, a periratokat lapozgatta és olvasgatta.
Este az apa és leánya összekerültek az ebédlőben. A marquis nagyon hidegen viselte magát Antoinette iránt. Duzzogott. Az ebéd végéig egy hangot sem szólt. Ebéd végeztével fölállott, körüljárta a tágas termet, s az udvarra nyiló egyik ablak előtt megállva, gondokba merült. Oldalvást rápillantott Antoinettere, mintha szólni akarna hozzá, de aztán, elszánva magát, bosszús mozdulatot tett, száraz hangon azt mondá:
- Jó éjszakát, leányom...
S kéznyújtás, csók nélkül ment vissza műhelyébe. Antoinette lehorgasztá fejét, mintha ennek az igazságtalan haragtartásnak a terhe mégis nagyon nehéz lett volna. Odafordult Foxhoz, szólította, kiment az udvarra s föl s alá járkált a kövezeten, nem is gondolva arra, hogy a virágágyak mellett levő kis fasorba tért be.
Az alkony csöndesen ereszkedett le az erdőkre és mezőkre. Ilyenkor szokott volt Antoinette minden este a parkban sétálni Róberttel és nagynénjével, mielőtt atyjához fölment... Az öregbedő esthomályban szörnyü helyzetének tudata csak még kínosabb lett rá nézve, szemei aggódva keresték a szeretett lényeket. Egyedül látta magát - s nem volt ereje az útat folytatni. Leroskadt egy kőpadra s keservesen mormolá:
- Oh, Róbert! Róbert!
A falu tornyában nyolcat ütött az óra. Antoinette összerezzent s vissza akart térni a házba, midőn a kis rácsos ajtó megnyílt s Malézeau lépett be rajta.
A jegyző Clairefont kisasszonyt megpillantva, megkönnyebbülten lélegzett föl.
- Hála Istennek, kisasszony, hogy egyedül találom, kisasszony... Attól féltem, hogy együtt lesz a marquis úrral... Fontos dologban kell határozni.
- Mi történik? - kérdé Antoinette. - Mondjon meg mindent, mert tudnom kell... Először is a bátyámról... Nyelje el az örvény mindazt, ami vagyonunkból még megmaradt, csak Róbertet kapjuk vissza!...
- Számíthat rám, kisasszony, hogy semmit sem fogok elmulasztani, ami ezt az eredményt előidézhetné... De fájdalom, abba még sok idő telik...
- Sokáig kell várni?
- Hetekig, kisasszony. Az igazságszolgáltatás nagyon lassu, kisasszony.
- Hogyan lehetne apám előtt mindaddig eltitkolni a szomoru valót?
- Nagyon nehéz lesz, kisasszony... De most ne gondoljunk erre... Itt az a kérdés, hogy mit szándékoznak tenni... Foglalás és árverés van küszöbön... Az itélet megvan, a rendelkezés megtörtént, több ízben halasztást is eszközöltem ki, aminek az lett az eredménye, hogy önök időt nyertek, de a perköltség szaporodott... Még most is élhetek ezzel a halogató módszerrel, hogy még néhány napig birtokon belül tartsam önöket... Folytatjuk a penna-harcot... De a vége mégis csak bukás lesz... S a húzás-halasztásnak nem lesz más következménye, mint az, hogy még jobban elkeseríti Carvajant... Viszont, ha minden akadékoskodás nélkül engedjük meg a foglalást és végrehajtást, addig is, amíg ez megtörténhetik, kilátásunk van rá, hogy bátyjának az ügye simán foly le... S mivel így minden gondtól megszabadulnak, egész erőnket az ő ügyének szentelhetjük... Fölkérünk valami jeles párisi védőügyvédet, hogy vállalja el az ügyet... És sikerülhet is őt kiragadnunk ellenségeinek a körmei közül... Amikor aztán künn vagyunk a bajból, óh, akkor nem kell többé kímélnünk senkit s azon leszünk, hogy birtoktörzsünket minél jobban értékesítsük. Hirdetéseket küldünk a megyei és fővárosi közjegyzőhöz, hogy keressenek vevőt a kastélyra és a birtokra. Fölszólalást intézünk a senonchesi mészgyárosokhoz, figyelmeztetjük őket a versennyel járó veszedelmekre s ajánljuk nekik, hogy iparkodjanak az árverésen megszerezni a Bányát, hogy aztán áraikat szabályozhassák... Carvajan, akit ez dühbe hoz, szintén árverez s kölcsönösen úgy fölverik az értéket, hogy jelentékeny összegnek jutunk birtokába... S a dolognak vége az lesz, hogy nemcsak a marquis úr adósságai lesznek kifizetve, hanem még marad is két-háromszázezer frank, amit én aztán ügyesen elhelyezek úgy, hogy tisztességesen élhet a jövedelme után Saint-Mauriceban... Ez az a terv, kisasszony, amit én kigondoltam és amit önnek ajánlani kivántam...
A jó Malézeau, beszéde hevétől elkapatva, már nem dadogott s nem rakta tele beszédét a nála szokásos uram, asszonyom, kisasszony megszólításokkal, csak a szeme rezgése erősbödött s szörnyen pislogott a pápaszem mögül.
- Igen, ez az, amit tenni kell, - mondá Antoinette, - ezt parancsolja a józan ész... Oh Istenem, a sok szenvedés és gyötrelem oda fog vinni, hogy majdnem sajnálkozás nélkül hagyom itt ezt a házat... Nagyon sokat szenvedtem benne... Teljesen megbízom önben, kedves Malézeau úr, keresse föl apámat, beszéljen vele okosan, eszközölje ki tőle, hogy bízzon csak mindent önre, meg énrám... Szigeteljük el őt, amennyire csak lehet, mindaddig, amíg bátyám vissza nem tér... A veszedelem elmultával majd gyaníttathatjuk vele aggódásunkat. Az öröm el fogja azt vele feledtetni.
S szelid, szomoru mosollyal tevé hozzá:
- Ön talán nevetségesnek is fogja találni ezt a mi túlságos óvatosságunkat... De apám hozzá van szokva... Örömét, szomorúságát úgy szabom ki, mint a gyermeknek... Mert, lássa, úgyszólván az anyja vagyok...
Malézeau elérzékenyülten, csodálattal nézett a leányra. Megfogá kezét s erősen megszorítá:
- Igen, kisasszony... Jól mondá, kisasszony...
Nem mondta tovább. Ha még egy szót szól, sírva fakad.
Együtt mentek a kastély felé. Az előcsarnokba érve, Antoinette megállott.
- Szobámba térek, - mondá. - Ha elmenetele előtt még mondani akarna valamit... kérem, hivasson le.
Egy óra mulva Malézeau lejött a toronyból s Antoinette látta keresztülmenni az udvaron és eltávozni. Pár perccel utóbb az öreg Bemard kopogtatott az ajtón s átadott neki egy kis levelet, amelyet Malézeau sebtében írt s amely így hangzott:
„Ne aggódjék. A marquis úr hallgat az okos szóra. Holnap délben eljövök.”
Antoinette-et ez a néhány szó majdnem teljesen megnyugtatta. A fáradtságtól kimerülve elaludt s másnap, amikor fölébredt, a nap már magasan járt az égen.
Ezt az éjszakát, amely olyan enyhe és üdítő volt Antoinettere nézve, annál izgatottabban töltötte Carvajan. Minél közelebb ért ahhoz a pillanathoz, amelyben reményeinek megvalósulniok kellett, annál nagyobb lett türelmetlensége. Bizonyos volt abban, hogy a marquis nem menekülhet többé tőle s mégis sokszor kapta magát azon, hogy föl van ingerülve. Aggódott, félt még a lehetetlenségtől is.
Pascal az előző napon Havreba utazott, ahol, mint mondá, fontos látogatást kell tennie s csak másnap volt hazajövendő. Fleury eljött, hogy kikérje a végső utasításokat a küszöbön levő művelethez s csak késő este mehetett el, mert a polgármester ott fogta s szokatlan fölhevültséggel beszélgetett vele.
Carvajan, amikor aztán egyedül maradt, fölment szobájába s csaknem hajnalig járkált föl s alá, mint ketrecében a tigris. E virrasztás alatt átélte az egész multat. Megrészegíté magát gyűlöletével s megerősödött bosszúvágyában. A helyzet urának érezte magát s készült is rá, hogy visszaéljen ezzel.
Kimondhatatlan gyönyörrel tölté el az a gondolat, hogy a marquis végre hatalmában van s földig alázhatja meg. A lelki gyötrelmeket, amelyeket ellenségének a fia szerencsétlensége okozhat, az anyagi bajok keserüségével akarta tetézni. A büszke főurat kitenni a foglalás borzalmainak, végrehajtót, becsüst küldeni nyakára, akik sáros lábbal bejárják az úri termeket; kiszolgáltatni a családi emlékeket, az ősök arcképeit, apáról, anyáról maradt becses tárgyakat, a szégyenletes árverelésnek, amely beszennyezi a szentelt ereklyéket; a törvény nevében beszabadítani a kastélyba idegen embereket, akiknek joguk van mindent megtapogatni, ajtókat kinyitni, fiókokban kotorászni, elszenvedtetni a marquisval a leltározás lealacsonyító kínszenvedését: ez, ez lesz az igazi bosszu!
Reggel a szokott órában kelt föl, felbontotta leveleit, fogadott néhány látogatót, s mikor kilencet ütött az óra, ezt mondá magában: „Papillon és Fleury most mennek föl Clairefontba.”
Ugyanebben a pillanatban kocogtattak az utcaajtón s a Tondeur öblös hangja hallatszott:
- Itthon a gazda? Beszélnem kell vele. De hamar.
Carvajan maga nyitott ajtót. Újabb mozzanatot sejtett s szörnyü forrongást érzett keblében.
Mohó szemmel nézett a fakereskedőre s kemény hangon kérdé:
- Mi ujság?
- Az, hogy a marquis már pitymallatkor magához hivatott s ugyancsak bolond egy ajánlatot tett... Sohse hittem volna ezt felőle... nem én!
- Mi az? Mit akart?
- Hogy vegyem meg tőle a parkbeli szálfákat hatvanezer frankért... Van ott százezer frank érő fa is, hiszen tetszik tudni - akármi legyek, ha nincs... Azt mondtam: nem veszem. Leszállott ötvenezerre. Megint azt mondtam: nem veszem. Erre elfehéredett és azt mondta: Negyvenezer frankra van szükségem, máskép el nem adom. Amint tetszik, marquis úr, feleltem rá, - de én a Carvajan úr beleegyezése nélkül semmit se tehetek. Az alku tőle függ... Ha a magam feje után megyek, megjárhatom vele... Mikor úgyis mindent lefoglalnak! Erre az öreg alkudozott még velem egy darabig. Azt mormogta a foga közt: negyvenezer frank, meg két havi haladék... s mentve vagyok. Azután odajött hozzám és azt mondá: Mit gondol, Carvajan úr hajlandó volna-e eljönni hozzám, hogy beszéljek vele? - Biz én nem tudom, meg kellene tőle kérdezni, mondok. - Nos, lenne ön olyan szíves? - Hogyne marquis úr, ha szolgálhatok vele? Nyakamba szedtem a lábamat és tizenöt perc alatt ideértem... Ha rossz néven nem veszi, bíz én meginnák valamit... Majd megfojt a szomjuság...
A polgármester kiszólt a szobából:
- Claudine, egy pohár bort.
Azután visszajött Tondeurhoz:
- Gyerünk.
- Ohó! - mondá a fakereskedő. - Szemtől szembe fog állni azzal a vén vademberrel...
- Meg kell tudnom, hogy mit akar... Papillan és Fleury már útban vannak?
- A sorompónál találkoztam velök...
- A dombtetőn utólérjük őket.
- Nesze neked! - kiáltott föl Tondeur. - Ma lefogyok tíz fonttal...
Kacagni kezdett, elfulladt, köhögött, amitől a képe violaszínre vált.
Carvajan már nagy léptekkel sietett tova a Vásár-utcán. Tehát a marquis maga kéreti őt magához. Mérhetetlen büszkeség dagasztá ki szívét. Hát odajutott végre, hogy kegyelmet kér... Ismét fölmegy Clairefontba, mint harminc évvel ezelőtt. De mekkora a külömbség! Akkor sötét éjszaka volt, ő szaladt s az út minden fordulójánál megbotlott, szíve el volt szorúlva az aggódástól, szeme homályban látott mindent. Most fényes nappal megy fölfelé, biztos léptekkel, sima úton, ereje érzetében s világosan látja maga előtt a célt, ahová törekszik.
Kedve lett volna odakiáltani a fáknak, a köveknek, az útszéli ároknak: „Ismertek-e? Én vagyok az a boldogtalan, akit egy éjjel sírva, kétségbeesetten láttatok erre járni, amint utána ment annak a leánynak, akit szeretett, a szegény bangót, akit büntetlenül lehetett megcsúfolni, meggyalázni, leütni. Most mint győző jövök erre és ma, ha kedvem tartja, sértést sértéssel, ütést ütéssel fogok megtorolni. Harminc esztendő alatt megfordult a kerék ugyebár? Akkor alant voltam s most fenn vagyok. Én!”
A kastély közelében utolérték Fleuryt és Papillont.
- Mi ujság? - kérdé az irnok aggódva. - Talán megváltozik a terv?
- Meg, ha előnyös lesz a változás, de különben nem! - mondá Carvajan. - Clairefont marquis látni kívánt... s én jószívűségből eljöttem... mert azt is felelhettem volna neki, hogy jőjjön el az irodámba... De az erősebbnek engedékenyebbnek kell lenni... Gyerünk be!
Maga nyitotta ki a vasrácsos ajtót s ő lépett először az udvar kövezetére. Lesütött fejjel ment előre, azt a helyet keresve, ahol az ostorcsapástól vérző arccal a lovak elé esett. Megismerte: itt történt, egy rezedával szegélyezett kis rózsacsoport mellett. Megállott, megtapodta a helyet, mintha valami kitörülni való nyom lett volna, s e sötét emléktől fölizgatva az előcsarnok felé tartott, midőn annak ajtajában szembe találkozott Clairefont kisasszonnyal.
Egyetlen szót sem váltottak. A leány mozdulatlanul állott s kérdő pillantást vetett Fleuryre és Papillonra, akinek a jövetelét várta. Carvajan nem tartotta szükségesnek, hogy magyarázatot adjon. Intett Tondeurnek, hogy szóljon ő.
- A marquis úr megkért ma reggel, kisasszony, hogy hívjam el hozzá egy kis beszélgetésre Carvajan urat... A polgármester úr aztán elég szíves volt velem jönni...
Carvajan a marquisnál! Antoinette pillanat alatt fölfogta ennek a találkozásnak egész veszedelmességét. Ki sugalmazhatott ilyen elhatározást az ő atyjának? Minő egyezséget vél ő a tőzsérrel köthetni? S minő leleplezéseket fog emez neki tenni? Annak az egész magasztos színlelésnek a művét, amelyet az aggastyán környezete mostanáig folytatott, egyetlen szó semmivé fogja tenni.
- Fölvezetem Carvajan urat atyámhoz, - mondá a leány lassu hangon. - Önök pedig, uraim, végezzék azt, ami teendőjük... Germain, menjen az urakkal és legyen rendelkezésökre...
S elindult a lépcsőn - Carvajan és Tondeur utána. Mialatt a lépcső húsz fokán fölfelé haladt, a szegény leány többet szenvedett, mint eddigelé... Azt kellett látnia, hogy atyja gyanakszik reá, hogy már nincs fölötte hatalma, s nem védelmezheti többé ama csapások ellen, amelyeket gonosz ellenségei egyenesen a szívére mérnek. Kínpadra volt feszítve. Azt gondolta magában, hogy odafordul Carvajanhoz és azt mondja neki: Szóljon, mit akar? Szabja meg a föltételeket... De ne menjen be apámhoz!
Habozásának az ajtó nyílása vetett véget. A marquis az ablakból meglátta ellenfelét s elibe jött.
Összevonta szemöldökét, amint leányát megpillantotta. Antoinette bátran ment előre, hogy belépjen. De a marquis megérinté karját s szelid hangon mondá:
- Menj, gyermekem... Beszélni valóm van az urakkal... Ha szükségem lesz rád, értesítelek...
- De apám... - kiáltott föl a leány szörnyü izgatottsággal.
Carvajan fölemelé fejét s gúnyos szájbiggyesztéssel függesztve sárga szemét Clairefont marquisra, sértő szánakozással mondá:
- Ha a marquis úr gondnokság alatt áll, nem tudom, mi dolgom itt nekem...
- Menj, gyermekem, - ismétlé a marquis, most már kissé türelmetlenül.
Antoinette attól félve, hogy látszólagos ellenszegülésével megsérti atyját, visszavonult - remegve, hogy mi fog most történni.
A marquis és a tőzsér szemtől-szembe álltak egymással. Tondeur illedelmesen húzódott meg egy szögletbe, mintha semmi köze sem volna ahhoz, ami itt történni fog.
- Megkértem Tondeurt, hogy hozza önt ide, uram, - kezdé a marquis, - hogy személyesen intézhessük el a köztünk fönforgó anyagi kérdéseket. Ön összeszerezte adósságleveleim nagy részét. Nem bolygatom, hogy mi okból tette ezt... egyenesen a dologra térek... Úgy vélem, találtam módot arra, hogy önnel szemben való kötelezettségeimnek megfeleljek... Hogy ezt az eredményt elérhessem, kéthavi haladékra és negyvenezer frankra van szükségem... Minő föltételek mellett volna hajlandó ezt a kettőt megadni?
A polgármester ámulva nézett a marquisra, azon tünődött, hogy csak ő hozzá intéztek-e ilyen kérdést. Ez a hallatlan naivság gyanut keltett benne. E megmagyarázhatatlan szelidség alatt valami cselnek kell lappangani, amellyel őt, Carvajant, tőrbe akarják ejteni.
A marquis, ellenfele zavarodottságát látván, habozásnak vélte ezt, s hogy elhatározásra birja, hozzátevé:
- Ne féljen attól, hogy sokat talál ezért követelni. Megadom azt, amit csak kíván... Annyira bizonyos vagyok a siker felől...
A siker felől! Ez a szó világot gyujtott a sötétségben, amelyben Neuville kényura tapogatódzott. A siker! Hiszen ez a föltaláló örökös szava! Carvajannak eszébe jutott az új szerkezetü kemence, amelyet előtte emlegettek volt. A marquis e találmányának jövőjére alapítá szabadulása reményét. Most már világos volt Carvajan előtt a helyzet. Hideg tekintetet vetett a marquisra.
- Nyilván a kemencéje foglalkoztatja ennyire, - mondá. - De figyelmeztetnem kell, hogy én pénzt fölvenni és nem kölcsönözni, régi ügyletet lebonyolítani, nem pedig újra kötni jöttem ide... Ez az egész, amit velem közölni kivánt?
De a föltaláló, a rögeszme szívósságával és jámborságával fejtegetni kezdte terveit s fölsorolni a siker esélyeit. Megfeledkezett arról, hogy kivel, milyen végzetes pillanatban beszél; csak találmányára gondolt, amelynek előnyösségeit magyarázgatta. Odavonta a tőzsért a kemencéhez, s ajánlkozott, hogy bemutatja neki a működését. Nekihevült, csupa lelkesültség és bizalom volt. Carvajan metsző hangja azonban egyszerre lecsillapította.
- De minő örv alatt adjak én önnek pénzt ahhoz, hogy a találmányát értékesíthesse? Én szolgáltassam önnek a töltényeket, hogy annál kényelmesebben folytathassa ellenem a háborút?... Az ön érdekét, azt csak látom a dologban... De hát az enyém hol van? Semmi sem bizonyítja előttem, hogy jó hasznát fogja venni annak a tőkének, amit tőlem kér... S nekem anélkül is elég pénzem van szerteszét... Ön körülbelül négyszázhúszezer frankommal tartozik, kedves úr, s abból ma délig százhatvanezret kell törlesztenie. Módjában van ez?
A marquis lehajtá fejét s halk hangon mondá:
- Nincs...
- Akkor, alászolgája! Haszontalanságok meghallgatása végett nem szoktak más embert fárasztani... S ha valaki nem tudja fizetni az adósságát, ne vágjon tudós képeket... Az ám, az új szerkezetü kemence... Különben ez is éppen úgy az enyém, mint minden egyéb, ami itt van... S ha csakugyan használható, nem tudom, miért ne értékesíteném magam...
- Ön!
- Igenis én! Azt gondolom, marquis úr, itt az ideje, hogy ne furfangoskodjunk többet... Azt csak nem reményli, hogy egy olyan vén rókát, mint én vagyok, rászedhet?... És - dicséretére legyen mondva, - mégis megkisérlette. Nem hittem, hogy ennyire védelmezi magát. De most már vége, ugyebár? Letett a hiedelmeiről, nemde? Nincs egyéb hátra, mint az, hogy szedje össze a sátorfát s vonuljon ki a nemesi birtokból...
A kényúr elibe állott a marquisnak s vad örömtől sugárzó arccal folytatá:
- Ön ezelőtt harminc évvel kidobott engem innen... Most rajtam a sor... A végrehajtó már lenn van s dolgozik.
Sértő kacajra fakadt s bántó fesztelenséggel dugva kezét nadrágja zsebébe, járkált föl s alá, úgy terpeszkedve, mintha már a magáéban volna.
A marquis ámulattal hallgatta volt a heves kifakadást. Ábrándja, amelyet még táplált, pillanat alatt szétfoszlott, mint vihar fuvallatára szétszakadoznak a felhők. Visszanyerte józanságát, éleslátását, s pirult, amiért odáig alacsonyította le magát, hogy Carvajannal alkudozott. Nem a kölcsönadót látta többé benne, aki mindenkor kész egy előnyös alkura; hanem föltalálta benne házának makacs, elkeseredett ellenségét.
- Csalódtam, - mondá megvetően, - azt hittem, módomban van még a kapzsiságát kisértetbe ejteni...
- Hohó! sértegetés! - mondá a tőzsér hidegen, - ez nagy fényüzés, amire már nem telik önnek, marquis úr. Ha az ember adósa valakinek, ne gorombasággal, hanem pénzzel fizessen...
- Visszaélhet a helyzetemmel, uram, - mondá a marquis keserüen. - A kezében vagyok s el kell készülve lennem mindenre, hiszen a véreim voltak az elsők, akik elhagytak... Minő kiméletre is számíthatnék egy idegentől, amikor leányom bezárja előttem erszényét s fiam eltávozik mellőlem?... Egyébiránt, hagyjuk abba... Nincs több mondanivalónk egymásnak.
Carvajan meglepett mozdulatot tett, aztán pokoli káröröm tükröződött az arcán.
- Bocsánat, - mondá élénken. - Úgy látom, tévedésben van, amelyet el kell oszlatnom... Ön méltatlanul vádolja leányát és fiát... Ha jól értettem, ön felkérte a kisasszonyt, hogy segítse ki önt a zavarból, s ő vonakodott... Alapos oka volt rá. Azt a pénzt, amit ön tőle kért, régen előadta már... Ah, ön hálátlansággal vádolja!... Tudja meg hát, hogy Clairefont kisasszony kifosztatta magát önért titokban és könyörgött, hogy el ne árulják önnek, mire fordította a vagyonát... Igy zárta ő be az erszényét!
A marquis egy szót sem szólt, egy sóhaj sem szállt föl melléből. Agyába rohamosan torlódott föl a vér. Arca bíborra, majd sápadtra vált. Olyan pillantást vetett Carvajanra, mint gyilkosára az áldozat. Úgy érezte, mintha szíve valósággal elfacsarodnék keblében. Öntudatlanul tett néhány lépést s megfeledkezve arról, hogy a hóhér jelen van, lebocsátkozott karszékébe s révedezve hajtá fejét a szék hátára.
Carvajan kéjelegve nézte ellensége gyötrelmét, s uralkodva rajta, gyűlölete súlyával agyonnyomva őt, folytatá:
- Ami pedig a fiát illeti, ha eltávozott ön mellől, ezt nem jószántából tette, elhiheti. Tegnap letartóztatták s két zsandár őrizete alatt Rouenba szállították.
A marquis fölugrott, beleragadt a tőzsér nyakravalójába, s lángoló szemmel, reszkető ajkkal kiáltá, mialatt bámulatos erővel taszította oda az egyik kőpillérhez:
- Hazudsz, nyomorult!... Valld meg, hogy hazudtál... mert megfojtalak.
A két ember pár pillanatig viaskodott így egymással. De a marquis látszólagos ereje nem tartott sokáig. Carvajan káromkodva lökdöste, rázta, s végre is aléltan esett a Tondeur karjába, aki segítségére jött.
- Ejnye, mennydörgettét! A vén zsivány már megint tettlegességre vetemedik! - kiabált a polgármester. - Tondeur, maga tanu rá... Kezet emelt egy hatósági személyre... Ördögadtát! Törvény elibe hurcoltatom őt is!
- Ugyan Carvajan úr, csillapodjék, - szólt most Tondeur, aki megszánta az aggastyánt. - Kegyetlen csapást mért rá... Az első pillanatban nem bírt magán uralkodni...
- No hát majd megszelidítem én! - kiáltá Carvajan. - Ah, hát zokon esik neki, hogy a fia esküdtszék elibe kerül?... Eljuttatom én még tovább is, hadd tanuljon tisztességet!
A marquis fölnyitá szemét, s fájdalomtól eltorzult arccal, szívszakgató hangon ismétlé:
- Esküdtszék elibe... Az én fiamat... Az én Róbertemet... Lehetséges ez?... Mit cselekedett?
Carvajan közelebb ment, s lángoló képét csaknem hozzá értetve a marquis arcához, mondá:
- Hát követte az apja példáját. Megszöktetett egy leányt... Csakhogy mivel ez a leány ellenszegült, hát megfojtotta!... Ezt cselekedte!
Clairefont marquis fölállt s könyörgő hangon szólt ellenségéhez:
- Lehetetlen, hogy bűnös volna... Fiamról van szó, uram... Önnek is van gyermeke... Gondolja meg, hogy mit szenvedek... Egy szegény fiu... aki ártatlan a bűntényben, amivel vádolják... Oh, hatalmában vagyok önnek... Mindent megteszek, amit csak kiván... Elismerem hibámat... De kérem... Érzem, hogy ön mindent megtehet a szerencsétlen Róbert érdekében... Legyen elnéző... Szabadítsa meg... Adja vissza őt nekem!...
Carvajan összefont karral, mozdulatlanul hallgatta.
- Áh, áh! az imént még sértegetett... s most már rimánkodik. Gyávaság és képmutatás! Barátja vagyok én önnek, hogy szívességet kér tőlem?
Az aggastyán meghajtá ősz fejét.
- Carvajan úr... szívem mélyéből sajnálom, amit ön ellen tettem...
- Azt hiszi, hogy pár szóval eltörüli a sértést? Most is, annyi esztendő multán, itt viselem még a nyomát az arcomon.
Megragadva durván a marquis karját s odahúzva őt az ablakhoz, hozzátevé:
- Nézze... nézze meg ott azt a helyet a tornác előtt... ott gázoltatott a lovaival s üttetett meg a lakájával...
- Nos hát! - kiáltott föl hévvel a marquis, - jőjjön le velem, s ha úgy kivánja, ugyanazon a helyen térdepelve fogok öntől kegyelmet kérni a fiam számára.
A kényúr pillanatra mozdulatlan és néma maradt legyőzött, esdeklő és síró ellensége előtt. Nézte, hogy mint peregnek le a könnyek a marquis arcán, s így szólt magában: - Össze van zúzva. Lábam előtt hever. Éjszakáim emésztő álma megvalósult; diadalmaskodom, boldog vagyok... Ismételgette magában: „boldog vagyok”; de érezte, hogy nem az. Valami keserűség még mindig volt benne, s bosszúszomja nem volt lecsillapítva. Sarkon fordult s kifelé indulva mondá:
- Édes-keveset törődöm a jóvátételével... Önnel és fiával mindig előlről kezdődnék a huzavona!... Most a kezemben van s ki nem eresztem... Ön kezdte a harcot... Ne csodálkozzék rajta, hogy én a végletekig viszem... Rangja, vagyona, tekintélye, mindene volt önnek... nekem meg semmim... Legközelebb végképp összeszámolunk.
A marquis e könyörtelen feleletből megértette, hogy oda minden reménysége. Szédülés fogta el. S révetegül nézve erre a szörnyetegre, aki örvendezve szemlélte az ő gyötrődését, fölkiáltott:
- Ha van igazság az égben, fiában lesz ön megverve... Igen, ön nem könyörül az én fiamon, az öné is kérlelhetetlen lesz ön iránt!... Gonosztevő, becsületes embernek adtál életet... Az fog megfenyíteni.
Ezek a szavak, amelyeket a marquis az őrület lázában mondott el, megdöbbentették és feldühítették Carvajant.
- Miért mondja ezt? - kiáltott föl reszketve.
Látta, hogy az aggastyán révetegül jár zavaros tekintettel, hadonázva:
- Azt kell hinnem, hogy megbolondul! - szólt halkan Tondeurhoz.
- Hahaha! - nevetett a marquis. - Az ellenségeim maguk fognak értem bosszút állani... Igen, a fiu a becsületes ember... Egyszer már elment az apja házából... Iszonyodni fog attól, ami körülte történik...
Elibe ment Carvajannak.
- Ki innen szörnyeteg! Műved be van fejezve... Kifosztottál a vagyonomból... elraboltad a becsületemet... Semmim sem marad, csak az alkotásom... de ezt nem kapod meg!
Odarohant az asztalhoz, fölkapta a rajzokat, széttépte, összecsapta, azután pedig nehéz kalapácsot ragadva, a kemencéhez futott s irtóztató kacagással döngette, hogy összetörje. Carvajan, végképp elkeseredve, utána vetette magát, hogy megállítsa. Erre az aggastyán, ellenségéhez visszafordulva, fölborzolt hajjal, vonagló ajkkal kiáltá:
- Ide ne jőjj, mert agyonütlek!
- Veszettadta... Félek is én tőle! - kiáltá amaz.
S már-már odarohant, hogy megmentse a kemencét a föltaláló rombolási dühétől, midőn megnyilt az ajtó s Antoinette belépett.
Alulról hallotta volt a marquis kiabálását.
- Apám! - kiáltott föl...
S egy szökéssel mellette termett, megfogta a kalapácsot s karjaiba ölelve az aggastyánt, rémülten kérdé:
- Apám, mi történt?
Honoré marquis elsimítá kezével homlokát s nyöszörögve mondá:
- Kergesd el ezt az embert... Bánt... megöl!...
A leány odafordult Carvajanhoz s szelid hangon mondá:
- Apám arra kéri, uram, hogy távozzék...
Carvajan tétovázva mozdulatlan maradt. A leány szeméből villám csapott ki s kezével az ajtóra mutatva, ezt az egy szót mondá:
- Menjen!
A polgármester, meghunyászkodva, szó nélkül hajtá meg magát s Tondeurrel együtt, aki egészen összezsugorodott, eltávozott.
Antoinette leülteté atyját a nagy karszékbe, melléje térdelt, fölmelengeté fagyos kezeit, megtörlé veritékből gyöngyöző homlokát s látva, hogy magával tehetetlen, öntudatlan, szólítgatá:
- Apám... én vagyok... térjen magához... Apám... megijeszt...
Honoré fájdalmasan sóhajtott, megmozdult, s fölnyitá szemét.
Ráismert Antoinettere. Szeme könnyel telt meg s nagy erőfeszítéssel, mintegy imára kulcsolva ujjait, mondá:
- Oh, leányom... én angyalom... bocsánat!... bocsánat!
Hátradőlt s elveszté eszméletét.
A következő pillanatban gyors léptek hallatszottak a lépcsőről s Croix-Mesnil báró lépett be.
- Antoinette! - kiáltá kezét előrenyújtva.
- Vártam... - mondá a leány komolyan.
- Istenem! Talán későn érkezem?
- Nem. Mert, fájdalom, sok szenvedni valónk van még.
S rámutatva az eszméletlenre, hozzátevé:
- Segítsen szobájába vinni.
Kegyelettel emelték karjaikba az aggastyánt, aki panaszosan nyögött, mint a gyermek, úgy vitték le a kőlépcsőn.

IX.
Az ezután következett órák borzasztók voltak.
Croix-Mesnil báró minden tőle telhetőt megtett, de nem volt képes Antoinettet atyja felől megnyugtatni. Margueren orvos, aki épp aznap reggel a környékre rándult, csak este hét órakor jött el. A marquist izgatott állapotban találta, fél arca vonaglott. Mustártapaszt rendelt a lábszárakra és piócát a nyakszirtre, ha a vértorlódás erősbödnék. Nem titkolta a beteg állapotának komoly voltát s megigérte, hogy másnap reggel eljön.
Antoinette, a báróval együtt atyja ágya mellé letelepedve, életének legfájdalmasabb óráit élte most át. A szoba homályában egyre hallgatta a beteg szakadozott lélegzetét, összefüggéstelen szavait s fájdalmasan nézte a hű barátot, aki a szerencsétlenség első hírének hallatára azonnal odasietett.
Tíz órakor az öreg Bernard lábujjhegyen bejött s kérdezte, hogy nem vacsoráznak-e. Antoinette tagadóan rázta fejét. Croix-Mesnil kérve-kérte, hogy jőjjön le vele, hiszen reggel óta nem evett s erejét meg kell tartania, - atyja érdekében. Végre sikerült vele megigértetni, hogy levest eszik, de a beteg szobáját nem hagyta el.
A báró a hírlapokból értesült a nagy csapásról. Egy tiszttársa elhozta neki a megyei közlönyt s ő szörnyü megdöbbenéssel olvasta a gyilkosság leírását s értesült a vélt gyilkos letartóztatásáról. Azonnal szabadságot kért huszonnégy órára és sietve utazott át. A többi lapokból a közvélemény mibenlétéről is értesült.
Két áramlat volt már megkülönböztethető: az egyik Róbert mellett, a másik ellene. Az utóbbi azonban sokkal hatalmasabb volt, mint az első. Belejátszott a dologba a politikai szenvedély is, amelyet Carvajan hívei ügyesen szítottak. A radikális lapok nem győztek eléggé kifakadni a feudalizmus ez utolsó képviselőinek vad kedvtelései ellen, akik még most is azt hiszik, hogy gonosz szeszélyeik szerint bánhatnak el a proletárok életével és becsületével. Chassevent apót „tisztes agg”-nak, „munkában megőszült ember”-nek nevezték, aki keservesen siratja leányát, élete alkonyának egyetlen támaszát. Végül pedig meleg szavakkal hivatkoztak a bírák erélyességére és az esküdtek szigorára, mert ez az undok bűntény példás fenyítést érdemel.
Croix-Mesnil báró óvakodott attól, hogy ezeket az aljas izgatásokat és dühös kifakadásokat Antoinettel csak sejtesse is. Azt sem mondta meg neki, hogy éppen, amikor Évreuxből elindult, apjától sürgönyt kapott, amely figyelmeztette, hogy első fölhevülésében ne ragadtassa magát meggondolatlan lépésre s tartsa magát távol a Clairefont-családtól. A kapitány zsebébe dugta a sürgönyt és sietve utazott el. Egyike volt azoknak az egyszerü lelkü embereknek, akik úgy vélekednek, hogy nem tettek eleget, ha sokat nem tettek. Antoinette boldogtalan, bátyja vád alatt áll, elrágalmazva; neki tehát nem szabad félreállani, mint ahogy apja kivánja, de inkább oda kellene sietnie. És eljött.
Egymás mellé ülve beszélgettek a lebocsátott ernyőjü lámpa félhomályában, mintha haldokló mellett virrasztanának. A fiatalember szomoru, a leány halvány volt. Olykor elhallgattak, hogy a betegre figyeljenek, aki lázában fenyegetőzött, nevetett. Összeborzadva hallgatták a fájdalmas szavakat, amelyeket amaz összeszorított fogai között mormolt s amelyek minden pillanatban visszaterelték őket a szomoru valóra.
- Folyvást Carvajant emlegeti! Ő vádolta Róbertet, nemde? - kérdé Croix-Mesnil.
- Malézeau azt hiszi... És hogyan is kétkedhetnének benne a történtek után? Rettentően állott bosszút a sértésekért, amelyeket bátyám ellene elkövetett... Fájdalom, magunk idéztük elő szerencsétlenségünket és sokszor hibáztunk meggondolatlanságunkkal... Vádoljuk ellenségeinket, de ha igazságosak akarunk lenni, elsősorban magunkat kell vádolnunk.
S mintegy tiltakozásul ez őszinte vallomás ellen, szólalt meg ismét az ágyfüggönyök homályában a marquis sziszegő hangja, ezt ismételve:
- Carvajan... Hah, a nyomorult!... Rangot, vagyont... mindent, mindent, de az alkotásomat nem!...
A fiatalok pedig félő áhítattal némultak el, s a falióra lassu, egyhangu ketyegéssel jelezte a csöndben az idő mulását. Éjfél után Antoinette kijelenté, hogy a beteggel egyedül kíván maradni.
- Ha segítségre lesz szükségem, ígérem, hogy föl fogom költeni, - tevé hozzá.
Croix-Mesnil ellenkezett egy darabig, de azután engedelmeskedett. Antoinette hátradőlt egy karszékbe, szemét a márványkandalló egyik élére függesztve, amelyet a lámpa világa megcsillogtatott, s elmerengett.
Lassankint megkönnyebbültnek érezte magát, mintha valóját gyönge fuvalmak lebegtetnék a légürben; nem érezte többé kimerültségét, megszabadult fájdalmától, enyhe, véghetetlen kétségben úszott... Lehellete rendesebb lett - elaludt. Egy óra hosszat tartott ez az álom, midőn zsibbadtságában úgy rémlett előtte, mintha szólítanák. Ijedten egyenesedett föl s szaladt oda az ágyhoz.
A beteg, könyökére támaszkodva, fölemelkedett s fölnyitá zavaros, téveteg szemét. Antoinette gyöngéden szólt hozzá; a beteg megfogta kezét s megszorította, ezzel akarva értésére adni, hogy ráismert, s azután nagy erőfeszítéssel mondá ki e néhány szót:
- Föl kell keresni azt a fiatalembert, leánykám... Becsületes ember... Ő lesz a bátyád szabadítója...
Antoinette azt hitte, hogy atyja lázában beszél, révedezik: megölelte, megcsókolta, s mint ahogy a gyermekkel szokás, ráhagyta:
- Igen, apám, igen, nyugodjék meg csak. Jól lesz minden.
Amaz megrázta ősz fejét, fölemelte szemét, amelyből e pillanatban eleven gondolat világlott ki s olyan hangon, - amelyet Antoinette jóslatszerűnek vélt, - ismételte:
- Az a fiatalember lesz a megmentőnk. Becsületes ember. Föl kell keresni, leánykám.
Erőfeszítést tett, hogy ráirányozza szemét s láthassa, vajjon kész-e engedelmeskedni, de nyaka izmai sajogtak, mert arca ismét összerándult s az elmezavar árnya borult rá:
- Az imént itt volt, - mormolá, - és könyörgött neki... Ráismertem... ott állott a függöny mellett...
- Croix-Mesnil báró volt, apám.
- Nem, - ellenkezék a beteg ingerülten. - Tudom én, hogy mit beszélek... Eszemen vagyok... Pascal Carvajan volt... Ő az, aki bátyádat megmentheti... Ígérd meg, hogy fölkeresed... Nem lesz nyugtom, amíg meg nem ígéred...
- Akkor csak nyugodjék, apám... megígérem!
A marquis vonásai megernyedtek, boldog elégültséggel bocsátkozott hátra s érthetetlen szavakat dünnyögött. Pár pillanattal utóbb csöndesen elszenderült.
Antoinette elgondolkozott. Pascalnak az emléke hirtelen fölidézve, a maga teljességében tért vissza elibe s parancsolóan foglalta le gondolatait, előtte volt a fiatalember erélyes és büszke arca s ajka szólásra nyilt. Ő nem akarta meghallgatni, előre tudta, hogy mit akar mondani. Szavai homályos, hizelgő morajként szálltak föl körülte, mint valami imádság. Hogyan kétkedhetett volna benne, hogy szereti? Ezt bizonyítja minden, néma csodálata, félénk tisztelete, csöndes félreállása. Reszket, ha meglátja, sápad, ha távozik, térdre borulna, amikor elhalad mellette, s ki akarta hívni Croix-Mesnil bárót, mert azt hitte, hogy ő szereti.
Igen, Pascal az övé. Gyűlöl mindent, ami rajta kívül van s nem ő hozzá tartozik; irtózik apja fondorlataitól, vérét adná azért, hogy iszonyodást ne keltsen benne és soha sem remélte, hogy megnyerheti barátságát. Igen, ő hű szolga, lelkes védő lenne. S Antoinettenek eszébe jutott minden, amit Pascalról hallott s eddig figyelmére sem méltatott: nagy ügyessége az üzleti dolgokban, kiváló ügyvédi tehetsége, az apai zsarnokság ellen való küzdelmei. És folyvást fülébe hangzottak a marquis szavai:
- Ő lesz bátyádnak megszabadítója!
Mily titokzatos sejtelem vitte rá az aggastyánt, hogy Pascalt a Róbert megmentőjéül jelölje ki. Talán valami természetfölötti hatalom mutatta meg neki ködhomályos képzelgésében a fiatalembert? Azt mondá, hogy ismeri, pedig sohasem látta. Mily égi hang súgta fülébe nevét? Hogyan van az, hogy a végső pillanatban parancsolóan emelkedett föl szenvedései ágyán, hogy ezt a merész tanácsot megadja? S neki, Antoinettenek, nem kötelessége-e, hogy kövesse ezt a tanácsot? Megigérte s lelke mélyén már meg is született a titkos remény. De aztán keserü mosoly ült ajkára. Megalázkodásnak az árán fogja ezt elérni? El kell mennie Pascalhoz, meg kell győznie, könyörögnie kell hozzá. Neki, aki egyszer világosan értésére adta, hogy nem létezik ránézve s hogy egy Clairefont-leánytól egy Carvajan csak megvetést várhat, neki most rimánkodni, sírni kell előtte...
Nos hát, örömmel fogja ezt megtenni! Minő áldozattól is riadna vissza, hogy bátyja kiszabadulását biztosítsa? S különben is, nincs-e vezekelni valója? Nem felelős-e részben a közös szerencsétlenségért? Megvetően, gőgösen viselte volt magát. Antoinette belenyugodott büszkeségének föláldozásába, s mintegy hadisarcul készült azt fölajánlani ellenségöknek. Fölkeresi, ha kell, magát Carvajant is; szembeáll a szörnyeteggel, bocsánatot kér tőle, amiért házukból kikergette, s megszerzi neki a teljes diadalörömét.
Ilyen gondolatok közt találta a virradat. Készen volt határozatával, gyöngének nem volt szabad több lennie. Csak azon gondolkozott, hogy mi módon juthatna el Pascalhoz. Utoljára is a véletlenre bízta a dolgot.
Hét óra felé Croix-Mesnil báró bejött hozzá a beteg szobájába. Ez tompa zsibbadtságban feküdt ekkor. Nem beszélt, lélegzete nehéz volt. Antoinette, barátja könyörgésének engedve, magára hagyta őt a beteg mellett. Szobájába tért, fölfrissítette arcát s pár percre ledőlt az ágyára.
Kilenc órakor, amint az öltözködéssel elkészült, az öreg Germain bekopogtatott, s jelenté, hogy Margueron orvos megérkezett, magával hozva Malézeau mestert is.
Antoinette a beteg ágya mellett találta őket. A szoba ablakai nyitva voltak, - így rendelte az orvos - s a rajtok beözönlő levegő és világosság föleleveníték a marquist. Szeme nyitva volt s az eszméletnek is adta némi jelét. A láz megszünt, de némi izommerevség maradt a baloldalon s a betegnek nehezére esett a mozdulás. Az orvos sokkal nyugodtabb volt most, mint tegnap s mikor Antoinette belépett, épp azt magyarázta Malézeaunak, hogy betege milyen veszélyes állapotban volt, de most már javulásnak indult.
- Nem szabad fárasztani, - tevé hozzá, - s ami fődolog, ne beszéltessék.
Az orvos eltávozott, de Malézeaut ott tartotta Antoinette. El volt határozva a cselekvésre. Mert ha engedi, hogy Carvajan tovább is izgassa a közvéleményt, ezzel talán bátyja elitélését idézi elő. Elképzelte magában, hogy az esküdteket mint félemlítik Carvajan és társainak fenyegetései, vagy nyerik meg igéreteik. Föltámadt minden előbbi aggodalma s egy nappal sem akarta késleltetni elhatározásának megvalósítását.
Amint Malézeauval egyedül maradt, leültette az öreg urat s minden bevezetés nélkül azt kérdé tőle:
- Hogyan ejthetném módját, hogy a Carvajan úr fiával beszélhessek?
Malézeau elámult. Mindenre el lehetett készülve, csak erre a lépésre nem. Azt kérdé magától, hogy Antoinette végső elkeseredésében nem valami szenvedélyes tettre ragadtatja-e el magát. De midőn rátekintett, látta, hogy nyugodt és higgadt. Ügyesen intézett hozzá kérdéseket. A leány egyszerüen elbeszélt neki mindent, ami a mult éjjel történt s megvallotta, hogy atyja kivánságát úgy tekinti, mint égből jött parancsot.
Malézeaun, mialatt hallgatta, különös elérzékenyülés vett erőt. Talán, gondolá magában, csakugyan a legokosabb terv is ez: Pascalt az érzelmességgel nyerni meg. Carvajant pedig az anyagi érdekkel elégíteni ki. Lehet, hogy barátságos egyezséget lehet kötni, amely vita nélkül adná oda az úri birtokot a polgármesternek. De nem jobb-e ez is, mint a fenyítő pör? Malézeau teljesen meg volt győződve arról, hogy minden vallomást, amely Róbertre nézve terhelő volt, Fleury, Tondeur és társaik sugalmaztak. Nem is tévedett. Ha Carvajan egy szót szól, azonnal más fordulatot vesz az egész ügy. Vádhatározat helyett a büntető eljárás megszüntetését lehet elérni.
- Hát bizony, kisasszony, - mondá Malézeau, miután gondolatait idáig fűzte, - a kisérletet meg lehet tenni, kisasszony... A fiatal Carvajan ma reggel érkezett haza a vasuton... Tehát a városban van... De nem gondolnám, hogy ön az apjával is szeretne találkozni... Ügyesen kell tehát kicsinálni a dolgot... Ha hajlandó lenne kisasszony, rám bízni...
- Csakis önben van még reményem...
- Akkor hát elvezetem önt a nőmhöz, én pedig elmegyek s kikémlelem a ház tájékát, hogy ön biztosra mehessen...
Pascal, huszonnégy órai távollét után, amely atyját ugyancsak kiváncsivá tette, csakugyan aznap reggel érkezett vissza Neuvillebe. Arra a kérdésre, hogy mi dologban járt oda, röviden azt felelte, hogy Havreban volt egy ügyfelénél. Mikor ezt mondta, elpirult kissé. Nem szokta meg a hazudozást. Havrei útja pedig csak egy kis roueni kirándulás volt. Azért ment oda, mert tudta, hogy egy régi iskolás társával fog ott találkozni, akit nemrég nevezlek ki főügyészi helyettesnek.
Aggodalmaktól zaklatva s mindenben, ami Róberttel történt, apja kezét sejtve, biztosan akarta tudni, hogy mihez tartsa magát s ezért határozta el ezt a komoly lépést. Az ügyész a szokott hivatalos tüntető nyájassággal és feszességgel fogadta; beszélt neki vagy félóráig a maga bokros teendőiről, a hivatalával járó nagy felelősségről, - hosszu, terjengős mondatokban. De amikor Pascal a Clairefont-ügyet akarta szőnyegre hozni, amaz hideg és gyanakvó lett s attól fogva csak félmondatokban beszélt.
- Bonyolult ügy... nagyon bonyolult... Nehéz vizsgálat... Nagyon ügyes és zárkózott vádlott.
Pascal azonban tovább faggatta kérdéseivel.
- De ni, kedves barátom, - mondá erre az ügyész, - hisz ön neuvillei ember s többet tudhat a dologról, mint én...
S felelet helyett ő kezdett kérdéseket tenni. Egy órai társalgás után Pascal, igen nyugtalanul, azzal a meggyőződéssel távozott, hogy a vádhatóság a végletekig kész elmenni. Szomorúan töltötte estéjét a fogadóban, mert csak másnap akart hazamenni, nehogy atyjában gyanút keltsen, aki délelőtt elment Lisorsba.
Pascal egyedül maradt otthon, bezárkózott a tőzsér írószobájába s dolgozni akart, hogy eltöltse az időt, de nem bírt uralkodni gondolatain, amelyek messzire elkalandoztak az előtte levő tárgytól. Képtelen volt egy helyben maradni, fölállt, odament az ablakhoz s kinézett. Borult idő volt, az égen nehéz fellegek száguldottak. Villám gyuladt, távoli dörgéstől követve, a napvilág elsötétedett, mintha a levegő hamuval lett volna tele.
A következő pillanatban nagyot dobbant az utcaajtó kalapácsa, mintha türelmetlen kéz rántotta volna meg, azután a folyosón suttogás hallatszott s pár pillanattal utóbb különös arckifejezéssel lépett be a szobába Malézeau mester.
Az öreg úr szemei sohasem pislogtak olyan erősen az aranyfoglalatu üvegkarikák mögött. Titokzatos hangon kezdé el:
- Atyja ura, nemde, Lisorsba ment kocsin? Ön egyedül van itthon? Pompás! Egy hölgy van itt, aki beszélni kiván önnel.
Pascalnak e szavak hallatára minden vére a szívébe tolult, térde megcsuklott, forgott vele a szoba. Elfogódott hangon kérdé:
- Ki az?
S bizonyos volt abban, hogy ezt a feleletet fogja hallani:
- Clairefont kisasszony.
De Malézeau még azzal sem töltötte az időt, hogy a feleletet megadja, hanem kinyitotta az ajtót, félreállt az útból s azt mondá:
- Tessék kisasszony...
S atyja rideg szobájának küszöbén Pascal szemközt állt Antoinettel. A leány fekete ruhát viselt, arca szenvedő kifejezésü volt, szemét az álmatlanság és bánat megvörösítette. Pascal sokkal elfogódottabb volt, mint ő. Nem is igen tudva, hogy mit cselekszik, széket tolt elibe. Antoinette leült s kérően intett Malézeaunak. Emez meghajtotta magát és kiment.
Magukra maradtak. Ez a pillanat, amelyet Pascal még tegnap az életével lett volna kész megvásárolni, most kínos zavarba ejtette. Arca égni kezdett, tüzes szúrásokat érzett minden hajaszálának tövében. Azt mondá magában: Ha nem szólok, nevetségessé leszek; ha szólok, valami együgyüséget találok mondani, amellyel haragját vonom magamra. S szemét olyan esdeklő kifejezéssel emelé a leányra, hogy emez megértette, hogy neki parancsolni, Pascalnak pedig engedelmeskedni kell. Antoinette szomorúan mosolygott, s olyan hangon, amely lelke mélyére hatott Pascalnak, mondá:
- Mint kérelmező jövök önhöz, uram... S hogyan mernék megkockáztatni ilyen lépést, ha bátorításomul nem szolgálna első találkozásunk?... A véletlen, mint látja, igen jól tudta, hogy mit cselekszik, midőn önt utamba hozta...
S Antoinettenek volt annyi lelkiereje, hogy igéző kacérsággal nézzen rá. Győzni akart. Pascal pedig a varázslat hatása alatt állva, még folyvást hallgatta, mikor már nem is szólott. Hát ő idézte föl annak a mély útnak az emlékét, ahol először találkoztak?... Mindez, ami ezóta történt, megszűnt: Antoinette önként vetett rá fátyolt. Kettőjökre nézve csak az a rövid élvezetes séta maradt meg, amelyet verőfényes nyári napon zöld lombok és nyíló virágok közt együtt tettek meg.
Pascal, ha kimondja azt, ami ajkán lebegett, azt mondja vala: Szeretem önt. De ezt nem akarta. Antoinette nyiltszívüen jött hozzá, egyedül maradt vele az ő becsületének védpajzsa alatt, s amellett szerencsétlen. Sohasem fogom neki fölfedezni, mondá magában Pascal, hogy mennyire imádom, de bizonyítom azzal, hogy neki szentelem életemet...
Közelebb ment hozzá s szinte áhítatos tisztelettel mondá azon szép, mély hangon, amely Carvajant magát is meg tudta hatni:
- Tudom, kisasszony, hogy mi hozta ide s úgylátszik, mintha sejtelmem lett volna arról, hogy látni fogom önt ma, mert tegnap Rouenban voltam, hogy bátyjáról hírt halljak.
Antoinette önkéntelenül kiáltotta el magát örömében és meglepetésében s rózsás pír borítá el arcát, hogy ilyen gyorsan és jól értették meg.
- Jó egészségben van és igen nyugodt, ezt hallottam felőle. Ami magát az ügyet illeti, az illetékes személyek még most nagyon zárkózottak...
- Talán még nincs is elhatározva semmi, - mondá Antoinette, kezeit összekulcsolva. - Talán még van idő... Oh, uram, ha ön hajlandó volna segítségünkre lenni! Érzem, hogy számíthatok önre, hogy gondolkozása egyenes, szíve nemes. Kérem, szóljon az érdekünkben Carvajan úrnak...
Pascal elsápadt e rettentő kérés hallatára, amely úgy tünteté föl az ő atyját, mint valami bakót, akinek a kegyetlenségét le akarják fegyverezni. Azt gondolá magában: Ime, így itélnek felőlünk! Ez a leány a bátyja üldözőinek hisz bennünket... A kétségbeesés indulata szállta meg. Eh, de hát voltaképp nem igaz-e? S lehet-e ily bántó gyanú ellen csak méltatlankodnom is? Avagy nem igazolja-e a gyanút minden? Hiszen bennem is föltámadt az s majd megöl miatta a szégyen!...
Antoinette, látván, hogy Pascal hallgat, attól félt, hogy megsértette. Nyájas arccal mondá:
- Bocsásson meg, ha visszatetszést ébresztettem önben... De azt, amit kérnem kell, olyan nehéz elmondani... Egyetlen szót sem szeretnék kiejteni, ami atyja iránt való tiszteletlenségnek tűnhetnék föl; s mégis azt kell értésére adnom, hogy kegyelmet kérünk tőle... Az ő kényétől, az önétől függünk... könnyűnek fogunk tekinteni mindent, amit tőlünk követelnek, ha kieszközölhetjük azt, hogy elnézőbb legyen a szegény Róbert iránt... Mindent, érti uram? S azért fordultam önhöz, mert úgy véltük, hogy az ön közbenjárása hatalmasabb lesz, mint bárkié.
Tehát egyedül csak bátyjára gondolt, tünődik magában Pascal. Lelke titkos mélyében semmi sem vonzotta ő feléje. Szíve zárva van minden előtt, ami Róberten kívül esik, s csak az ő iránta való szeretet birta rá, hogy legyőzze büszkeségét és könyörögni jőjjön. Pascal távol űzött magától minden hiú reményt, megfagyasztá gondolatait, lecsillapítá szíve forrongását.
- Ha tudná, milyen nehéz rajtunk a sors keze, - folytatá Antoinette. - Apám, Carvajan úrral való találkozása következtében... óh, nem vádolom... beteg lett, s állapota nagyon aggasztó... Minden csapás egyszerre ér... s nem tudom, merre forduljak, ahonnan veszély ne fenyegetne... Magam vagyok a házban... s ha segítségemre nem jött volna egy odaadó hű barát...
Sorvasztó gyanu támadt a Pascal szívében, arca elváltozott, keze ökölre szorult.
- Croix-Mesnil báró, - mormolá tompán.
- Igen, Croix-Mesnil báró, - ismétlé Antoinette, - szegény fiú, hozzánk való őszinte ragaszkodásáért csak szomoruság a jutalma.
Olyan szeliden, olyan gyöngéden s mégis olyan közönyösen mondta ezt, hogy Pascal ismét föléledt.
- Legyen meggyőződve, kisasszony, - mondá, - hogy mindezt kész vagyok megkisérleni, csakhogy kivánatát teljesítsem... De csakis magamat kötelezhetem, ön pedig azt akarja, hogy apámról kezeskedjem...
Antoinettenek úgy tetszett, hogy az, akit meghódítani akart, kisiklik kezéből.
- Nincs-e teljes hatalma fölötte? - mondá hévvel. - Avagy nem mondták-e nekem, hogy ön mily helyet foglal el az ő gondolataiban?... Óh, kérem, legyen nekünk hű szövetségesünk... vegye a kezébe ügyünket... Csak Róbertet!... Rajta kívül semmi sem aggaszt bennünket s érette szívesen lemondunk minden egyébről.
- Földjeikről, kastélyukról, minden vagyonukról... nemde? - mondá keserüen a fiatalember.
Antoinette érezte, hogy veszedelmes talajon jár, de nem kellett-e meghatározni a föladási szerződés föltételeit?... nem mert szólni s nézte Pascalt, aki nehéz fővel, borus homlokkal járkált a szobában. Majd megállott, kezét végighuzta szemén, kebléből zokogáshoz hasonló sóhaj szakadt föl, aztán leült az ablak mellé, mintha teljesen megfeledkezett volna arról, hogy nincs egyedül. Szenvedett. Antoinette megsajnálta, odament hozzá s olyan hangon, amely Pascalt megreszketteté, mondá:
- Megsértettem? Kérem, bocsásson meg...
A fiatalember sötét arccal nézett rá.
- Megsértett, engem? Hogy-hogy? Hát sértés az egy Carvajannak, ha pénzzel kinálják?
S fájdalmasan nevetett.
Antoinette megdöbbent s elnémult.
- Miért volnék olyan érzékeny? - folytatá Pascal. - Nem tudja-e mindenki, hogy ebben a házban az anyagi érdek az egyetlen szabály?... Az ön beszéde józan, alapos... Végre is itt csak üzleti ügyről van szó! ön nem ismer engem, nem tudja, hogy van-e lelkem és szívem... Honnan is gyaníthatná, hogy fáj nekem az, ami körültem történik? Ki közölte volna önnel fölháborodásomat, fájdalmamat? Vagy talán lehetett önnek sejtelme arról, hogy én büszke és önzetlen is lehetek? Ne higyje: Carvajan vagyok: tehát kapzsi, megvásárolható lélek. Az alku, amelyet ajánl, előnyös, - semmi kétség hát, hogy elfogadom. Vegye számításba szívtelenségemet, s eltalálta a helyes módot és nem fog csalódni...
Arcát, mialatt ezeket mondá, földúlta a heves szenvedély. Antoinette lassan csóválta fejét s nyugodt hangon mondá:
- Én pedig éppen ezt nem hiszem. Bizonyos vagyok benne, hogy ön jó ember s hogy a kérés és könny százszorta többet fog használni ügyünknek, mint a legelőnyösebb ajánlat... Azokért, amiket értünk tenni fog, nem is igérek egyebet, mint őszinte hálámat s nem kívánok öntől más igéretet, mint azt, hogy kezet adjon... Akarja?
S a kis kéz, amely a couvrechampsi úton olyan sértően suhogtatta volt a lovagostort, most nyitottan, hizelgően nyult eléje. S abba a rózsaszínü, bársonyos tenyerébe bele kellett tennie minden elfogultságát és haragot, hogy ő aztán szélnek szórja örökre. Megérinteni e finom, nyulánk ujjakat, annyi volt, mint rabszolgává lenni, Antoinettenek szentelni magát. Annyi volt, mint ellene nyilatkozni Carvajannak.
Pascal habozás nélkül szánta el magát. - Hiszen amióta hazajött, készen volt erre. Nem táplálta azt a reményt, hogy valaha megnyerheti szerelmét, nem ringatta magát ábrándba amaz érzelmek felől, amelyek a leányt vezethették. Csak azt látta, hogy kérlelhetetlen kényszer készteti arra, hogy lebírja büszkeségét, talán szemérmét is. Megsajnálta és rövidebbé kívánta tenni megpróbáltatását. Elfogadta az elibe nyujtott kezet, gyöngén, meghatott tisztelettel szorítá meg s fejet hajtva, mondá:
- Legyen nyugodt, kisasszony, sem szeretteiben, sem vagyonában nem fog szenvedni. Becsületemre fogadom.
Antoinette nagy örömében nem talált szót a feleletre s a rettenetes igéret olyan ünnepiesen hangzott a komor szoba csöndjében, hogy maga Pascal is megdöbbent tőle.
- De gondolja meg uram, - mondá a leány, - nem kívánom, hogy bármit is tegyen az érdekünkben, ha az ártalmára lehetne.
- Semmi sem lehet inkább ártalmamra, - viszonzá Pascal, - mint az, ha közvetve is csatlakoznám olyan cselekedethez, melyet lelkiismeretem kárhoztat.
Antoinette helyeslően intett fejével s szemében sajátságos fény villant meg. Hangja is mintha lágyabb, olvatagabb, csaknem gyöngéd lett volna.
- Mindegy, - szólt tovább, - azt kivánom, hogy nagylelkü igérete csak oly mértékben kötelezze önt irányunkban, amelyet önmaga határoz meg...
S mintha attól félt volna, hogy büszkeségének ez a végső föllobbanása sérti a fiatalembert, hozzátevé:
- Bármi lesz is e beszélgetésünk eredménye, legyen róla meggyőződve, hogy teljes becsüléssel és mély hálával fogok róla megemlékezni.
Ismét kezet nyujtott s Pascal most már nem félt megfogni és megszorítani azt a kezet, mintha bársony puhaságának az érintése feloldhatatlanul füzte volna Antoinettehez.
Az ajtó megnyilt. Malézeau bejött s Antoinette már az utca végén volt, midőn Pascal a küszöbről még folyvást nézte.
Lassan ment föl a lépcsőn s bezárkózott szobájába.
Este hét órakor Carvajan megjött Lisorsból. Ki volt éhezve, mert hét mérföldet járt meg kocsin. Nagy kiabálva parancsolta be az ebédet s egyenesen az asztalhoz ült. Fia bejött hozzá. A tőzsér jókedvü volt. Nagy élénkséggel beszélt, elmondva, hogy minő üzletben járt oda s milyen szép nyereségre van kilátása.
- Hah, be jól esett az ebéd... de meg is szolgáltam érte! Hát te, fiu, mit míveltél?
Pascal megrezzent. Elmondja-e bátran a történteket, vagy pedig ügyesen készítse elő atyját a különös közlésre? Még nem mert szólni. Kitérően mondá:
- Itthon voltam egész nap...
Carvajan hegyezni kezdte a fülét. Fia hangjában valami különös csengést vett észre. Ránézett, s úgy találta, hogy arca zavarodott. Azt gondolá magában: Ez a fiú sántikál valamiben; ki kell már egyszer vallatnom...
- Gyerünk a szobámba szivarozni, - mondá az asztaltól fölállva.
Átmentek a sötét, nagy szobába, amelyet csak az íróasztalon álló lámpa világított meg. S Pascal kéjes mámorral érezte meg a szoba levegőjében már elgyöngülten lebegő illatot, amelyet Antoinette hagyott ott: lenge nyomát az ellenség házában való időzésének. Carvajannak olyan szaglása volt, mint a vadembernek; nagyokat szívott, de egy hangot sem szólt. Nagy léptekkel járt föl s alá, szokása szerint. Gyanúja, amelyet benne fia magaviseleté ébresztett, erősbödni kezdett s nyomasztó aggódást keltett benne. Összejátszik talán azokkal a kastélybeliekkel? - kérdé magától. De hogyan? mi úton?
E kérdés feszegetésébe elmerülve, egyre nagyobbakat lépett, az ablaktól az asztalhoz menve, midőn az utcai oldalon álló konzolon egy darab fekete szövet vonta magára figyelmét. Gépiesen ment oda, megnézte, női fátyolt ismert föl benne s kezébe kapva azt, fölkiáltott:
- Hát ezt ki hagyta itt? Ki járt itt az én távollétemben? Teringettét! Nem hiába éreztem mindjárt... idegen szagot...
S szeme elibe tartotta Pascalnak a fátyolt.
- Te itthonülő uram, aki egész nap ki sem mozdulsz a házból, tudhatsz a dologról... Ez a piperedarab nem neuvillei hölgyé... Azok hál’ Istennek nem takargatják el az arcukat... Tán csak nem...
Föltevése olyan képtelenségnek látszott, hogy ki sem merte mondani. Ugy maradt ott, kinyujtott kezében gyűrögetve a finom ibolyaillattal áztatott fátyolt, haragtól eltorzult képpel. Pascal behunyta szemét, hogy ne lássa atyját, akitől úgy irtózott, s megerősítve magát elhatározásában felelt:
- Ne kutassa. Clairefont kisasszony volt itt...
- Ugy? - mondá Carvajan gúnyosan. - Nagyon odáig lehetnek odafenn, hogy a büszke Antoinette rászánta magát, hogy idáig leereszkedjék... S te elfogadtad?
- El.
- Mit akart?
- Közbenjárni övéi érdekében önnél.
- Közbenjárni? No lám! Be hamar alázatos lett!...
Más hangba csapott át s szigoruan tekintve fiára, mondá:
- Hát miért nem mondtad el a dolgot mindjárt, mikor hazajöttem!
- Mert azt reméltem, hogy rövid idő alatt kedvezőbb hangulatra birhatom önt.
A két férfi összenézett. Csend következett.
- Ugy? Azt remélted?... No lám! Azt gondolod, hogy amolyan teddide teddoda vagyok, akivel úgy bánik az ember, ahogy akar? Olyan ember vagyok én, aki egy szeszély kedvéért megváltozik s egy kis pityergésért lemond a terveiről?... A hölgyecske nyilván hatni iparkodott rád könnyes pillantásaival, be akart hálózni színeskedő szavaival!... De hát végre is, nem csupán azt mivelte itt, hogy sóhajtozott, ugyebár? Nyilván beszélt is egy keveset... Mit mondott? Mit ajánlott? Mikor békét kér az ember... annak föltételei vannak... Hagyjuk a kérdés érzelgős oldalát s lássuk a gyakorlatit... először is hát mit akar?
- Hogy szabadítsa meg a bátyját és kimélje az atyját.
- Vagyis más szóval: bizonyítsam be napnál világosabban, hogy Clairefont úrfi olyan ártatlan, mint a bárány, az öreget pedig, akit itt tartok a tenyeremben ni, eresszem el, hadd menjen... Veszettadtát! És mit ajánlanak ennek fejében? Nyilván örökkétartó hálát?...
- Clairefont kisasszony nem állapított meg föltételeket.
- Hát ki fogja megállapítani? szedtevedte? - kiáltott föl Carvajan, akinek barna képe sötétvörös lett.
- Ön apám, - felelt Pascal hidegen. - Nem ön-e az úr?
Carvajan gyanakvóan nézett fiára s ravaszul mondá:
- Én vagyok az úr, az igaz... De a helyzet kényes... És két vélemény többet ér, mint egy... Mit csinálnál te, ha az én helyemben volnál!
- Ezt sohasem titkoltam, apám, s mihelyt hazajöttem, engesztelékenységre intettem önt... Ön volt az erősebb... illett, hogy nagylelküen viselje magát... Ezt mondtam önnek... S akkor azok, akiket ön ellenségeinek tekintett, még ellenállottak!... Mit mondjak ma, midőn le vannak győzve, kétségbeesve, és kegyelmet kérnek?... Nem tanácsot adok többé, kérést teszek. Legyen könyörületes, ne sújtsa a földön heverőket... Forduljon el ezektől a Clairefontoktól, akik nem léteznek többé... Ne bántsa a fiút, akinek egyetlen vétke az a név, amelyet visel és engedje meghalni az apát békességben, az elkallódott, elszegényedett birtokon...
- A fiút! - kiáltott föl Carvajan dühösen. - Feleded, hogy téged az egész város szemeláttára megsértett? Az apát! Nem tudod-e, hogy tegnap reggel kalapáccsal akart leütni... A földön hevernek?... Mit csinálnának akkor, ha talpon állnának? nem ismered őket: zsiványok!...
Egészen nyugodt lett, s kezét zsebébe dugva mondá:
- Különben hát, szép, szép, barátocskám, de ők négyszázezer frankommal adósok!
- A birtok kétannyit ér!
- Teringettét! szépen is volnék a nélkül.
- Apám, - szólt ismét Pascal meghatottsággal, amely rezgővé tette hangját, - ne fosszon meg annak a reményétől, hogy meggyőzhetem önt... Hozza meg nekem ezt az áldozatot s holtomig hálás leszek érte! Cserében érte kivánjon tőlem amit akar, s előre is beleegyezem. Szolgája leszek, hozzászegődöm szerencséjéhez, diadalra juttatom becsvágyát. Napjaimat, éjjeleimet kizáróan önnek szentelem... de mindenre kérem, ami szent, ne tagadja meg tőlem azt, amit kérek...
Carvajan odament fiához s rettenetes gúnnyal mondá:
- Ugyan mit igértek, ha jól végzesz?
- Apám! - kiáltott föl a fiatalember.
- Fiam vagy-e, vagy a Clairefontok ügynöke?
- Nem fiú-e az, aki tiszteltnek és becsültnek akarja látni az atyja nevét?
- Tisztelet, becsület, no éppen a te szádba valók ezek a szavak! Nos, hát te becsületes ember, mondd ki bátran, amit gondolsz, legyen bátorságod az áruláshoz!... Azt gondolod, csak most veszem észre, hogy ellenséget tartok a tulajdon házamban? Azt képzelted, hogy megcsalsz!... Ahhoz még nagyon fiatal vagy!... Bamba, aki elszédítteti magát egy leánytól s rá akarja szedni az apját: Fogd pártját, védelmezd, sóhajtozz! Bolond, majd meglátod, hogyan fog érte megjutalmazni!... Hah, meg akartam tudni, hogy hányadán vagyunk s most már tisztában vagyok; kacérkodott veled a szép Antoinette s te rabja lettél... De hiszen majd megtanít ő tiszteletre, becsületre!
- Apám! - kiáltott föl Pascal másodszor.
- Merd hát mondani, hogy el nem varázsolt; merd tagadni, hogy nem szereted!
Pascal, aki az apja hangja alatt meggörnyedt, most fölegyenesedett s szenvedélytől lángoló arccal viszonzá:
- Nos hát, igen, szeretem s ez lesz életem boldogtalansága, mert, kettőjük közt állok: ön az egyik, akit kérlelhetetlennek találok s ő a másik, akit szentnek szeretnék tartani. Apám, könyörüljön rajtam! Minden csapás, amelyet rájok mér, az én szivemet fogja érni. A végzet rendelése volt ez... Nem kerestem én Clairefont kisasszonyt... Találkoztam vele anélkül, hogy tudtam volna, kicsoda... S mikor eszmélni kezdtem, már későn volt... Szavamat kötöm le, hogy sohasem fogom őt viszontlátni, ha ön kímélni akarja... Nem ismerem sem atyját, sem bátyját... Az én szemeim előtt csak ő áll. Egyedül ő! Ön nem gyülölheti, hiszen sohasem vétett önnek...
- Igy vagyunk? - szólt Carvajan. - Ugy gondolom, elég türelmes voltam, de most már mérgesíteni kezdesz! Megengedem a szeszélyt, de csak úgy, hogy rövid ideig tartson! Nincs emberi hatalom, amely nemet mondasson velem, mikor egyszer igent gondoltam! Már pedig én ezelőtt harminc esztendővel megfogadtam, hogy kiteszem a marquist a kastélyból s én ülök bele!
- Én pedig, apám, az imént fogadtam meg, hogy ebben meg fogom önt akadályozni!
- Ah, igazán! megfogadtad? - mondá Carvajan megdöbbentő nyugodtsággal. - No hát a magad kárán fogod megtanulni, hogy sohasem szabad vakmerő fogadást tenni... Két hét mulva érted? két hét mulva a Clairefontok birtoka dobra, a marquis pedig az útszélre kerül.
- Nem kerül, apám, mert ön holnap ki lesz fizetve.
- Az ám, kacagott a tőzsér. - S ugyan miféle pénzzel?
- Az enyémmel!
Ha a ház abban a pillanatban összedől, az sem idézett volna elő olyan kábító hatást.
- Jól meggondoltad-e, - dadogott Carvajan, - hogy mit mondtál?
- Épp úgy meggondoltam, mint ön azt, amit tenni akar!
- Föl akarod forgatni a terveimet?
- Mindent meg fogok tenni, hogy ezt a rút fosztogatást megakadályozzam!
- Honnan veszed a merészséget, hogy így beszélj velem?
- Az iszonyodásból, amelyet bennem eljárása gerjeszt!
Carvajan erre fenyegetően, ijesztően közeledett fiához.
- Ah, hát ide jutottunk! - kiáltá. - Te fenyegetsz és sértegetsz? Nohát, könyörtelenül fogom üldözni azokat, akiket védelmezel! Úgy? ők azt gondolták, hogy ügyes fogást tettek, mikor téged magukhoz csábítottak? Azt remélték, hogy te ellened majd nem harcolok? Meg fogják látni, hogy mit tudok, mikor szembeszállnak velem! Gyönyörü pártfogóra tettek szert!... S te ugyancsak merész vagy, hogy az apáddal mersz kikötni!... Bárgyu te, aki mindent elhiszesz, amit neked azok a Clairefontok igértek... Hiszen képmutatók azok!... Téged csak eszközül használnak... A lánnyal kerítettek horogra... Kiszúrták vele a szemedet... Óh! nem fösvénykedik ő a kedvességgel... Kérdezd csak a katonatisztet!... De te irántad csak megvetést érezhet... Semmi ember vagy, az apád fia... Nemesi címed sincs!... Ha majd kikapartad a gesztenyét a tűzből, elcsapnak, mint valami lakájt!... Ugyan értsd meg hát a dolgot... Pascal... barátom!... Én meg nem csallak... nyiltan és őszintén beszélek... Bizonyos felsülésnek mégy elébe... Odajutsz, hogy megszegtél minden kötelességet... megtagadtad az apádat, csak szégyenben maradsz... Nos, hallgatod-e, amit mondok?... Felelj hát... Meredt szemmel állsz ott... Értesz?... No beszélsz-e már?... Hiszen föl van vágva a nyelved!... Engedj egy kis gondolkozási időt... Ne adogasd olyan könnyen a százezer frankot... Veszettadtát, nehéz ám a pénzt megkeresni... S ők hamar a nyakára hágnak a tiédnek! Pascal te... Pascal?...
Odament hozzá, karjaiba fogta, szorongatta, cirógatta, gyöngéden, rábeszélően szólott hozzá, hangját egyre váltogatva s minden áron meggyőzni, megnyerni iparkodva őt. De Pascal érzéketlen, néma, süket maradt rendületlen akaratának vértje alatt. Carvajan végre dühtől tajtékozóan kiáltott föl:
- Ki innen, nyomorult, elkergetlek! Hitvány fiu, aki eladja az apját... Meggyilkolja!... Igen, igen, megölsz! Mert ha a posványban nem látom azokat a Clairefontokat, meghalok! Csakis azért éltem, hogy megérjem azt az órát, amikor leverve, összetörve tartom őket a sarkam alatt!... S te megrabolsz ettől a várva-várt perctől... Eredj... Eredj hát! Mert még bajod lesz!
- Apám... - könyörgött Pascal.
- Megtiltom, hogy apádnak szólíts... Egyébiránt csakugyan az vagyok-e? Mikor látnom kell, hogy mit cselekszel, kétkedem benne...
Pascal elnémult az iszonyattól, a düh eme kifakadásának hallatára, amely semmiféle fenyegetéstől, semmiféle káromlástól nem riad vissza. Kétségbeesetten bocsátá le kezét s az ajtó felé indult.
Carvajan egyszerre ért vele oda, hogy még egy végső kísérletet tegyen.
- Pascal... Nohát egyezkedjünk legalább, - mondá réveteg szemmel, de világos elmével. - Ne fizess... s én békén hagyom őket...
- Nem apám... nincs többé bizalmam önhöz... Megcsalna..
Carvajan feje tetején égnek meredt a szürke haj, meg akarta ütni fiát, de karjai erőtlenül hulltak le. Kiáltani, káromkodni akart, de csak ezt dadoghatta:
- Ha anyád itt volna, megátkozna.
- Nem átkozna, - viszonzá Pascal büszkén emelve föl fejét.
S a tehetetlen dühtől elkábultan hagyva ott a vén embert, távozott.

X.
Másnap Neuville lakossága csaknem olyan nagy elégedettséggel, mint meglepetéssel értesült arról, hogy a Carvajan-Clairefont viszály egészen új fordulatot vesz ama szakadás következtében, amely a polgármester és fia közt történt.
Általánosságban beszélgették, hogy Pascalt az apja együtt találta a kastélybeli kisasszonnyal s nagy fölháborodásában elkergette a házból, sőt ki is fogja tagadni. Pascal Malézeau mesternél vett szállást. Persze, hogy aztán végehossza nem volt a magyarázgatásoknak.
Malézeau másnap tudatta a polgármesterrel, hogy az ő részére fölvette és javára írta azt az összeget, tőkével, kamattal és költségekkel együtt, amellyel neki Clairefont marquis tartozott. Vége volt tehát mindennek, s harminc év türelmes munkája pillanat alatt semmivé lett!
A Clairefont-kastélyban aránylag nyugalom uralkodott. A marquis állapota javult, s Antoinette a Pascal igéretében bízva, ismét remélni kezdett. Őszintén megvallotta lépését Croix-Mesnil bárónak, akit Carvajan fiának ez a váratlan közbelépése lelke mélyéig zavart meg. A szerelmesek sajátos éles érzékével titkot sejtett meg, veszedelmet gyanított. Mi más ellenállhatatlan hatalom, mint Antoinette szépsége, tette volna a tegnapi ellenséget ma már szövetségessé?
A Carvajan és fia közt történt szakítás után való napon hazaérkezett Rouenből Saint-Maurice kisasszony is, akit sógora betegségének a híre nyugtalanított. Arca megnyúlt ugyan a gondtól, de „skárlátabb” volt, mint valaha. Mikor mindent elbeszéltek neki, s főképp a Pascal tehetségéhez és a Carvajan névhez kötött várakozásokat, a vén kisasszony így kiáltott föl:
- Mindig gondoltam én, hogy az a Pascal derék fiú! Oh, ha visszaadja szegény Róbertemet... azt kérheti tőlem, amit akar... Neki adom, akármi lesz is!...
Croix-Mesnil báró halvány mosollyal jegyzé meg:
- Ne mondja ezt neki sokszor, kisasszony. Ki tudja, meddig mehet becsvágya?
- Ilyen szolgálat után nem mehet túlságosan messzire! - viszonzá hévvel Izabella néni. - Egy Clairefontnak a becsülete és a szabadsága fölér minden egyébbel, amink van! Úgy-e, Antoinette?
- Úgy, néni, - mondá a leány hidegen.
Fölállt, hogy félbeszakítsa a társalgást s Malézeauval a terrászra menve ki, fölvilágosítást kért tőle a szerencsés elintézési mód felől, amellyel Carvajannak az üldözését meghiusította. Malézeau elmondta neki, hogy talált valakit, aki igen előnyös föltételek mellett adott kölcsönt.
Az üzlet és gyári ipar most pang, s a tőkepénzesek örülnek, ha biztos elhelyezésre tehetnek szert. Az új hitelező teljesen kifizette az adósságot s magát tábláztatta be a birtokra: évi ötös kamat fizetése mellett, ezután nyugodtak lehetnek. Amint a pörnek vége lesz, a Bányát azonnal munka alá vétetik egy mérnökkel, mint igazgatóval. S ha a marquis okosan viseli magát, pár év alatt az adósság törlesztve lesz. De ehhez az kell ám, hogy ezentúl ne lángész, hanem gondos családapa legyen.
Antoinette mély megindulással hallgatta Malézeaut. Megszorította kezét s szeméből könnyek peregtek, mialatt fáradozásáért köszönetet mondott.
- Kisasszony... - dadogá a jó öreg, - meg vagyok hatva kisasszony... Kisasszony... nagyon is nagy köszönetet mond azért a csekélységért, amit tettem.. Kisasszony... Másé az érdem, kisasszony... nem az enyém...
Megijedt, hogy talán máris sokat mondott, nagyot nézett a leányra, s elhallgatott.
- Ami apámat illeti, - mondá Antoinette, - megvan az a szomorú bizonyosságom, hogy sem kedve, sem képessége nem lesz többé régi foglalkozásához. Úgy tetszik, mintha lelke rugóját a szörnyü rázkódások eltörték volna. Ereje visszatérőben van, beszél, figyel, emlékszik, de lelki erő, akarat nincs benne többé... Mosolygó, szelíd gyermek... Hiszen majd meglátja... Margueron orvos azt mondja, hogy igen sokáig elélhet így.
Antoinette Pascalról szeretett volna Malézeuval beszélni, hogy teljesebb tudomása legyen arról: mi történt a vásár-utcai kis házban, mikor ő onnan eljött. Nyugtalan, zavarodott volt, életében először, s nem volt nyugodt a lelkiismerete felől sem. Nem ő szított-e harcot az apa és fia közt? S nem kényszerítette-e Pascalt, ennek nemes érzelmeire számítva, hogy Carvajannal szakítson? Ő, Antoinette tehát az oka a történteknek. Minden baj, ami Pascalt éri, minden kár, amit szenvedhet, tőle származik. S mindezeknél fogva hallgatag kötelezettség csatolja őt ahhoz a fiatalemberhez.
S a büszkeségének fájt ez a gondolat. Azt kellett éreznie, hogy nem független attól az idegentől. El kell őt szenvednie, tűrnie kell, hogy a kastélyba járjon, nyájasan fogadnia, sőt hálát is tanusítania iránta, amelyet megérdemel.
- Apám már mondotta, hogy látni kívánja Pascal urat, - szólt Antoinette. - Mikor jön el?...
- Azt nem tudnám megmondani, kisasszony. Különös természetü fiatalember az. Vad és magányt kedvelő... A feleségem még nem bírta rávenni, hogy velünk étkezzék, amióta a házunkban lakik. Attól fél, hogy alkalmatlan talál lenni, s jobban szeret félrevonulni... Nagyon kellene csalódnom, ha ide is eljönne mindaddig, amíg nem mulhatatlanul szükséges.
Antoinette megkönnyebbülten lélegzett. Attól félt, hogy ostromnak lesznek kitéve, s most azt látta, hogy inkább ők lesznek majd kénytelenek utánajárni a védőjöknek. Szinte boldoggá tette ez a tartózkodás. Szabadabbnak érezte magát.
Pascal ezalatt elhatározta, hogy alattomban maga indít vizsgálatot ama körülményekre nézve, amelyek a fiatal Clairefont grófot az igazságszolgáltatás kezébe juttatták. Mindjárt az első lépéseknél egy másik, hasonló nyomozásba ütközött, melyet apja megbizottjai vezettek, s melynek nyilvánvaló célja az volt, hogy bünösségi bizonyítékokat találjanak ott, ahol ő az ártatlanság jeleit kereste. A támadás és védelem tehát már megtették az intézkedéseket, megvonták az ostromvonalakat és hozzáláttak a hadrendezéshez.
Pascal csakhamar arról győződött meg, hogy a birói vizsgálat nem szorítkozott csupán azoknak a terhelő körülményeknek az összeszedésére, amelyeket Róbert ellenében olyan könnyen lehetett fölhozni, hanem lelkiismeretesen indult meg más irányba is, amely több gyanus egyén kihallgatására vezetett. Egy házaló üstfoltozó, aki a 25-iki éjszakát Couvrechampsban töltötte, annak a világos bebizonyításával mentette ki magát, hogy ugyanabban az időben másutt volt.
A Pirókot, mint aki az est egy részét Rózával töltötte, szintén kihallgatták. De semmit sem lehetett belőle kivenni. Lesoványodottan, elkényszeredetten, ijesztően rángatódzó arccal, amely nevetős és bamba volt, állott a kihallgatók elibe. Némaságából csak fenyegetésekkel lehetett kiriasztani, s akkor is csak egyes kiáltásokat hallatott, amelyek inkább vadállati, mintsem emberi hangok voltak. A saucellei bérlő, aki a kihallgatáson jelen volt, közbelépett az eszelős érdekében. Kedvező véleményt mondott felőle.
- Leszámítva azt, hogy nehezen beszél és nagyot hall, ami nem mindig hiba, - mondá paraszt ravaszsággal, - jó cseléd... Tud a juhokhoz... s korcsmába nem jár... Szerette azt a Rózsi leányt... az ám, mert mondhatni, az nevelte... Jó volt hozzá, ő meg úgy járt utána, mint a hűséges kutya... Nem hogy bántani tudta volna, de halálig védelmezte volna!... Különben is akkor éjjel két óra felé jött haza, úgy fél három tájon... A feleségem hallotta is, amikor az akol ajtaja nyilt s azt mondta: Most jött haza a juhász.
Erre a Pirók reszketni kezdett, arca fakóra vált, panaszosan vonított, mint az eb, amikor megugatja a holdat, kapkodni kezdett a levegőbe s vonaglásba esett.
- Tetszik látni, - mondá a bérlő, - megölné az ember, ha sokáig kinozná ezzel... Háborodott egy kicsit, de attól ne tessék félni, hogy egy légynek is ártana!
Hogyan lehessen kihallgatni egy elmezavarban szenvedőt, s mi fontosságot lehetne tulajdonítani vallomásainak, ha felelne is a kérdésekre? Békében hagyták hát a juhászt.
A Carvajan emberei azonban folytatták a vakondok-munkát. A tanukat szemérmetlen vakmerőséggel készítették ki. Tondeur több ízben elment Tuboeufékhez Couvrechampsba, kérdezősködött szükségleteik felől s hosszasan kérdezte ki őket, hogy hogyan is volt csak az ő találkozásuk Róberttel és Rózával, a bálból hazamenet? Tuboeufnak, aki kőmíves volt, számolnia kellett Tondeurrel, s a fakereskedő látogatásai után eleven és beszédes lett.
Margueron orvost meg Dumontier és Leglorieux keresgették föl. Az orvosnak eladó lánya s csekély vagyona volt. Annyira mentek, hogy fényes házasságot helyeztek neki kilátásba. Nem kivántak tőle semmit, megbíztak okosságában - de világos volt, hogy Róbertnek az elitéltetése hasznos lesz rá nézve. Az orvos váltig hallgatta őket s keveset szólt... S azt a meggyőződését, hogy Róbert ártatlan, csak megerősítette az a körülmény, hogy erőnek erejével bűnösnek akarták bizonyítani.
Az a lovász, akinek a fiatal gróf régebben eltörte a karcsontját, eltávozott a környékről. Utána nyomoztak s rá is akadtak Mortagneban, ahonnan majd elhozatják terhelő tanunak.
Szóval az ellenséges párt a legnagyobb tevékenységgel űzte munkáját. A városban már is az a hír keringett, hogy egy híres, a legveszedelmesebb nyelvünek ismert párisi ügyvéd fogja képviselni Chassevent apót, mint magánpanaszost. Mindezek a hírek, amelyeket a kastélyba Saint-Andréék és Touretteék, akik határozottan a Clairefontok pártjára állottak, megvittek, Saint-Maurice nénit szörnyű izgalomba ejtették. Minden áron látni akarta Pascalt.
- Ha legalább beszélhetnék vele, ha megtudhatnók, hogy mit gondol, mit remél... Az ügyvéd dolga először is az, hogy megnyugtassa a feleit, aztán pedig, hogy megnyerje pörüket... Miféle láthatatlan ügyvéd ez? A nevének az erkölcsi befolyása, megengedem, nagyon jó! De nekem nem lesz hozzá bizodalmam mindaddig, amíg egy álló órahosszat lélegzetvétel nélkül nem beszél előttem...
Antoinette, nagynénje unszolásának engedve, kénytelen volt írni Malézeaunak, hogy hozza el Pascalt a kastélyba.
A fiatalember sohasem érezte magát annyira fölindultnak, mint akkor, midőn öreg barátjával együtt a kastély rácsozata előtt a kocsiról leszállott, az oszlopokon még most is látható volt a sárga hirdetmények nyoma. Éppen itt, e fák mögött húzódott meg egy este Pascal, midőn a park kerítése körül ólálkodva, a kutya megugatta s Antoinette szelid szóval csitította el az állatot, amely az ő közellétét megérezte.
Pascal azt sem tudta, hogyan ment keresztül az udvaron, csak azon vette magát észre, hogy az előcsarnokban van. Egy ajtó nyilt meg előtte s a szalonban Saint-Maurice kisasszonyt, a marquist és Antoinettet pillantotta meg. Szemére köd borult, a vér süvöltően csengett fülében, úgy rémlett előtte, mintha lángteremben járna.
Egyszerre csak a Malézeau hangját hallá.
- Pascal Carvajan úr, akit van szerencsém a marquis úrnak bemutatni... Kisasszony... Pascal Carvajan úr...
A marquis, aki fehér haja alatt még nagyon sápadt volt, mosolygó arccal maradt ülve s kezével intve, mondá:
- Isten hozta!
Pascal meghajtotta magát s leült a kandalló mellé egy székre, amelyet Antoinette tolt előre.
A kastély nem omlott a fejére ennek a Carvajannak, aki vendége lett a Clairefont-családnak. Az ódon hajlék inkább jó barátot látszott benne fölismerni, s derüssé, vendégszeretővé lett. A látogatás első negyedórája Pascalra nézve abban telt el, hogy vissza iparkodott nyerni önuralmát, megerősíteni homályos látását, lecsillapítani dobogó szívét, összeszedni szétzüllött gondolatait s kényszerítette magát arra, hogy körülnézzen. A faragott szürke faburkolattal ellátott terembe derűsen áradt be a világosság, fényt vetve a bútorok ódon kelméire s szikrákat csalva ki a velencei csillárból. Virágtartók fogták el az ablakok nyilását. A kandallóval szemközt zongora állott, amely nyitva volt, mintha Antoinette éppen az imént hagyta volna abba a játékot, amikor a vendégek jöttek. A marquis tágas zsölléjében ülve, folyvást mosolygott s üres hangon beszélt, amely csöngettyüre emlékeztetett. Körülte voltak: leánya, kinek lába előtt hű kutyája hevert, mozdulatlanul, mint egy sphinx, Izabella néni, aki olyan vörös volt, mint a háborgó kráter, meg Malézeau.
Pascal aggódó szemmel kereste Croix-Mesnil bárót, nem látta. Talán a kastélyban volt valahol, vagy talán visszatért Évreuxbe, a szolgálatba. Malézeau beszélt s Izabella néni felelt neki. Antoinette komoly, szomoru arccal, szórakozottan hallgatta őket. Pascal kétszer érezte, hogy a leány tekintete reá tapad. De nem merte fölemelni szemét. Azt gondolta magában: Lehetséges-e? Valóban én vagyok-e itt mellette ebben a szobában? Annyi gyűlölködés és megvetés után legyőztem-e ellenszenvét?... Egyszer már kezet adott s most megnyitja előttem házuk ajtaját. Mellette vagyok, látom őt, szivom az illatot, amely belőle árad... Hogyan érhet ennyi boldogság, annyi szomorúság után?
De gondolataira ismét árnyék borult. Valóban Pascal Carvajant fogadták-e itt el? Pascal Carvajant illetik-e a nyájas tekintetek, barátságos kéznyújtások? s nem csakis Róbert védőjét, a hasznos és hatalmas kisegítőt, ki az ősi név örökösét lesz megmentendő? Nem befogadják, csak eltűrik. És hogyan itélik meg? Mi rejlik e jónevelésü emberek udvariassága mögött, amellyel olyan nyájasan fogadják? Talán gúnyos megvetés a hitehagyott, az áruló iránt. Ki tudja, vajjon Antoinette e pillanatban nem azt gondolja-e magában: Felhasználtalak, de megvetlek?
Pascal tágulni és hevülni érezte szívét s ezt mondá magában: Mindegy! Nem ő érettök határoztam el magamat arra, hogy széttépek minden köteléket, amely fogva tartott, hogy teljesíthessek egy rettentő kötelességet. Magamért tettem ezt, mert eszem, lelkiismeretem, becsületem így kivánta! Gondoljanak ők, amit akarnak. S most már Pascal teljesen magához tért, visszanyerte hidegvérét s képes volt megfigyeléseket tenni. Hallgatta Malézeaut, aki azt mondá Izabella néninek:
- Októberben törvényszéki ülésszak lesz, kisasszony, s bizonyos vagyok benne, hogy az ügy a hónap végefelé előkerül... Nagyon egyszerü kérdés kisasszony...
- S ön felel erről a fiatalemberről? - kérdé halkabban a vén kisasszony.
- Mint magamról...
- Megnézte? - mondá a marquis. - Csöppet sem hasonlít apjához!... Nem ám! szikrát sem... védelmezni fogja Róbertet. Nekem támadt ez az eszmém... Már pedig tudja azt, kedvesem, hogy nekem jó eszméim vannak...
Antoinette fölállt s a tornác felé ment. Pascal, mintegy ellenállhatatlan erőtől vonzatva, utána ment. Az agár, lustán nyujtózkodva, odament a fiatalemberhez, megszimatolta, ránézett borus szemeivel s azt látszott mondani: Sejtem, ki vagy, érzem, hogy te is olyan jó, hűséges és odaadó vagy, mint én... S szeliden nyalogatta a kezét.
- Különös állat! - mondá Izabella néni, - most látom először, hogy idegen emberre nem vicsorítja a fogát... Croix-Mesnilt sohasem szenvedhette...
Antoinette megállt a tornácon, Pascal egyedül volt vele; kedve szerint nézhette s részegíthette meg magát azzal a veszedelmes örömmel, hogy a leány pár pillanatra egyedül az övé.
Elfeledett mindent, aggodalmait, gyanakvását, keserüségét; csupán ő reá gondolt, csak őt látta. Kellemének, szépségének mennyei sugárzásában szertefoszlott minden. Pascal úgy érezte, mintha az égben járna. Megrezzent, midőn Antoinette megszólítá: visszatért a földi valóra.
- Láthatja uram, - mondá bús méltósággal, - milyen a mi hajlékunk... Szomoru maradványa az egykori nagyságnak, mely éppen nem irigylésre méltó... De bármilyen is, itthon vagyunk benne... S mint gyanítom, önnek köszönhetjük ezt... Ön módot talált arra, hogy tovább élhessünk e födél alatt... Nem vagyok jártas az üzleti ügyekben, de nekem úgy tetszik, hogy helyzetünknek ily szerencsés és gyors megváltozását csakis ön mívelhette... Bár ily szerencsések lennénk akkor is, ha majd bátyámról lesz szó!... Óh, habozás nélkül adnám oda mindazt, amit ön számunkra megtartani segített: hogy szabadon, bántatlanul láthassam őt itt ismét.
Pascal rá mert tekinteni Antoinettere s körülfonva őt mély hangja cirógatásával, viszonzá:
- Ha elég volna csak akarni, hogy lángész legyünk, felelnék róla, hogy megmentem bátyját... De csak azt szabad igérnem, amit ember megtarthat... Legyen róla meggyőződve mégis, hogy jogos igazam tudatában hatalmas erőt fogok találni, s minél több nehézséggel fog járni az ügy, annál több erőfeszítést fogok tenni, hogy diadalra juttassam.
Antoinette helybenhagyóan hajtá le fejét s mély tünődésbe merült. Pár pillanat mulva fölsóhajtott s szeme könnyel telt meg. Pascal elhalványult s mozdulatot tett feléje. Antoinette elmosolyodott és azt mondá:
- Bocsásson meg... annyi a bánatom, hogy a legegyszerübb ildomosságról is megfeledkezem miatta...
Ismét felölté kissé fennhéjázó derültségét:
- Most már kénytelen lesz ön, sokszor fáradni ide... Bizonyára rágalmazni fognak bennünket... Önnek tehát meg kell velünk ismerkednie, úgyszólván együtt kell velünk élnie, hogy rámutathasson arra, milyenek vagyunk, s így védelmezhessen bennünket... Áldozatot rovok önre, midőn azt kivánom, hogy szorgalmasan járjon egy házba, ahol nem talál mást, mint egy beteg öreg embert, meg két szomoru nőt... Reménylem, lesz kegyes ebbe beletörődni?...
Pascal szó nélkül hajtá meg magát. Reszketett a félelemtől és az örömtől: örült, hogy a kastély kapui nyitva állnak előtte, s megijedt, midőn arra a zavarra gondolt, amelyet a bizalmas érintkezés szívében támasztani fog. Visszamentek a szalonba. Pascal, éppen amint belépett, hallotta, amint Saint-Maurice kisasszony ezt mondá harsány hangon Malézeaunak:
- Hiszen föl sem nyitotta a száját! Ilyen hallgatag ügyvéd sohse fogja megszabadítani azt a gyereket! No már nekem a fejembe nem veri, hogy egy ügyvéd fölmentheti a védencét, ha két óra hosszat egy végben nem beszél!
A marquis pedig folyvást azt hajtotta az ő üres, csörgő hangján:
- Az én eszmém volt... Ne féljen, néni... Nekem jó eszméim szoktak lenni.
Pascal odament Malézeauhoz, köszönt az aggastyánnak, Izabella néninek s miután Antoinette a kapuig kisérte, eltávozott.
E látogatástól fogva mindennap eljárt a kastélyba s másnap már ott találta Croix-Mesnil bárót. Nagyon tartott attól, hogy a fiatal katonatiszttel érintkezésbe kell lépnie. De elfogultságáról csakhamar letett. A fiatal báróban udvarias, tartózkodó, kissé hideg embert ismert meg, akit csakhamar igazi értéke szerint tudott megbecsülni. S annál élénkebben vonzódott hozzá, mert abban, akiben szerencsés vetélytársat gyanított, nem talált mást, mint társat a szerencsétlenségben.
A kedves közöny, amellyel Antoinette a báróval bánt, Pascal előtt úgy tűnt föl, mint a szerencsétlenség netovábbja. Fölfogta, hogy Croix-Mesnil szereti Antoinettet, de semmit sem remél. Róbert veszedelme az utolsó kötelék volt, amely még ehhez a házhoz fűzte, amelyben egykor boldogságot remélt élvezhetni. Most már csak szenvedett benne, s érezhető volt, hogy csupán kötelességből jár ide. Dicsérő, hizelgő szavakat talált barátja védője számára, s oly finom tapintattal viselte magát, hogy Pascalt teljesen megnyerte.
Különös látvány is volt ez a két fiatalember Antoinette mellett. Mindegyik szenvedélyesen szerette s mindegyik el volt tökélve arra, hogy szerelmét el nem árulja: szeretetreméltó, finom, könnyed volt az egyik, érzelmeit kifogástalan modorral palástolva el; komoly, rideg, fagyos a másik, néha egy-egy hirtelen fölhevüléssel, amely lángot gyújtott szemében s ihletszerü nemességet kölcsönzött taglejtéseinek. Amikor Pascal, így akaratlanul szabad folyást engedett hevének, a leány arca egyszerre elkomolyodott, szemöldöke megrezdült, ajka összébb szorult s vonásai a magábamerültség kifejezését öltötték.
Úgy tetszett, mintha nem hallaná többé, amit körülötte beszélnek; azt hitte volna az ember, hogy valami benső hangra figyel, amely parancsolóan szól hozzá. S amidőn Pascal ismét a maga szokott kimért hangján kezdett beszélni, Antoinettenek az arca ismét nyugodt lett.
Ezeket a futólagos elváltozásokat talán senki sem vette észre, csak Malézeau, aki az aranyfoglalatu pápaszem mögül a maga folyvást forgó szemeivel nagyon élesen tudott látni.
Mialatt a kastélyban így telt lassan a várakozásban az idő, a Vásár-utcában csak egyre nagyobb lett az izgatottság. A felsült gyűlölet, a kudarcot vallott kapzsiság Carvajant olyan dühbe ejtette, hogy az eszét kezdték félteni. Carvajan, anélkül, hogy csak ki is mozdult volna a házból, az ő csodálatos ösztönével, amely mindig vezérelte, pontosan számot tudott magának adni a közönség hangulatáról. A közvélemény mintegy visszhangként támadt föl benne. Latolgatta, egybevetette a dolgokat, s dühvel volt kénytelen magának megvallani, hogy amidőn ez a fiatalember, aki sohasem vétett senkinek, áll szemközt ő vele, Neuville zsarnokával, senki sem habozhatik. S amidőn Fleury, hogy lecsillapítsa, az ellenkezőt mondá neki, indulatosan vágott szavába:
- Hallgasson, maga bamba, nem tudja, hogy mit beszél! Pascal az, aki vesztünket okozza! Nem ismeri maga ezt a fiút... Nem kellett volna engednem, hogy hazajőjjön. Ugy ki fogja az forgatni a hallgatóit, mint a keztyüt... Mekkora barom voltam, hogy összevesztem vele! A szenvedély ragadott el!... A szenvedélyesség csak ostobaságokat követett el az emberrel! Ha nem dühösködtem volna, hanem inkább okoskodom... megkaphattuk volna Clairefontot annak a mihasznának a szabadságáért, akinek az elitélése úgyis csak gyönge elégtétel lesz nekem... Ostoba voltam Fleury... még maga sem tudott volna ostobább lenni!
S miután ezzel a gorombáskodással némileg könnyített magán, nagy léptekkel járkált a szobában:
- Csak beszélhetnék Pascallal... talán még ki lehetne egyenlíteni a dolgot... De nem akar idejönni... Én meg nem mehetek el Malézeauhoz... Ugy látszanék, mintha kapitulálnék!... Hej pedig... az utolsó pillanatban visszavívni a győzelmet... legyűrni őket, amikor azt hiszik, hogy megfogtak! Az volna csak a diadal! De hogyan?
Egy délután öt óra tájban, Pascal, amint Clairefontból lefelé jött, hallotta, hogy nevén szólítja valaki. Megállott s éppen a bánya kanyarulatánál apjával állt szemközt.
- Minthogy te nem akarod megtenni az első lépést, - mondá az öreg, - nekem kell megtennem... Akarsz velem vagy öt percig beszélgetni?
Bevezette fiát a sűrűbe s egy dombocska tövébe telepedve, tompa hangon kezdé el:
- Nagyon boldogtalanná teszesz... Nem tudom megszokni azt a gondolatot, hogy összejátszol az ellenségeimmel. Vénségemre, amikor már olyan kevés van hátra az életemből, elszakadni a fiamtól... s ilyen keservesen... ez több, mint amennyit elbirok!... Halljuk hát, mi kell ahhoz, hogy vége szakadjon ennek a rettenetes meghasonlásnak?
- Óh, ha őszintén akarja, könnyü lesz, - mondá Pascal örömmel.
- Nohát, gyere vissza hozzám s mondj le a Róbert védelméről.
- Visszamegyek apám, ha kívánja; de a kötelesség alól, amelyet magamra vettem, nem vonhatom ki magamat.
- De ha te azok mellett emeled föl szavadat, az nekem arculütés.
- Nem az; mert úgy tüntethetem föl eljárásomat, hogy az ön beleegyezésével cselekszem...
- Hát annyira le vagy kötve azokhoz a Clairefontokhoz? - kérdé Carvajan növekvő ingerültséggel.
- Magammal szemben vagyok lekötve!
- Pascal! - kiáltá a polgármester.
Nem folytatta tovább. Magával beszélt:
- Vasfejü ez a fiu!... Nem lehet vele okosan beszélni soha!... Pedig kijátsszák... Hanem a szerelem vakká teszi!...
Megfogta fia karját s megrázta:
- Hát miért van szemed? Nem látod, hogy annak a kisasszonynak szeretője a dragonyos kapitány?
- Apám! - kiáltott föl Pascal elfehéredve. - Eh, hagyjuk ezt, nem hallgatom önt tovább...
És sietve tartott az út felé.
Carvajan utána ment s folyvást beszélt hozzá:
- Nem esküsznek meg... mert házasság nélkül is elvannak... Nem én költöttem ezt rájok... Az egész város beszéli... Hogy nevethetnek azok te rajtad!
Pascal fölordított s bősz arccal fordulva hátra, kiáltá:
- Hallgasson! mert el találnám feledni, hogy apám!
Carvajan megállott.
- Nohát nem szólok többet! De te meg ne hagyj így el... Pascal, szenvedek... Pascal, te, hát nem lehet veled beszélni?
S szorongástól eltorzított arccal nézett fiára.
- Isten vele, apám, - mondá a fiatalember. - Elfelejtem azt, amit meghallgatnom kényszerített. Tiszteletemnek még egy utolsó bizonyítékát adom ezzel önnek.
Távozni akart, de az öreg utána kiáltott.
- Maradj még egy pillanatig...
Arca egész vörös lett, szólásra nyitotta száját s hallgatott, rettentő izgatottsággal látszott küzdeni.
Végre szakgatott hangon ezt mondá:
- Nem tudod mit cselekszel. Olyan haragot és gyűlöletet vonsz magadra, amely ellen talán nem lesz módomban, hogy megóvjalak... Ne járj többet erre... Ha a kastélyba mégy, a nagy úton menj... Isten veled!
Csaknem futva távozott a Pourtois-féle vendéglő irányába. Pascal hazatért a Malézeau házába s azt gondolta magában: - Apám rám akart ijeszteni... Mitől kellene tartanom? S a kastélyba menet, tovább is a Bánya ösvényén járt.
Két nappal utóbb, amint a kastélyból lefelé jött s az ösvény kanyarulatához ért, lövést hallott s a feje fölött egy lábnyira egy faág tört le és esett lába elé. Pascal egy ugrással a dombocska tetején termett s kitekintett a távolba. Ugyanabban a pillanatban másik lövés dördült el s füle mellett golyó sivított.
A napszállat vörös fényében Pascal kicsiny fehér füstfelhőt látott fölszállni, s mint a nyúl a rekettye közt, futott Chassevent, puskával kezében Couvrechamps felé.
- Ha a gazembernek jobb fegyvere van, meghaltam! - mondá magában Pascal.
Eszébe jutott apja figyelmeztetése...
- Ő sejtette ezt... Óvni akart... Lám, mégsem halt ki belőle minden szeretet...
A kastélyban nem szólt az esetről, de attól fogva más úton járt.
A következő héten a törvényszék kimondta a vád alá helyezési határozatot s nagy szívszorongással kellett lemondani arról a különben gyönge reményről, hogy Róbertet föloldják a gyanu terhe alól. Pascalnak most már Rouenbe kellett mennie, hogy érintkezésbe lépjen védencével.
Izabella néni, midőn arról értesült, hogy Pascal végre láthatja Róbertet, úgy ugrott föl, mint valami fúria:
- Én is megyek... Elkisérem önt! - kiáltott föl lángoló arccal. - Óh, édes gyermekem, nem tagadhatja meg tőlem azt, hogy magával vigyen... Ott akarok lenni, hogy melegében hallhassam azt, amit az én szegény kis fiam önnek mondani fog.
- De, kedves kisasszony, hiszen maga is beszélhet vele... Engedélyt eszközlök ki önnek, hogy bejárhasson hozzá...
- Akkor hát induljunk... Haladéktalanul... Éppen csak összecsomagolok valamit s rendelkezésére állok... Óh, kedves barátom!... - A vén kisasszony a nyakába ugrott Pascalnak s esze nélkül szaladt szobájába...
Antoinettet mély szomorúság lepte meg az elutazás gondolatára. Izabella néni elmegy. Pascallal!... Antoinette előtt síváran állt a jövő... Hát ki foglal el szívében olyan nagy helyet? Izabella néni-e, vagy Mairefont új vendége? Föllázadt maga ellen, gyöngének szidta magát s büszkeségében keresve azt az erőt, amely magában hiányzott, fagyos méltósággal fogadta Pascal búcsúzását.
- Most már nem látjuk egymást a döntő napig, - mondá Pascal. - Igérje meg, hogy ott lesz. Jelenléte nagy erkölcsi erőt fog nyújtani bátyjának. Ami engem illet...
Megállt s aztán szenvedélyes hangon, amelyet Antoinette még nem ismert, tevé hozzá:
- Ami engem illet, legyen róla meggyőződve, hogy ön előtt és ön miatt meg fogom tenni a lehetetlent is.
Antoinette felelet nélkül hajtotta meg magát. Pascal elbúcsúzott a marquistól, aki mozdulatlan maradt a maga mosolygó nyugodtságában s Izabella nénivel együtt eltávozott. Antoinettenek pedig, midőn az aggastyánnal egyedül maradt, úgy tetszett, mintha a napvilág sötétebb, az eső kellemetlenebb, a szél csipősebb volna.
Egy szót sem szólt estig s szórakozottan hallgatta atyját, aki folyvást beszélt, anélkül, hogy mondott volna valamit, mint az öreg malom, amely üresen jár. Harmadnapra nagy öröme volt: Izabella nénitől levél érkezett, amely ujságot hozott.
Az öreg kisasszony rendkívüli fölindulás befolyása alatt írhatta azt a levelet; látta Róbertet. S levele ugyancsak elárulta Pascal iránt való háládatosságát, aki előtte megnyitotta a börtön ajtaját, mert ő róla csaknem annyit írt, mint unokaöccséről. Gyöngéd érzelmi közösség olvasztotta őket össze.
„Ha látnád azt a szegény gyereket”, - írá, - „mennyire megváltozott. Lesoványodott, megsápadt... Amikor odamentünk, úgy rémlett, hogy a hosszu folyosóknak sohasem érjük végét... Végre a porkoláb megállt az ajtó előtt, amelyben szelelőlyuk volt, kinyitotta s ott láttuk faágyon a gyereket. Amint meglátott, elkiáltotta magát örömében, azután meglátta Pascalt... Fölegyenesedett, úgy néztek egymásra pár pillanatig. Róbert annyira el volt ámulva, hogy az én jelenlétemről is megfeledkezett. Rettentő indulatossággal kiáltá: „Mit akar itt a Carvajan fia?” Erre a másik azon a hangon, amelyet már ismersz és olyan szelídséggel, amely a lelkembe hatott, azt felelte: „Védelmezni, Clairefont marquis fiának a becsületét és szabadságát!” Egymásra néztek, mintha mindegyik a másiknak a lelkét fürkészné, azután pedig nagyot sóhajtva borultak egymás karjaiba... Megértették egymást egy perc alatt. Erre aztán a gyerek, minden büszkeségét letéve, nem tartóztatta magát többé s kettőnk közt sokáig sírdogált. Elbeszéltünk neki mindent, a marquis betegségét, meg ami azután következett... Bele nem fáradt az ölelésembe, meg Pascal kezének a szorongatásába. Neked gyöngéd üdvözletét küldi s kér, hogy csókold meg helyette apátokat... Holnap és most már mindennap, megint fölkeressük...”
Antoinette könnyel áztatta ezt a levelet. S képzeletében egyszer maga előtt látta Pascalt és Róbertet ölelkezve. Arcuk bizalmat és örömet fejezett ki. Mily hasonlóság az érzésben s mégis mily különbség a természetben! Pascal: a köznép gyermeke, Róbert: a vidék urainak sarjadéka; amaz barna, haja fekete, homloka széles, orra finom, feketeszemü, borotvált ajku, egész valója lelki erőt, eszességet árul el; emez rózsás arcú, szőkehajú, széles orrú, szeme kék, bajusza hosszan lecsüngő, mint egy frank vezérnek. Szembeszökő ellentét, amely világosan tünteti föl sajátságos eredetiségüket.
Izabella néni mindennap írt levelet s nem fogyott ki Pascalnak a dicséretéből. Mind a ketten a saint-seveti kocsigyárosnál laktak s közös háztartást vittek.
„Nem akarok nélküle lenni”, írá Saint-Maurice kisasszony, „s látom, hogy ő is hiányomat érezné nekem. Estéinket csevegéssel töltjük. Ő elbeszéli nekem az utazásait... Oh, milyen balul itéltem meg eleinte a félénksége miatt... Mert ez a fiú olyan tartózkodó és szelíd, mint egy igazi leány... Beszél ez, édesem, órahosszat, s valósággal megigéz... Sohasem hittem volna, hogy egy férfiúnak ilyen jól pereghet a nyelve! S most, hogy már bizalmasak vagyunk, elmond nekem mindent... Ismerem a gyermekkor éveit, amik olyan boldogtalanok voltak... Hej, az a vén Carvajan! Mi csak elég nagy gazembernek ismerjük... no, hát százszor, ezerszer akkora! Bízvást elmondhatni, hogy ő volt az oka, hogy a bánat megölte ennek a szegény fiúnak az édesanyját... Ha tudnád, mit kellett Pascalnak mi miattunk szenvednie... De határozottan a lelkemre kötötte, hogy erről neked sohase szóljak... S látod is, hogy tartózkodom tőle... De van egy részlet, amelyet meg kell ismerned, mert azt bizonyítja, hogy ellenségeinket mennyire aggasztja az a támadás, amelyet nekünk Pascal nyújt... Pár nappal az eljövetelünk előtt Chassevent besötétedéskor kétszer lőtt rá a kedves fiúra a Bánya völgyében. Igen, azok a zsiványok el akarták tenni láb alól a mi ügyvédünket!... Megmenekült, tehát győznünk kell... A sors úgy akarja, s én meg is álmodtam...”
Néhány nappal utóbb ezt írta:
„Közeledik a nagy pillanat. A törvénykezési időszak megnyílt... Pascal tegnap elvitt az igazságügyi palotába, - remek egy épület... Bevezetett a tárgyalási terembe, hogy megszokjam... Mondhatom, hogy meg is voltam hatva... Milyen fönséges és félelmes... azok a vörös-palástos bírák! mintha csak az inkviziciót láttam volna magam előtt... A hátfalon nagy feszület, amelyen a megváltó megtört szemmel néz föl az égre... Régente, aki esküdött, feléje nyújtotta a kezét... de most már nem az istenre esküsznek, - ami tetemesen meg fogja könnyíteni ellenségeinknek a hazudozását... Na de mindegy, én bízom!...
Tegnap találkoztunk Fleuryvel, Tondeurrel meg Pourtoisval... Az első kettő jezsuita-képpel fordult félre, de Pourtois könyörgő pillantást vetett ránk. Képzeld, ez a potrohos ember pár hónap alatt úgy megsoványodott, hogy alig lehet ráismerni. A képén ráncos, lágy a bőr... A pohos most olyan vékony, mint az orsó. Pascal meg van róla győződve, hogy hamis tanúságot tett és most bántja a lelkiismeret...”
Végre még egy utolsó levél érkezett:
„Holnapután lesz a nagy nap... Milyen hosszunak tetszik az idő... Te reggel indulsz el Neuvilleből s tíz óra húsz perckor érsz ide... Az elég korán lesz... Én majd várok a vonatnál.
A párisi ügyvéd is itt van s Pascal ma délelőtt beszélt is már vele... A nagy férfiú kiment vadászni Malaunayba az ismerőseihez... Vadászat közben tárgyal... Ez a mi kedves fiúnk azt mondja, hogy a jeles ügyvéd főtörekvése az ellenfél legyalázása... Vörös még a bőre alatt is, s főképp azért olyan kaján, mert még nem bírta magát szenátornak kineveztetni... nevezzék ki tehát s hagyjon nekünk békét...
Minél közelebb érkezik a rettenetes pillanat, Róbert annál nyugodtabb lesz... Bízik az igazságban meg a védőjében... Egy kicsit visszanyerte már az előbbi külsejét... De még nem egészen olyan, mint volt... Hiszen majd meglátod... Én Istenem, bárcsak vége volna már!...”
Antoinette, aki az utolsó pillanatig folyvást titkolta atyja előtt a tárgyalás időpontját, az elutazás reggelén kénytelen volt azt vele közölni. Az aggastyán még nem kelt föl. Fölegyenesedett. A mosoly, amely most folyvást az arcán volt, eltünt s szemének megvillanása gondolkozást árult el. Régi hangján mondá:
- Leányom, kemény megpróbáltatáson megyünk keresztül... Menj támogatni bátyádat... Menj, foglald el helyemet s erősitsd meg jelenléteddel annak a bizonyosságát, amiben mi nem kétkedünk, hogy egy Clairefont nem véthetett a becsület ellen. Vidd el áldásomat fiamnak, s bármi történjék is, mondd meg neki, hogy sohasem fogok ártatlanságában kétkedni...
Az aggastyán rátevé kezét leánya fejére s gyöngéden mondá:
- Menj, gyermekem... bátorság.

XI.
Négy óra volt s a tárgyalási teremben homályosodni kezdett. Óriási sokaság szorongott a padokon, gyülekezett a folyosókon s tolongott az ügyvédek és hirlapírók számára fentartott emelvényeken. Egy szögletben, az első sorban, de mégis elkülönítve a kiváncsiak tekintetétől, Antoinette és Izabella néni hallgatták elejétől fogva a rettenetes vitát, amely a körül forgott, ami nekik a világon a legdrágább: Róbert élete és becsülete.
Előttük terült el a nagy terem, amelynek közepén a korlát állott, s odább az asztal a bűnjelekkel: egy nyakkendő, meg egy selyem-zsebkendő, egészen a háttérben pedig a törvényszék ült, nyugodtan s ijesztően a maga rideg komolyságában. Balra az esküdtek s jobbra a vádlottak padja, amelyben most két csendőr között egy Clairefont ült.
A védelem padján ült Pascal, fekete palástban, vállán a fehér hermelinnel.
Az egész közönség feszült figyelemmel hallgatta a tárgyalást. A harc reggel óta fáradatlan élénkséggel folyt a vád és a védelem között. Róbertre nézve kedvező volt a kihallgatás. Pascalnak a tanácsára igen tapintatosan és mérséklettel viselte magát. A fiatal gróf ez egyszerü és szerény magatartása jó hatást tett. De a tanuk kihallgatása nagyon megzavarta az esküdteket.
Tondeur és Fleury tüntető jóakarattal szólottak azokról a veszedelmes erőszakoskodásokról, amelyek a fiatal gróf terhére rovattak föl; Pourtois pedig habozva és reszketve beszélte el a gyilkosság jelenetét. Tuboeufék, meg a Montagneból elhozatott lovász következtek ezután, s az elnök, a maga rendelkezési jogánál fogva, Chassevent is kihallgatta.
A vádak csomója ügyesen volt összehurkolva, s a bizonyítékoknak oly egészét képezte, amelyet nehéz volt megbolygatni. De Pascal változatlan hidegvérüséggel, szabatossággal intézte kérdéseit a tanukhoz, vitatta vallomásaikat s iparkodott azokat egymással ellentétbe hozni. Kiválóan egy körülményt igyekezett megállapítani, azt, hogy Róza és Róbert a legjobb barátságban voltak. A leány saját szántából ment a fiatalemberrel, nem kellett erőltetni, rábeszélni. S ezt váltig erősítette is valamennyi tanu, azt gondolván, hogy ez csak annál nagyobb bizonyítéka a bűnténynek. Oh, igen, vele ment a szegényke, karonfogva, jókedvüen. Még nevetni is hallották az úton. Nem kérette magát, hogy a marquis fiával kacérkodjék... És ő!...
Róbert mozdulatlanul hallgatta mindezt, s a vádakra csak a büszke, rendületlen magatartásával felelt. Csupán egyszer vesztette el türelmét, amikor Chassevent dühösen vádolni kezdte, s hevesen szólt a vadorzóhoz:
- Az a bűntény, amellyel vádol s amelyet el nem követtem, nem az egyetlen, amelynek a Bánya völgye volt színhelye... Gyilkossági kísérlet történt ott mostanában is... De erről hallgat...
Chassevent elsápadt. Az elnök fölhívta Róbertet, hogy magyarázza ki magát. De ő hidegségét visszanyerve, csak azt felelte:
- Nem azért vagyok itt, hogy vádoljak, hanem, hogy védelmezzem magam... Ez az ember jól tudja, hogy mit akartam mondani...
Egyebet nem lehetett belőle kivenni. De a vád talajt kezdett veszíteni. Zavaró árnyék borult rá. A hallgatóság titokzatos dolgot kezdett sejteni.
A magánpanaszos ügyvédjének beszéde helyreállította a harc egyenlőségét. Finoman, ügyesen, ármányosan szőtte körül Róbertet az erkölcsi bizonyítékok hálójával, a közvádlóra hagyva, hogy a tárgyi bizonyítékokat megállapítsa. E könyörtelen támadás alatt Antoinette és Izabella néni parázson ültek. Kimondhatatlanul szenvedtek. Elveszettnek látták az ügyet: Pascal sohasem lesz képes kitörölni ennek a rettenetes vádbeszédnek a nyomait, amelyben megdöbbentő ügyességgel volt szétboncolva Róbertnek a jelleme. A jó és nemes oldalát teljesen mellőzte, s annál élesebb világításban tüntette föl durva, parancsoló, indulatos természetét. Igy festve, a fiatal gróf valóban az az ember volt, aki a büntényt elkövethette, Rózát talán öntudatlan, de kétségtelen vad fölgerjedésében fojtva meg.
A közvádló beszéde tetőpontra emelte a szerencsétlen nők rettegését. A síri hangú, vöröspalástos tisztviselő olybá tünt föl előttük, mint a bakó előfutárja. Fenyegető karjával mintha már le akarta volna csapni a Róbert fejét. Hangzatos szónoklata rémesen hatott a két nőre. A törvényszéki jelenet színpadiassága lesújtotta őket. Annyit azonban mégis megértettek, hogy terjengős körmondatai során a közvádló helyet adott az enyhítő körülményeknek. Vérpad helyett gályarabság, s ez a gondolat Izabella nénit annyira földühítette, hogy unokahugának csak nehezen sikerült megakadályozni abban, hogy a tárgyalást félbeszakítsa és helyrehozhatatlan botrányt idézzen elő.
- Börtön, fegyház, soha! - mondá a vén kisasszony, fogát csikorgatva. - Egy Clairefontnak! Inkább mérget csempésznék be neki!
- Hallgasson, néni, - mondá Antoinette, - figyeljen s nézze, hogy Pascal úr milyen nyugodt marad...
- Az nem nyugodtság: levertség!
A közvádló beszédének záradéka hivatkozás volt az esküdtszéknek, mint a törvény előtti egyenlőség fölvilágosult őrének szigorúságára s egyszersmind kérlelhetetlen ostorozása a bűnre vezető henyeségnek. Utolsó szavaira a megdöbbenés csöndje következett. Azután az elnök kimondá a szokott fölhívást:
- A védőé a szó...
S kiváncsiságot jelző moraj közepett állott föl Pascal.
Arca igen halvány volt, de soha lángolóbb elhatározottság nem ragyogott ember homlokán. A hallgatósághoz fordult, amelyen mély tekintettel nézett végig, s megtalálván Antoinettet, pillanatig rajta nyugtatta szemeit, mintegy ihletet kérve tőle, s azután beszélni kezdett.
Eleinte igen halkan, bizonyos szenvtelenséggel beszélt, mintha érdemesnek sem tartaná vitatni ellenfejei érveit, s ebben a tompított menetben hangjának megkapó kedvessége volt, amely a hallgatóságon kellemes borzongást futtatott végig. Mielőtt vitázni kezdett volna, hangjának tetszetőssége már is hatott. Mint valami nagy zeneművész, előbb csak lágy, finom akkordokkal látszott hatásos darabját bevezetni. Olyan szembeszökő volt önuralma, hogy a hírneves párisi ügyvéd összevonta szemöldökét s abbahagyta irományainak rendezgetését, amellyel eddig tüntető egykedvüséggel babrált.
A törvényszék tagjai fölegyenesedtek öblös karszékeikben s odafigyeltek. Az esküdtek, megkapva ama benső izgalomtól, amelyet az első billentyü-ütések vagy vonóhuzások virtuózai ellenállhatatlanul idéznek elő: mozdulatlanul hallgattak. A tágas teremben, amelyet az esthomály már elsötétíteni kezdett, egyetlen rezdülés, egyetlen lélegzet sem volt hallható.
Pascalnak a hangja dallamosan járta be a termet, költői bájt nyerve a félhomálytól. S Antoinette elszorult szívvel, rezgő idegekkel hallgatta - aggódva és elragadtatva - ezt a hangot, amely Róbertnek a becsületét és szabadságát védelmezte, de amely - jól tudta ő azt - csak ő érette beszélt. Igen, ez az egész csak neki szólott. Nem hallgatta azt, hogy Pascal mit mondott, csak hangja csengésére figyelt, s az a hang ezt mondá: Imádlak, mindaz, amit teszek és mindaz, amit tenni fogok, csak a te kedvedért van. Éretted harcolok, egyedül te éretted... Ne félj: emberfölötti erő fog bennem támadni s diadalt aratok, mert hiszen a te ügyedet védelmezem...
Antoinette egyszerre bizalmat érzett magában gerjedni. Nem félt már, zsibbadtságba merült, amelyben a képzeltet nem tudta megkülönböztetni a valótól. Úgy tetszett, mintha felhő burkolná be s eltűnnék körülte minden. Végtelen űrben lebegett, amelyben isteni hang zengedezett, s az a hang fölidézte az ő gyermekkorát, bátyjáét és verőfényben fürödve jelent meg a Clairefonti park... Szegény, beteges asszony járkál a terrászon - a marquisné, aki homlokán viselte már a halál sápadtságát... Szegény árvák, akik nem ismerték az anyai szeretet gyöngédségét s akik tudományos búvárlatokba merült atyjok és szerető, de gyöngeszívű nagynénjök közt nőttek föl, kissé vad szabadságban!... És előtárult a család egész életmódja a maga patriarchai egyhangúságában ott a csöndes, elhagyatott kastély falai közt; a gyermekek tisztelő szeretete atyjok iránt, meghódolásuk szeszélyei előtt... s lassan-lassan az anyagi hanyatlás térfoglalása a házban, egy egész vidék kapzsiságból eredt ellenségességének folytonos hatalmaskodása az aggastyán körül.
Teljes, megragadó képet nyújtott ez az alattomban folyó harc, amelyet a birtokra vágyó szövetségesek a rögeszméjébe merült szegény marquis ellen folytattak. Az eddig leleplezett részletek egymásután kezdtek kivilágosodni, láthatókká lenni. Most már nem hizelgő és gyöngéd volt a hang, hanem szigoru és szomorodott. De annál megindítóbb volt. Dallamosan, színezetten szállt el az ajkról, elandalítva a fület, megvesztegetve a lelket. Az előadás gyorsabb lett, az érvek szorosabban csoportosultak, ostromló hadoszlopok módjára bocsátva rohamra.
És Antoinette folyvást hallgatta, tüzes kiváncsisággal, lázasan, lenyűgözve, megtestesítve magát abban, aki fülét elbájolá, élve az ő életét, hevülve az ő lelkesültségétől s együtt harcolva ő vele. Bele volt olvadva egészen, segítette, súgott neki, bátorította; s a csalódás olyan teljes volt, hogy azt képzelte, maga védelmezi bátyját. Az a világos, hatalmas szózat az ő gondolatainak a kifejezése volt s a Pascal ajkával ő beszélt. Olyan élénk volt e benyomás, hogy az előbbi csalódás egyszerre megszűnt s Antoinette föleszmélt álmodozásából. Szeme fölnyílt. Ismét maga előtt látta a sokaságot, nagynénjét, a törvénytevőket, bátyját és Pascalt.
Pascal nem volt már halvány, erős hevület színezé arcát s taglejtése merész, hatalmas volt. Maró gúnnyal vitázott, s azok a kérdések, amelyeket a tanúk kihallgatásakor tettek, most védelmi eszközül szolgáltak. Birokra kelt ellenfeleivel s ellenállhatatlan erővel sújtotta le őket. A világos tények veszedelmes épülete, amelyet Róbert ellen emeltek, összeomlott s csak romladványai maradtak. Kiszámított fokozatossággal most annak a vizsgálatára tért át, hogy mi bírhatta volna Róbertet a bűntény elkövetésére, s bebizonyította, hogy lehetetlen rá egyetlen okot is találni. Miért gyilkolt volna? Mi célból? Mi okból? Mi érdekből?
Az erkölcsi föltevések mind alaptalanok s pillanatra sem állhatnak meg a józan ész itélete előtt. Ki látta a gyilkost? Chassevent és Pourtois. Hogyan látták? Messziről, sötétben, futva. S mi értéke van az apa tanúskodásának, akit a kapzsiság ösztönöz, amit azzal árul el, hogy kárpótlást követel? Persze, a tettesnek Clairefont grófnak kell lennie, aki fizethet, nem pedig valami jött-ment útonállónak, titokzatos gyilkosnak, akit rosszul nyomoztak, mert nem kívánták megtalálni.
Aztán meg Pourtois! Ez a reszkető, ijedt tanu, akire alig lehet ráismerni, akit olyan rettegés zaklat, amely lelkifurdaláshoz hasonlít, aki dadog, Chasseventre hivatkozik s egészben véve nem is látott egyebet, mint amit a vadorzó ráparancsolt, hogy lásson. És ilyen emberek tanúskodására mernek alapítani főbenjáró vádat!
Gúnyorosan, fölháborodottan, maróan fejtette föl tovább a Clairefont-család ellen szőtt összeesküvést, rámutatott a kelepcére, amelyben Róbertet oly ügyesen fogták meg, nem kimélve többé semmit, csapást csapásra mérve, lankadatlanul sivíttatva gúnyjának sebes, gyilkos nyilait. A szövetségesek pedig rettegve látták, hogy ellenfelük dühe előtt mint esnek el egymásután az ő hadállásaik. Ő volt most már a csatatér ura, megdöntött, elsöpört mindent, - a vádból nem maradt semmi. Fleury, Tondeur és Chassevent rémült pillantásokat váltottak egymással; Pourtois pukkadt hólyagként lapult meg padján s váltig sóhajtozott.
Pascalnak a győzelme bizonyos volt. A már megnyert hallgatóság hullámzani kezdett, mintegy szükségét érezve annak, hogy tüntessen, tapsoljon. A szónok pedig, hirtelen visszatérve beszéde kezdetének szelid lágyságára, rátért a befejezésre, amely zengzetesebb, gyöngédebb volt, mint egy imádság. Az egyes mondások ringatózva lebegtek el, mint a tömjén füstbodrai. Semmi ostorozás, semmi harag sem volt többé szavaiban, csak mély szánalom a szerencsétlen ifjú iránt, aki oly méltatlanul szenvedett, a szegény áldozat árnya szintén ott lebegett fölötte. Oltalmazóan, esdeklően, maga is közbenjárva az ártatlan érdekében.
Kéjes csillapultság szállt a lelkekbe. A feketeség mintegy varázsütésre eloszlott, s tiszta és szeplőtlen lett minden. Pascalnak a hangja mély csöndben halt el, s a sokaság ajkán moraj kelt, hosszas, lihegő, mint a zokogás.
Antoinette és nagynénje reggel óta most néztek először egymásra elfogódottság nélkül. Arcukat könny árasztotta el, de fájdalmukba visszatért a remény. Kezeik reszketve szoríták meg egymást. Beszélni még nem mertek. Örömükből egyszerre zajgás riasztá föl őket. A magánfél ügyvédje dühösen emelkedett föl, hogy válaszoljon. És szükségét érezvén annak, hogy döntő csapásokat mérjen ellenfelére, habozás nélkül kezdett személyeskedni.
Ördögi ügyességgel kapta föl azt, amit Pascal a Clairefont-család ellen szőtt összeesküvésről mondott s rosszakaratu célzásokra ragadtatta magát. Lám csak! Pascal leplezi le ezeket a tényeket? S csakugyan olyan rosszalandók-e azok, holott, - úgy mondják, - éppen az ő apja volt kezdeményezőjük? Vagy talán közönséges hitelműveleteket akarnak itt úgy föltüntetni, mint sötét üzelmeket? A meggyőzni akarás heve nagyon messze ragadta a védőt s megfeledkezett arról, mivel tartozik az igazságszolgáltatásnak s mivel tartozik magának. Mert azok az okok, amelyek arra bírták, hogy Róbert védelmét elvállalja, megmagyarázhatatlanok, s ezalatt tagadhatatlanul valami fogás lappang, amelynek célja az esküdtek félrevezetése.
Ez a néhány fagyos, metsző mondat kényelmetlenséget idézett elő a hallgatóságban. Az esküdtek egymásra néztek. Antoinettenek elszorult a szíve. Fölfogta, hogy ezek a gonosz szavak mily fájdalmasan hatnak Pascalra. Halálos viadalt sejtett. Megszorítá nagynénje karját, hogy szinte fájt, imádkozni akart s csak annyit tudott mondani:
- Istenem! én Istenem!...
Pascal felszökött ültéből. Úgy rázta fejét, mint a sebzett oroszlán, szeme villámokat lövelt s öklével döngette a korlátot.
- Ide viszik hát! Látva, hogy nem semmisíthetik meg azt, akit védelmezek, az én személyemben akarják sújtani. Azzal vádolnak, hogy megfeledkeztem arról a névről, amelyet viselek, amidőn erre a helyre ültem. És lelkiismeretemhez mernek kérdést intézni. Nos hát, az felelni fog!... Igen, odahagytam, eldobtam magamtól, elfeledtem mindent, hogy idejöhessek támogatni szavammal Róbert de Clairefontot, s éppen ez a leghathatósabb bizonyíték, amellyel az ő ártatlanságáról önöknek szólhatok. Én, aki támogatom, én, aki buzdítom, én, atyja ellenségének a fia! Ha ő bűnös volna, milyen embernek kellene nekem lennem? az ő becstelensége föltételezi az enyémet, az én becsületem kezeskedik az övéért! Azért most valóm egész erejével állok önök elibe és bizonyítom, hogy ő nem bűnös!
Olyan elkeseredett följajdulás, olyan dühös kitörés volt ez, hogy a két nő megfeledkezett mindenről, s csak Pascalt nézték, amint fölháborodásában fönségesen, büszkeségtől sugározva áll ott. E pár pillanat alatt egészen átváltozott. Kihivó tekintetet vetett ellenfelére. Kész volt folytatni a harcot, meztelenre tárni szívét, folyatni eleven teste vérét is ha kell, hogy ügyét diadalra juttassa. Nem látott már maga előtt mást, mint megindulástól hevült arcokat. Megérezte, hogy megnyerte a csatát, s az egész termet mintegy átkaroló, hajlékony taglejtéssel, hozzátéve:
- De úgy hiszem, eleget mondtam. Sérteném önöket, ha folytatni akarnám.
Ez volt az utolsó ágyulövés. Az elnök mogorva hangon hadarta el az esküdteknek a szabályszerü figyelmeztetést, s látván, hogy a vád nagyon meg van ingatva, mintegy végső reményül a nem szándékolt emberölés kérdését is föltette. A törvényszék visszavonult, az esküdtek a tanácskozó-terembe mentek át, a vádlottat kivezették, s a hallgatóság élénk örömmel állott föl, kinek-kinek jól esvén, hogy a lábait kinyújtóztathatja.
Az ügyvédek csoportosan fogták körül Pascalt, lelkes fölkiáltásokkal üdvözölték őt. A nagynevü párisi ügyvéd maga is áttörtetett a sokaságon s gratulált ellenfelének.
- Nos, kedvesem, - kiáltott föl Izabella néni, - most már hallottad ezt a mi Pascalunkat!... Ez aztán a fiú, mi?... Én lélegzeni is alig bírtam... Elővett a fuldoklásom... Hol forróságom volt, hol fáztam... Istenem, istenem, csak nagy tehetség is kell ahhoz, hogy az embereket így megindítsa valaki! Nézted az esküdteket?... Oda voltak... Oh, kedves gyermekem, beh elégedett is vagyok!
- Várjunk, néni, még nincs vége.
- Ugyan már!... Hát lehet itt csak kételkedni is! Csak nem adták el magukat az esküdtek mindannyian Carvajannak? Mert a kérdés világos, mint a nap!
A vén kisasszony fölugrott, mintha rúgó pattantotta volna föl. Pascal állt előttük.
Elhagyta padját, elmenekült kartársainak magasztalása elől s jutalmát jött fölvenni: egy mosolyt, egy szót Antoinettetől.
- Nos, kedves gyermekem! - kiáltott föl Izabella néni lelkesülten, - ugye, meg van mentve?
- Reménylem, - viszonzá Pascal. - Ez az általános vélemény... De az esküdtekkel sohasem tudja az ember, hányadán van... Várjunk türelmesen...
- Milyen hosszunak tetszik az idő! - mormolá Antoinette.
- Majd rövidnek fog tetszeni, ha bátyját magával viszi!...
- Óh Istenem, hát lehetséges? Úgy kétségbeestem már...
- Mindjárt meg fogja látni...
Az esküdtek csengetyüje megszólalt. Mély csönd borult a teremre, amely fájdalmasan nyomasztá a két nőt. A közönség türelmetlen kiváncsisággal helyezkedett el újra, az eredményt várva. Pascal visszatért helyére, Róbert ismét megjelent a vádlottak padján, s szigoru, sötét arccal léptek be a törvényszék tagjai. A szünet alatt kivilágították a termet s a birák komor arcai élesen váltak ki a faldíszítmények sötét hátteréről. Az esküdtek beléptek s az egész hallgatóság állva, pihegve hallgatta a verdiktet. Az esküdtek elnöke érdes, reszkető hangon mondá ki e szavakat:
- Becsületemre és lelkiismeretemre, az esküdtek felelete az összes kérdésekre egyhangulag „Nem”.
A terem minden zugából meghatott, ujongó kiáltás hangzott föl, üdvözölve a fölmentést. Azután pedig az ismét helyreállott csöndben rettentő ordítás hallatszott, mintha valami vadállatot fojtogatnának.
Saint-Maurice kisasszony volt, aki életében most ájult el először.
Az elnök szavai, amelyek Róbert szabadlábra helyezését mondták ki, elvesztek a zsivajban, amelyet lehetetlen volt elcsittítani. Húszan is sürgölődtek az öreg kisasszony körül. A törvényszék visszavonult, a hivatalos emelvény kiürült. A teremőr elkiáltá:
„Tessék távozni...”
- Néni, keressük föl Róbertet! - kiáltá Antoinette.
Ezek a szavak eszméletre téríték Saint-Maurice kisasszonyt, fölugrott, ijedt mozdulattal igazítá meg a kalapját s azt dadogta:
- Hol a gyerek?
Pascal vezette, unokahuga vonszolta, úgy ért ki a tanuk szobájába, s ott látta Róbertet, aki mosolyogva várta. Odafutott hozzá, de Róbert megelőzte s ügyvédje felé sietve, kiáltá:
- Először őt!... Ne vegyétek ezt rossz néven ti, akiket úgy szeretek...
- Óh Istenem! - mondá Izabella néni elragadtatva, - hiszen meg is érdemli.
Róbert átkarolta hugát és nénjét, összefogta őket széles mellére, sírt és nevetett, s azután védője felé tolva őket, mondá:
- Öleljétek meg. Az életemet köszönhetem neki, mert el voltam határozva, hogy ha elitélnek, megölöm magamat.
Antoinette reszketve látta magát Pascal közvetlen közelében. Káprázat fogta el, azt hitte, mindjárt elesik, megfogta a fiatalember kezét, görcsösen szorította meg s kéjes fölindulással érezte, hogy bátyja megmentőjének az ajka mint érinti meg haját. Saint-Maurice néni nem győzte eléggé nézegetni Róbertet: úgy tetszett neki, mintha Isten tudja mióta nem látta volna.
- Nem olyan már az arcod, mint tegnap volt, szegény kis fiam...
- Ma olyan az arcom, mint az elégedett emberé...
- Kedves gróf, - mondá Pascal, - reménylem, nem szándékozik örökre itt maradni. Kitöröltetjük önt a foglyok lajstromából és a nyolc órai vonattal hazautazhatik. A hölgyek azalatt sürgönyöznek Malézeaunak, aki értesíteni fogja a marquist. Pillanatra sem szabad késleltetni édesatyja örömét.
- Igaza van, mint mindig!... De velünk jönnek-e ezek a derék emberek is? - mondá Róbert, a csendőrökre mutatva, akik félreálltak volt.
- Vissza kell önt vezetniök, mint ahogy idehozták...
- Nagyon jók voltak hozzám... Néni, adja ide a pénzét...
S azzal Saint-Maurice kisasszony erszényét beleürítette az elbámuló katonák kezébe, s ismét Pascalhoz fordulva, mondá:
- Gyerünk! megvallom, szeretném már magamat teljesen szabadnak látni...
Kilenc órakor Neuville közelébe értek. A vonat meglassítá menetét, hogy a Theille hídján átrobogjon s fütyülni kezdett az indóház előtt. Róbert kihajolt s nézte Neuville lámpásait, melyek a sötétben fénylő pontokat képeztek.
Izgatottan egyenesedett föl:
- Félóra mulva ölelhetjük apámat, - mondá.
De a pályaudvaron meglepetés várt reá. A perronon Croix-Mesnil báró járkált föl s alá. A két jó barát egyszerre kiáltott föl, s Róbert meg sem várva a vonat megállását, leugrott a kocsiról. Csak néhány gyors szót váltottak. A báró nedves szemmel, sugárzó homlokkal köszönté Antoinettet és Izabella nénit, erősen szorítá meg a Pascal kezét, s e szavakkal: „Jőjjenek gyorsan!” a kijárás felé sietett velök.
Áthaladtak a várótermen, s az ajtó előtt, a családi hintóba ülve, a marquist pillantották meg. Ott várta Malézeau társaságában fia megérkeztét. Mint családfő, személyesen akart ott lenni, hogy fiát fogadhassa, ünnepélyes elégtételt kivánva neki ezzel adni. A nyers természetü fiu, aki annyi lelki erővel állott meg oly rettentő megpróbáltatást, most erőtlenül állott az apai szeretet e gyöngédsége előtt, s gyermekként sírva borult az aggastyán keblére.
- Ezek most boldogok, - szólt Malézeau Pascalhoz, - s boldogságukat önnek köszönhetik... Reménylem, nem fogják elfeledni.
- Ne féljen, gondom lesz rá, hogy a háladatosság ne legyen nehezükre.
Odament a kocsihoz s néhány rövid szóval elbúcsuzott, szabódott Róbert unszolásától, aki erővel magával akarta vinni Clairefontba, s Malézeauval együtt távozott.
A fák sötétjében csakhamar eltünni látta a kocsit, amely Antoinettet elvitte, s azután nagyot sóhajtva, mormogá:
- Vége...
S nem csakugyan vége volt-e az ő boldogságának? - A fiatalember és Malézeau lassan ballagtak keresztül a zajtalan, alvó városon. Betértek a Vásár-utcába, s látták, hogy Carvajan dolgozó-szobájának az ablakai ki vannak világítva.
- Az édesapja fenn van, - mondá a jegyző.
A függönyön fekete árnyak jelentek meg.
- Nincs egyedül, - tevé hozzá. - Fleury és Tondeur a korábbi vonattal jöttek haza. Meghozták a fölmentés hírét s most nyílván tanácskoznak.
- Mit akarhatnak még?
- Semmit. Meg merek rá esküdni. Hét órakor beszéltem Carvajan úrral. Magam mentem el a táviróhivatalba, hogy megkérdezzem, nem érkezett-e még meg a türelmetlenül várt sürgöny... Édesapját, aki ugyanazért jött, már ott találtam... Szótlanul köszöntöttük egymást... Mert három hét óta nem beszélünk már... s várakoztunk. A távíró-tiszt, aki maga is kiváncsi volt, negyedóra mulva odasietett készülékéhez, amely kopogni kezdett s elkiáltotta magát: „Fölmentették!” Nem kérdeztünk többet. Kijöttünk. A téren Carvajan úr megállott; nagyon sápadt volt; azt hittem, rosszul lesz, s odamentem hozzá. Megfogta a karomat, rám támaszkodott, s tompa hangon azt mondá:
- Bizonyos voltam benne, hogy győzni fog!... Attól a naptól fogva, hogy ellenünk támadt, elveszettnek láttam mindent... Hja, Carvajan az, lássa! Minden tulajdonságom megvan benne s hozzá még a nevelés is, meg valami, ami az anyjától maradt rá.
- A nemes szív, - mondám.
Carvajan úr lehorgasztá fejét és azt mormogá:
- Talán csakugyan az a titka az erejének... Olyan gondolatai vannak, amik másnak eszébe sem jutnak és úgy fejezi ki azokat, mint senki más... Oh, jól ismerem én őt... Mondtam is nekik: Pascal mindnyájunkat megver... Az ostobák; nem akarták elhinni... Jól beszélhetett... A párisi fecsegő egy nehezéket sem nyomott a latban, sem az államügyész... Fölbillentette mindnyájukat! Hja! Hja! Carvajan az!
S büszkén emelte föl fejét, azután pedig szótlan maradt egészen a kapuig. Mikor odaértünk, megállott, megfogta a kabátom gombját s azt mondta:
- Malézeau, akarja-e, hogy kibéküljünk? Hozza el a fiamat holnap reggel...
Szólni akartam, de ő megelőzött:
- Szót se... gondolkozzék előbb... és adjon jó tanácsot a fiúnak... Isten vele...
S azzal bement... Láthatja ebből, hogy nincs szándékában a harcot folytatni... Különben sem tehetné. De hát ön, hajlandó-e kívánságához alkalmazkodni?
- Szívesen találkoznám apámmal, - mondá Pascal. - De hozzá nem megyek. Kiutasított.
- Majd tudtára adom hát...
Megérkeztek a jegyző háza elé.
- Vacsorál, nemde? - kérdé Malézeau, amint beléptek.
- Megvallom, hogy majd meghalok éhen s alig bír a lábam.
- Ej, kedvesem, - szólt Malézeau a nejéhez, aki rohanva jött le a lépcsőn s meghatott hangon üdvözölte Pascalt, - ennek a fiatal triumfátornak nagyobb szüksége van egy kis hideg pecsenyére, mint bókokra... Gyerünk az ebédlőbe.
Pascal úgy aludt az éjjel, mint aki győzelmet aratott. Nagy későre ébredt föl. Az őszi szél által letarolt kertben a madarak csicseregve kergetőztek. Pascal fölkelt és kéknek látva az eget, azt mondá magában:
- Boldogok ma ott fönn Clairefontban s kellemes lehet a séta a verőfényes terrászon.
Lement a kertbe s a virágágyak között járkált, hallgatva a kis szökőkút locsogását, amely a pázsit közepén bocsátá vizét egy medencébe. Éppen tizenegyet ütött az óra a városháza tornyában, midőn egy földszinti ablakból Malézeau kiszólott:
- Jőjjön be csak, Pascal.
Pascal bement a házba s az öreg úr szobájába lépve, a kandalló mellett atyját pillantotta meg. - A fiatalember mozdulatlan maradt, merően nézve az aggastyánra, akit nagyon megváltozottnak látott. Malézeau írásokat szedett össze s kiment az irodába, magára hagyva az apát fiával.
- Pascal! - szólalt meg Carvajan, kezét nyújtva.
A fiú hidegen tette kezét atyja kezébe. Azután leültette s állva maradt előtte.
- Akarod-e, hogy el legyen feledve minden? - kérdé némi habozás után a polgármester. - Látod, én jöttem el hozzád... Hibáztam... De te keservesen lakoltattál meg érte.
- Apám, nem tőlem függ, hogy minden feledve legyen... Nem csupán magamról van szó... hanem...
- A kastélybeliekről is, - dörmögött Carvajan, öklét a magaslat felé nyújtva. - Miről álmodoznak még?... Diadalra juttattad őket... Győztek... Azt akarják, hogy még hódolni is menjek elibök?
S rémesen kacagott.
- Hej, ha téged meg nem kaptak volna!...
Azután más hangba csapott át:
- Reménylem, háládatosak lesznek!...
Pascal akarata ellen is elvörösödött.
- Én, apám, senkitől sem várok semmit...
- Még a szép Antoinettetől sem? Ugyancsak hálátlan lenne, ha azok után, amiket érette tettél, nem szeretne!
- A jövő héten el szándékozom menni, - mondá Pascal nyersen, - és sok idő telik bele, amíg ismét visszakerülök...
- Lám-lám, és ők eleresztenek... De hát minek is tartóztatnának? Nincs többé rád szükségök... Megmentetted az ősi név örökösét, és odaadtad a pénzedet! Mi egyebet várhattak volna még... Terhökre lennél, szegény fiú, folyvást eszökbe juttatnád a tett szolgálatokat... Hiszen szeretni fognak, - de csak messziről... Úgy kényelmesebb lesz...
- Apám!
- Hallod-e, maradj itthon! Lemondok a kedvedért minden becsvágyamról... Tudják most már, hogy ki vagy, s a közelebbi választáson senkinek sem lesz bátorsága ellened föllépni... Ura leszel a vidéknek... Uralkodni fogunk, Pascal... Érted-e, hogy mit vagyok hajlandó tenni a jövődért? Ha akarod... nos, hát meg fogjuk értetni azokkal a hálátlanokkal, hogy mit ér egy olyan ember, amilyen te vagy... Nosza, kezedet ide, de jó szívvel ám...
Pascal szomoruan csóválta fejét.
- Köszönöm, apám, de elhatározásom kész s nem fogom megmásítani... Jó lesz nekem egy időre idegenbe menni...
- Hát semmit sem akarsz tőlem elfogadni?
Pascal merően nézett atyjára.
- Megadja-e azt, amit kérek?
Carvajan ráncba voná homlokát, de mégis azt felelte:
- Szólj!
- Nos hát, művem még nincs betetőzve... Megmentettem Róbert de Clairefontot, kiragadtam a törvény kezéből. De nem törültem le teljesen azt a foltot, amely becsületét szennyezi... Nem mutattam rá az igazi gyilkosra... Apám, legyen segítségemre, hogy ezt is megtehessem... és sok keserü emléket törlök ki gondolataimból.
Carvajan hallgatott. Feledni látszott, hogy nincs egyedül.
- Ugyanaz a természete, - mondá, - ugyanaz a heve, ugyanaz a szenvedélye, csakhogy őt nem a bosszuvágy sarkalta, mint engem... A szerelmének szenteli magát, amint én a gyűlöletemnek... Mi haszna gátat emelni előtte? megdönti!
S elmélkedéséből magához térve, folytatá:
- Nem mondhatom meg azt, amit tudni akarsz. Mert nem tudom... De Chassevent mostanában már nem mer éjjel hurkot vetni a Bánya-völgyben. Pourtois pedig, aki ott lakik, csak árnyéka annak, aki előbb volt... A Bányának titka van... Ott kell kutatni.
- Köszönöm, kutatni fogok.
Carvajan fölállott.
- Nem utazol el hír nélkül?
- Nem, apám.
- Jól van.
Kezet fogtak másodszor is s a polgármester eltávozott.
Három óra felé Róbert eljött Pascalért: a kastélyban csodálkoznak, hogy még nem jött el. Izabella néni dühös.
- Önnel foglalkoztam, - viszonzá Pascal. - Saint-Maurice kisasszony meg fog bocsátani.
Elindultak a kastély felé. Szép őszi délután volt. A park cserfái rozsdaszínt váltottak, amely még sötétebbé tevé a fenyők zöldjét. A lég enyhe volt, s a pacsirták dalolva szárnyaltak a napfényben. Azon az ösvényen haladtak, ahol Pascal a Chassevent golyója fütyölését hallotta. - Amikor odaértek, megmutatta barátjának a letört ágat.
- Szerencse, hogy a semmirevaló nem söréttel lőtt, - mondá a gróf. - Aligha meg nem ölte volna önt s akkor én hol volnék?
Ötven ölnyivel odább Róbert megállott, s a sűrűben egy széles rejtekútra mutatva, amely erősen le volt taposva, fölkiáltott:
- Ni, a nagy vad most, úgy látszik, erre jár éjjel...
Pascal lehajolt, az ösvény magas földjében állati nyomokat keresve. De csak széles, zavaros nyomokat látott.
- Óh, ne keresse. Nézze, itt fenn hogy le vannak töredezve a gallyak... Bizonyosan szarvas-járás... Ha tetszik, a napokban fölkeressük őket...
Pascal nem felelt. Gondolkozott. A kastélyig egy szót sem váltottak. Odaérve bementek a szalonba, amelyet üresen találtak s azután lementek a terrászra. A lombsátrak egyike alatt a család együtt volt.
A marquis tágas nádzsöllyében heverészett, mialatt Antoinette az ujságot olvasta. Izabella néni, aki vörösebb volt, mint valaha, örökös kötésén dolgozott. - Clairefont lakói hosszu idő óta először élvezték most a bizalmas együttlét kellemét. Nem kerülték már egymást, hogy eltitkolják aggódásukat, könnyeiket. Csak mosolygó arcot mutathattak egymásnak.
Fox jelentette be vidám csaholással a két fiatalember érkeztét.
- Ah, valahára! Itt van az, aki társam volt a számkivetésben! - kiáltott föl Saint-Maurice kisasszony.
S vállon ragadva az ügyvédet, megcsókolta mind a két orcáját.
- No, kedves gyermekem, ugyebár ma már sokkal könnyebb a szívünk?
Pascal kimért udvariassággal hajtotta meg magát Antoinette előtt. Kereste mellette Croix-Mesnil bárót. De az már reggel visszatért Évreuxba.
A marquis kedves szavakkal tudott köszönetet mondani fia védőjének. Három hét óta egészsége nagyot haladt. Elmebeli képességeit teljesen visszanyerte, de a nagy rázkódás, amelyet szenvedett, legyőzhetetlen egykedvűséget hagyott meg benne. Nem foglalkozott többé tanulmányaival - a laboratórium üresen állott. Maga magyarázta meg Pascalnak ezt a különös változást, s vidáman mondá:
- Nem akarok többé dolgozni semmit. Úgy hiszem, ez a legjobb mód arra, hogy vagyonomat visszaszerezzem.
Karonfogta a fiatalembert s lassan sétálgatott vele a terrászon.
- Nekünk, - mondá pár pillanat mulva, jól tudom, bizonyos üzleti kérdéseket kell egymással elintéznünk, de nem sértem önt azzal, hogy pénzről beszélgessek vele... Malézeau majd elvégez mindent.
- Igen komolyan fogok vele együtt ezzel foglalkozni, marquis úr, ha kegyes lesz erre fölhatalmazni... Alapos okom van hinni, hogy a Bánya kiaknázása nagy hasznot fog önnek hajtani. Tevékeny igazgató vezetése alatt nagy értékre fog emelkedni... Magamra vállalom, hogy mérnököt találjak, aki egészen a vállalatnak szenteli magát.
A marquis figyelmesen hallgatta, mialatt oldalról szemmeltartotta. A fiatalember olyan világossággal és gyakorlatiassággal fejté ki nézeteit, hogy a marquis egészen el volt ámulva. S mikor aztán a járkálásban elfáradva, visszatért a hölgyekhez, fölhasználva egy pillanatot, amidőn Róbert és Pascal odább mentek, azt mondá:
- Ipari dolgokról beszélgettem Carvajan úrral... Valóban meglepett... Igazán rendkívül jeles ember...
- Azt gondolja talán, hogy ujságot mond ezzel? - kiáltott föl hevesen Saint-Maurice néni. - Jól ismerem én, - hiszen együtt éltem vele, mint anya a fiával... S ön nagyra van vele, hogy fölfedezte!
Antoinette, hímzése fölé hajolva, egy szót sem szólt, de ujjai az öltések alatt sajátságosan reszkettek.
Pascal ott maradt ebédre, egész este igen tartózkodó volt, s tíz óra felé elbúcsúzott. Róbert ajánlkozott, hogy elkiséri a park kis ajtajáig, s midőn nagynénjét megölelte, ez azt kérdé tőle:
- Mi lelte ma Pascalt? Igen fagyos... Erővel kell belőle kivenni a szót, ugy-e, Antoinette?
- Nem vettem észre, néni...
- Óh! te nem látsz semmit!
Az éj nagyon sötét volt. Róbert lámpást kért Bernardtól. Az öreg szolga aggódó arccal mondá:
- Ha a gróf úr megengedi, elkísérném... Besötétedés után nem jó künn járni...
- Ugyan miért? - kérdé Pascal.
- Hát csak azért, ügyvéd úr, mert a szerencsétlen eset óta a Bánya környékén mintha kísértetjárás volna... Éjjel olyan dolgok történnek ott, amiket jobb nem látni...
- Menjen, vén golyhó, - mondá Róbert, - dajkamese... De legyen nyugodt... Nem félek a találkozásoktól...
Elvette a lámpást s Pascallal együtt elment. Lementek a park lejtőjén, egészen a keresztútig. Róbert kinyitotta a kis ajtót s tovább akart menni Pascallal, hogy a város széléig kísérje. De amaz nem engedte.
- Amott a főút, - mondá. - Behunyt szemmel is elmegyek rajta.
Róbert bement s Pascal egyedül maradt. De ahelyett, hogy a város irányában folytatta volna útját, a Pourtois vendéglője felé indult.
A ház be volt zárva, semmi nesz sem hallatszott belőle. A korcsmaajtó hasadékán gyönge világosság szűrődött át.
Pascal a Bányához vezető ösvényre tért s halkan lépdelve, Couvrechamps felé haladt. Figyelmesen tekintgetett körül. Összes fegyverzete egy vasfa-bot volt. De hozzá volt szokva ahhoz, hogy éjjel erdőn-mezőn egyedül járjon, s szíve nem vert gyorsabban.
Megállott ama rejtekút előtt, amelyet napközben Róbert mutatott neki. Azután mintegy tizenöt-húsz lépést téve, a bozótban egy óriási gyalogfenyőt pillantott meg. Odatámaszkodott ehhez s a sűrű homályban látatlanul várakozott.
A hold nagy réztányér-alakjában szállt föl a saucelli erdő fölött, hogy nemsokára elárassza hideg fényével a mezőket.
Köröskörül az elhagyatott völgyben különös zsibongás zavarta a csöndet, hűs éji légben kitáruló növények, lombok közé suhanó állatok: a sötétséget megélénkíté az éjszakai élet. Pascal visszagondolt arra az estére, amelyet az imént töltött a kastélyban.
Antoinette egyetlen-egyszer sem szólott hozzá. - Olyannak mutatta magát, amilyennek Pascal a tett szolgálat előtt ismerte: hidegnek és fenhéjázónak; abban a pillanatban, amidőn azt hitte, hogy kierőszakolta bizalmát és barátságát, azt kellett látnia, hogy közönyösen húzódik el tőle.
Nincs hát a szívében semmi? Pedig tegnap a tárgyaláson sírni látta, amikor ő beszélt. Abban a rövid pillanatban uralkodott rajta, bírta. Korlátlan úrként hatolt be a makacs lélek mélyébe.
De a benyomás futólagos volt, s ő ismét ki van űzve hódításából. Óh, pedig milyen vígasztalásra és megenyhülésre lett volna csak egy szava is, a gyöngéd barátságnak, boldog hálaérzetnek egy szava! Megtört érzelmeinek reménytelenségében úgy fogadta volna ezt a nyájas rokonszenvet, mint a legnagyobb vigasztalást. S ennek az emléke kivirágzott volna szívében, mint romok között fakadt növény.
Óh, az a hálátlan leány, aki olyan könnyen róhatta volna le tartozását, s nem tette!
A kastély tornyában tizenkettőt ütött az óra. Pascal gondolatai más irányt vettek.
A hold most már magasan járt az égen, ezüstös fényben fürösztve a völgyet.
Pascal azt gondolta magában: meddig fogok még itt őrt állani? Úgy vagyok itt, mint Horatio, aki az elhunyt király szellemét lesi az elsinoori várfokon. Ha apám nem csalt meg, mit fogok látni? S ha jön is valaki, éppen erre fog-e jönni?
Titkos ösztön azt súgta, hogy az őrhelyet jól választotta meg. Ott is maradt. Szórakozást talált két nyúlnak a nézésében, amelyek az ösvényen ugrándoztak, míg fenn a clairefonti halmon egy vadászó róka csaholt, elbújt nőstényét figyelmeztetve.
Egy óra felé azonban mégis türelmét kezdte veszíteni Pascal s távozni készült, azzal a föltevéssel, hogy holnap megint eljön, amidőn a két nyúl, fülét hegyezve, egyszerre csak beugrott a sűrűbe. Az út elejéről léptek hallatszottak.
Pascal megrezzent, összeszorítá fogát s erősebben markolá meg a botot. A nesz közeledett s szabályos volt, mint olyan embernek a járása, aki nem tartja szükségesnek, hogy óvatosan lépkedjen.
Pár perc mulva árnyék vetődött az út fehérségére s hajadon fővel, kúszált ruhában jelent meg a Pirók. Nyitott, kimeresztett szemmel, de semmit se látva, merev, gépies mozgással haladt előre, mint akit öntudatlan erő visz tova.
Elhaladt Pascal előtt s befordult a rejtekúton. Pascal utána ment, de amaz nem látszott hallani lépteit. Egyenesen előre ment, habozás, megállás nélkül, mint a gép. Elért annak a mélyedésnek a széléhez, ahol Rózát apja és Pourtois halva találták s megállott.
Arca kétségbeesett kifejezést öltött, tördelve a kezét s rémítően följajdulva, folytatta útját Couvrechamps felé.
Pascal folyvást utána ment.
Igy értek el a temetőhöz. Az eszelős egy ugrással átvetette magát az alacsony falon s egyenesen egy sír felé tartott, amely fölött egyszerü fakereszt állott.
Letérdelt s jajgatni kezdett. Ráfeküdt a kőlapra, csókolgatta s rimánkodó hangon mormolá:
- Róza! óh, Róza!
S a gyászhely magányában valóban megdöbbentő látvány volt ez az eszelős, aki szerelmes zokogással szólítgatta a halottat.
A Pirók sokáig fetrengett még ott a síron, azután fölkelt és elment, amint jött.
Pascal, a falhoz támaszkodva, elgondolkozott. A fátyol egyszerre szétszakadt. Most már ismerte a valót. Pillanat alatt megalkotta magának a gyilkosság jelenetét. Hogyan is nem találta ezt ki előbb?
Ismét maga előtt látta, mint régente, a Pirókot, amint Rózával ijesztő dévajkodással ingerkedett. Ebben, az észtehetség híjján való lényben érzéki szenvedély gyulladt föl, amelyet vadállati mohósággal iparkodott kielégíteni. Szerelmi dühének rohamában zsákmány gyanánt ragadta magával Rózát, de Chassevent és Pourtois váratlan megjelenése futásra kényszerítette. S szorításának ereje halálos volt.
Megölte azt, akinek a sikoltását akarta elfojtani. S most naphosszat ő rá gondol, éjjelente pedig keresi, hivogatja, siratja révedezésében.
Igy tehát maga fogja magát elárulni s gyilkosságát bebizonyítani. Elég, ha jajveszékelve látják bolyongani a bozótban s kínosan fetrengeni a síron: hogy a bűntény elkövetője felől minden kétség eloszoljék.
De megteszi-e holnap is azt, amit most tett? Minden éjszaka elvégzi-e ezt a rémes bűnzarándoklást?
Pascal még két éjszaka jött el s kétszer lett tanuja ugyanannak a jelenetnek. Az alvajáró eljött, áthaladt a bozóton, megállt a szakadék előtt s bement a temetőbe. A lidércnyomásos álom mindig egyformán ismétlődött.
Ekkor aztán, anélkül, hogy bárkinek is szólott volna, Pascal elment Jousselin központi rendbiztoshoz, megkérte, hogy jőjjön el vele az ügyészhez, s ott elbeszélte azt, amit látott, megkérve az ügyészt, hogy jelenjék meg vele együtt a helyszínén s szerezzen személyes meggyőződést a fontos tényről.
- Teljesen rendelkezésére állok, - viszonzá az ügyész, akire az elbeszélés nagy hatással volt. - S meg fogom tenni a kellő intézkedéseket, hogy kirándulásunknak az eredménye biztosítva legyen... Clairefont gróf tehát sajnos tévedésnek az áldozata volt? Mi azt gondoltuk, hogy ön egy bűnöst ragadott ki a kezeink közül, - tevé hozzá mosolyogva, - s annál jobban csodáltuk győzelmét... De ha védettje ártatlan, hálával fogunk önnek tartozni... mert Franciaországban az igazságszolgáltatás mindig jóhiszemü s csak az igazságot keresi...
- Nos hát, ha úgy tetszik, - mondá Pascal, - ma éjjel tizenegy órakor találkozunk a clairefonti park kis kapuja előtt... Jousselin úr föl fogja állítani embereit a kápolnában, maga pedig lesbe áll a temetőbe... Bizonyos vagyok benne, hogy a juhász ebben az állapotban sem lát, sem nem hall... de jobb elrejtőzni...
- Tehát ma estére...
Pascal öt órakor váratlanul jelent meg a kastélyban. Saint-Maurice és Róbert az öröm fölkiáltásaival fogadták. A marquis nyájas arccal köszöntötte, mint rendesen Antoinette komoly s kissé mogorva is volt.
A leány természete egy idő óta megváltozott. Ő, aki azelőtt a ház vidámsága volt, most órákig nem lehetett szavát hallani. Ha nagynénje ilyenkor megérintette a vállát, összerázkódott, mintha az álmok országából tért volna vissza.
Szelíd volt és jóindulatú mindig, de valami benső gond bántotta.
Croix-Mesnil báró, aki nyolc napi szabadságot kapott, állandóan a kastélyban tartózkodott s nagy figyelmességgel forgolódott a leány körül. Elkísérte sétáira s folyvást azon iparkodott, hogy beszéltesse.
Többnyire a pör lefolyását hozta szóba. S észrevétlenül is Pascalra tért át. Túlzott dicsérettel emlegette folyvást, mint aki feleletet vár és örülne, ha ellentmondásra találna...
Antoinette fölemelé fejét, átható pillantást vetett a fiatalemberre s másra terelte a beszélgetést.
Mikor most Pascal belépett, a leány odafordult a báróhoz, s váratlan nyerseséggel azt mondá:
- Tessék! itt van a barátja...
Croix-Mesnil elhalványodott kissé, de nagy nyugodtsággal viszonzá:
- Nem is tagadom... Szeretem mindazokat, akik önnek szentelik magukat.
Antoinette fölemelé fejét, átható pillantást vetett a fiatalemberre s élénken mondá:
- Ha ezt őszintén mondaná, vagy a legközönyösebb, vagy a legnemesebb ember volna!
Azzal elibe ment Pascalnak s nem látta a szomorúság felhőjét, amely volt jegyese homlokára borult.
Az ebéd alatt és az est folyamán Pascal szokatlanul vidám volt. Ő, aki rendesen komoly és tartózkodó volt, most átengedte magát természetes hevének s az egész társaságot elvarázsolta szellemével. Egy másik Pascalt mutatott be, akit még nem ismertek s aki nagyon megtetszett.
Izabella néni mohón szedte magába kedveltje szavait s közte és Róbert között csak úgy úszott az élvezetben.
- Oh, ez a fiú egészen kiforgatott!
Tíz óra után Pascal, bármennyire marasztalta is Saint-Maurice kisasszony, távozni készült s megkérte Róbertet, hogy kísérje el.
- De lámpás nélkül ám, ha szabad kérnem. Ha elbotlunk, majd fölsegítjük egymást...
Végigmentek a parkon s a kis ajtóhoz értek. Kinyitották s kiléptek az útra. A fal tövéből fekete alak vált ki s egy hang azt kérdé:
- Ön az, Carvajan úr?
- Én vagyok, ügyész úr, s elhoztam Clairefont grófot is.
- Miről van szó? - kérdé Róbert meghökkenve.
- Az ön teljes tisztázásáról, gróf úr, - felelt az ügyész. - Legyen róla meggyőződve, hogy örömmel leszek annak hirdetője.
- De most már ne beszéljünk többet, - mondá Pascal.
Előrement, hogy az útat mutassa s szó nélkül tért be a Bánya-ösvényre.
Jousselin már két órája állt lesben egy törpe fűzfa alatt a temetőben. A fakerítés szögletére embert állított, hogy szemmel tartsa a couvrechampsi útat. A kápolnában két másik ember várakozott.
A teli hold fehér fénysugarat csalt ki a kis torony palafödeléből és az éjszaka olyan világos volt, hogy el lehetett volna olvasni a síriratokat.
A biztos, aki majdnem megfagyott, mert már dér volt, mozdulni sem mert, s türelmesen várakozott. De némi aggodalma kezdett már támadni. Ha a Pirók nem találna eljönni?
A derék ember ama nap óta, amidőn Róbertet a halottas szobában látta, mindig rokonszenvet táplált iránta, s örült volna, ha az utolsó kétely is eloszlik, amelyet a csökönyösek a gróf ártatlansága felől támasztottak.
Két óra volt már, amidőn halk fütty hallatszott, a fal tövében álló rendőr jeladása, hogy közeledik valaki.
Csakhamar léptek hallatszottak a kemény földön, a kőfal tetejét borító repkény megrezdült valami nehéz test súrlódásától, s látható lett a hold fényében a Pirók.
Szeme nyitva volt, de úgyszólván befelé nézett. Lebocsátkozott a falon, mereven, gépiesen indult a sírok során s a szegény Rózát fedő hanthoz érve, mint minden éjjel, tompa hangon szólítgatta.
Pascal, az ügyész és Róbert a temető nyitva hagyott kapuján jöttek be. Az eszelős nyomában, akit a lelkifurdalás vezetett, átjöttek volt a völgyön s most szótlanul, iszonyodva nézték az éjjeli bolyongás rémes befejezését.
Az eszelős a kőlapra feküdve, forrón csókolta azt, rimánkodott s tágra nyílt szemeiből könnyek peregtek. - Róza! óh, Róza! - nyögé folyvást s görcsös erőlködésében megingatta a fakeresztet, amely a fűbe dőlt.
A többiek ezalatt odamentek s körülállották, de ő semmit sem vett észre s őrjöngve kiáltozott.
Az ügyész jeladására Jousselin rátette kezét a szerencsétlen vállára. - Az érintésre a Pirók fölemelte fejét, azután térdre emelkedett. Tenyerét végighúzta a szemén, mint aki most ébredt föl. Ijedten tekintett körül, szemei kitágultak, vonásai összerándultak, elordította magát s egy ugrással kikerülve a rendőrbiztost, a kerítés felé iramodott.
De a fal tetején ott látta az őrtálló embert. Most körülfutott a temetőn, elállva találta a kaput is, összerázkódott, mint az üldözött vad s megpillantva a kápolna nyitott ajtaját, berohant rajta.
- Vigyázzatok! - kiáltott embereinek Jousselin, - el ne meneküljön!
Dulakodás, tompa morgás hallatszott, azután az egyik ember kijött s azt mondta:
- Mászik föl a toronyba.
S a holdvilágban az eszelős csakhamar látható lett a párkányzat egyik kerek nyílásában. A rendőr lépteinek dobogása, aki utána ment, - hallható volt. A Pirók fölrohant a lépcsőkön, amelyek a haranglábhoz vezetnek. Fölegyenesedett. Vonagló, rettegéstől sápadt arcával, fölborzadt hajával, rémes jelenség volt.
A rendőr folyvást utána ment. A juhász fölnézett a torony csúcsára s egy gorilla ügyességével és erejével kúszott végig a gerendázaton. Egy pillanatig egyenesen állott egy keskeny kiszögellésen, azután szédülni látszott, imbolyogni kezdett, mintha a mélység csábítaná, rémesen kacagott s egyensúlyát vesztve, kivágódott a levegőbe.
Róbertnek, Pascalnak és az ügyésznek éppen csak annyi idejük volt, hogy hátravessék magukat. A Pirók teste görbe vonalban kalimpálózott alá s tompa zökkenéssel zuhant le, éppen a Róza sírjára, vérrel borítva az imént még könnyeivel áztatott követ.

XII.
Három nappal utóbb a kastély szalonjában egybegyűlt család előtt Malézeau számot adott a különféle műveletekről, amelyekkel meg volt bízva. A marquis adósságai teljesen ki voltak egyenlítve, s egy Pascal és Clairefont marquis között kötött társulási szerződés biztosította a Bánya kihasználását. Carvajannak a fia, mint társ, egy magaválasztotta igazgatót állít az üzlet élére s adja a tőkét. Az esetleges nyereségben egyenlően osztoznak a marquisval, mert az egyik adta az üzlethez a pénzt, a másik a telepet.
Róbert, akiben föltámadt a nemes buzgalom, azt a kívánságát fejezte ki, hogy neki is adjanak valami alkalmazást, s Pascal olyan foglalkozási kört jelölt ki neki, amelyben folyvást a szabad levegőn értékesíthette erős testi tevékenységét.
Chassevent, akit Malézeau magához rendelt, sokáig elkesergett azon, hogy az ő kedves, drága leánykáját elvesztette, de végül kétezer frankért beleegyezett abba, hogy a környékről elhordja magát. A csavargó eleinte csekélynek tartotta az összeget, de Malézeau keményen a szeme közé nézett és gyors hangon azt mondá neki:
- Kétezer frank két golyóért, ami Pascal úrra volt célozva, éppen elég! Ha többet akar, majd kifizettetem az államügyésszel.
Chassevent nem szólt többet, hanem elment Louviersbe, ahol rokonai voltak.
Malézeau, miután mindezt előadta, néhány aláírást kért.
- Bocsánatot kérek, marquis úr, - mondá, - hogy ilyen sürgősen iparkodom elintézni az ügyeket, de Pascal úr holnap elutazik és...
- Elutazik? - pattant föl Saint-Maurice kisasszony. - És ugyan hová?
- Nem tudom, kisasszony, - viszonzá az öreg úr, erősen pislogva, - de nem hiszem, hogy szándékában volna a szárazföldet elhagyni...
- Igazán? Na, még szerencse! - kiáltott föl indulatosan Izabella néni. - Csak az kellene, hogy még egyszer Amerikába menjen... azokra a vidékekre, ahol a sárgalázt olyan könnyen kapja meg az ember, mint itthon a náthát!... De hát mért megy el? Micsoda utazási hóbort szállta meg?
- Én Istenem, kisasszony, - viszonzá Malézeau, - hát mit csináljon itthon? Az apjával egyenesen szakított... Ellenségeivé tette mindazokat, akik a birtokon osztozni vágytak... Elviselhetetlen volna itt az élete... S bármennyire sajnálom is az elmenetelét... mert én és a feleségem egészen hozzászoktunk már, hogy a fiúnknak tekintsük és nagyon fogjuk érezni a hiányát... mégsem tanácsolhatom neki, hogy másítsa meg határozatát, amelyet én bátornak és bölcsnek tartok...
- Miért bátornak? Miért bölcsnek? - kérdé az öreg kisasszony fenyegető arccal.
Malézeau hidegen viszonzá:
- Pascalnak más okai is vannak, amelyekről nem szólhatok...
Mély csönd következett e szavak után. A jelenvoltak közül senki sem fűzte tovább a társalgást. Róbert és Croix-Mesnil azokra a titkos okokra gondoltak, amelyek Pascalt távozásra késztethetik. Amaz az olyan ember zavarodott meglepetésével, aki sohasem vizsgálgatta mélyebben, hogy körülötte mi történik. Emez a reménytelen szerelmes szomorodott részvétével, aki azt látja, hogy vetélytársa éppen úgy szenved, mint ő.
Antoinette, aki a novemberi nap sápadt világában ült az ablak mellett, ölébe ejtette himzését és tétlen kézzel, félig behunyt szemmel, - aludni látszott.
Pedig nem aludt; emlékezete fölidézte azt az angyallal tusakodó Jákobot, akit a templom egyik üvegfestménye ábrázolt. Maga előtt látta a bibliai pásztort, barna arcával, magas homlokával, sötét szakállával és szürke szemeivel, amik olyan sajátságosan hasonlóvá tevék Pascalhoz.
Valóban ő volt az, az a makacs, szenvedélyes férfi, aki tizennégy évig szolgált, hogy Lábántól megkaphassa leányát, Rákhelt. A föladat nehézsége nem riasztotta vissza s ő végre is legyőzött minden nehézséget és elnyerte azt, akire vágyott.
S vajjon a Carvajan fiát nem ugyanaz a bátorság lelkesítette, nem ugyanaz a szerelem sugalmazta-e?
Antoinette ismét maga előtt látta, amint ott a mély útban először megszólította.
Milyen gondtalan és nyugodt volt az ifjú akkor. Messze országokból tért haza az apai hajlékba. Gyönyörrel látta újra a gyermekkorából ismert erdőket, mezőket...
S egyszerre csak harc közepett találta magát, és az első név, amelyet előtte kiejtettek, apja ellenségének a neve volt.
Antoinette még most is hallani vélte saját hangjának a rezgését, amikor azt mondta:
- Clairefont kisasszony vagyok!
Milyen vad büszkeséggel felelt rá amaz:
- Én meg Pascal Carvajan vagyok!
Nem olyanok voltak-e, mint két ellenség, aki föltűzi zászlóját és összeméri fegyverét?
Nem! Nem voltak harcra kelendők. Az első tekintettel azonnal vége volt mindennek s ő Pascalban csak lelkes védőre számíthatott.
S mennyire szenvedett Pascal, hogy nem közeledhetett hozzá, hogy messziről, félénk szemmel kellett utána néznie. Attól a naptól fogva megsejtette ő, hogy ott bolyong körülte a homályban, kilesi örömét, bánatát, gyöngéd, tartózkodó figyelmességének adva jelét, nem remélve semmit s mégis állandó lelki közösség titkos kötelékével fűződve hozzá...
Azután a báli jelenet... bátyja kihívása, Pascal reszkető haragja, az ő közbelépése és bocsánatkérése, holott egy szavára térdre bocsátkozott volna az, aki előtt megalázta magát...
És végre, újabb keservek után, az ő megjelenése a Carvajan sötét házában. Milyen hangon mondta akkor neki Pascal: „Nem fog szenvedni sem vagyonában, sem szeretteiben; becsületemre fogadom...” S ő szíve fölhevülésében azt felelte: „Mély hálával fogok önről megemlékezni...”
Pascal megtartotta igéretét; a leghősibb önfeláldozással szabadította ki Róbertet s mentette meg a család vagyonát... És ő, mivel bizonyította neki háláját? Néhány könnycsepp, egy kézszorítás, - ez volt a jutalom, amit neki adott. És most már leszámoltak. Clairefont sajnálat és megbánás nélkül bocsáthatja útjára. Eddig érette szenvedett, most általa fog szenvedni...
Izabella néninek egy hangkitörése rázta föl a leányt merengéséből. Róbert és Croix-Mesnil kimentek Malézeauval a terrászra, az öreg kisasszony pedig a marquisval beszélgetett.
- Nohát, kedves barátom, - kiáltott föl hevesen, - én, ha harminc évvel fiatalabb volnék, biztosítom róla, hogy itt marasztottam volna!
- Ugyan, néni, - viszonzá a marquis, - ön nagyon heves vérü!
- Kárpótlásul azokért, akik nagyon fagyos vérüek!
- Én úgy tudom, hogy sokkal zárkózottabb fogalmai voltak. Sohasem engedte meg, hogy nem nemes ember is elfogadható...
- Ejh, hát nézze meg, hogy azok az ön nemes emberei hogyan viselték magukat velünk szemben... Annak a derék Pascalnak kellett mellettünk nyilatkoznia, hogy sainte-croixi és áden-mari szomszédaink jó szemmel nézzenek ránk... Amíg ez a polgár pártunkat nem fogta, nemes barátaink háttal fordultak felénk... Ő volt a lovagias!... nem vérbeli... az igaz... de abból az anyagból való, amelyből régi királyaink nagy hadvezéreket, nagy minisztereket, hercegeket és országnagyokat csináltak...
- Kedves néni, én mindenesetre az utolsó vagyok, aki ennek ellentmond... Azt hittem, hogy az egyetlen demokrata vagyok a családban... De ne beszéljen olyan fönhangon... Fárasztja a fejemet, amely még nem erősödött meg nagyon s fölébreszti Antoinettet.
- Hát alszik?... lehetséges-e! Amikor pedig legalább is olyan izgatottnak kellene lennie, mint én vagyok! És ezt a leányt én neveltem! Bezzeg jobban föl volt indulva a tárgyalás napján! De hát elmúlt a veszedelem, manó vigye a szabadítót!
- Néni...
- Azt mondom, amit gondolok. Igazi csataló vagyok... nem hátráltam soha semmiféle akadály előtt!...
- Néni, én igazán azt hiszem, hogy azt a fiút most már jobban szereti, mint minket!
- Ha úgy volna is, nem méltányos lenne? Ő nem tartozott nekünk semmivel... és ideadta mindenét! Különben bolond vagyok, hogy így tüzeskedem... Úgyse kérik a tanácsomat... Ezentúl majd magamnak tartom a gondolataimat...
Antoinette megmozdult s nagynénje elhallgatott.
- Az urak künn vannak? - szólt a leány. - Egészen el vagyok zsibbadva; járkálok egy keveset.
Fölállott s lassan ment le a tornác kőlépcsőjén. Hallotta még, amint Izabella néni azt mondta a marquisnak:
- Gondoljon, amit tetszik, de én teljességgel nem értem ezt a leányt!... Nézze, milyen hidegen, nyugodtan jön-megy!... Vagy vak... hogy nem látja, hogy az a fiú halálosan szerelmes belé... Vagy pedig márványból van...
Gyönge mosoly vonult el a leány ajkán, s arca kiderült, mint napsugártól a szép táj. Csatlakozott a sétálókhoz, s karonfogta Malézeaut, észrevétlenül Pascalról kezdett vele beszélni.
Malézeau, mintha csak jeladásra várt volna, hogy teljesen leleplezze barátja terveit, belebocsátkozott a részletekbe. A fiatalember Párisban fog megtelepedni, ahol előre bizonyos affelől, hogy fényes állást teremt magának az ügyvédi karban. Hatalmas társulatok fogják pártját, s a kliensek egész serege várja. Jelenleg vonakodik ugyan képviselőnek föllépni, de bizonyos, hogy Neuvilleben rögtön megválasztják, mihelyt akarja.
A jó Malézeau valóságos kárörömmel célzott arra, hogy Pascal a nagy üzletvilágban, amelynek köreiben mozogni fog, minden bizonnyal fényes házasságra fog alkalmat találni. De Antoinette sem örömet, sem bánatot nem árult el, közömbösnek mutatkozott, s arca nyugodt maradt. Sőt olyan higgadtsággal beszélgetett, hogy Malézeau ezt érzéketlenségnek találta s holott nagyon is sokat akart megtudni, nem tudott meg semmit.
Egy órával az ebéd előtt Pascal is eljött. Halovány volt s levertnek látszott. Erőfeszítést tett, hogy fesztelenül csevegjen és szeretetreméltónak mutassa magát, de nem sikerült. Benső szomorúsága minden igyekezete mellett is látható lett.
Izabella néni szánalommal függeszté szemét a fiatalemberre, hogy aztán méltatlankodó tekintetet vessen unokahugára.
Antoinette, aki teljesen nyugodtnak látszott, elragadó fesztelenséggel viselte magát. Több ízben mondta Pascalnak:
- Neuville nincs messze Páristól. Ellátogat majd hozzánk?
Sajátszerű vidámsággal beszélt, amely könnyet csalt ki a fiatalember szeméből. Pascal, érezve, hogy nem lesz képes magán tovább uralkodni, kiment a tornácra s utána ment Croix-Mesnil báró is.
Antoinette meglepetve nézett utánuk, fölállt s az ablakhoz sietett.
A báró és Pascal lassan járkáltak a virágágyak mentén. Croix-Mesnil egy kőpadra mutatott, amely egy fal mellett volt, s Pascal lebocsátkozott rá. Csakhamar élénk társalgást folytattak.
Antoinette-et megmagyarázhatatlan aggódás fogta el. Elhalványodott kissé. Azt kérdezte magától:
- Mi mondanivalójuk lehet egymásnak?
A fiatalemberek feje fölött nyilt Róbert szobájának az ablaka, amelynek zsaluja le volt bocsátva. Onnan mindent meg lehetne hallani, anélkül, hogy meglátnák. Égő pir borítá el a leány arcát s szemei fénylettek a kíváncsiságtól... De nem rút dolog-e hallgatózni?
Antoinette, csakis erős vágyára hallgatva, máris kisietett a szalonból, nem is felelve bátyjának, aki utána kiáltott, hogy hová megy, a toronyrész felé szaladt. Zerge-könnyüséggel szökelt föl a lépcsőn s benyitott a szobába.
Az ablak kissé nyitva volt. Csöndesen, lélegzetét visszatartva hajolt le a vékony falemezekre s izgatottan hallgatta a beszélgetést, amely világosan, érthetően hangzott föl a terrászról.
- Mindazt, amit ön érte tett, - mondá Croix-Mesnil, - az én vágyam volt végbevinni. Irigylem önt kimondhatatlanul, de pillanatig sem gyülöltem... Nagyon is szükségesnek éreztem önt...
- Fájdalom, most már vége! - viszonzá Pascal szomoruan. - S kettőnk közül ön az irigylésreméltó, mert itt marad...
- Miért megy ön el? - kérdé Croix-Mesnil szeliden.
- Elmegyek, - felelt Pascal hirtelen fölindulással, - mert az ittmaradáshoz nincs elég erőm, mert vonzalmam minden egyes nappal erősbödik s növeli kétségbeesésemet, mert nem tudok iszonyúbbat, mint boldogságról ábrándozni s azt el nem érni, mert... De minek mondom önnek mindezeket? Anélkül is megérthet, hiszen ön is szereti, mint én, s ő önt sem szereti, mint engem!
- Nem szeret, az igaz, - viszonzá a báró. - De önt...
Nagyot sóhajtott s reszketeg hangon folytatá:
- De önt, Pascal, önt szereti...
- Mit mond?
- Azt, ami igaz, ami méltányos, ami helyes! Óh, boldog ön, hogy neki szentelhette, áldozhatta magát! Az ő szíve kincs s ez a kincs az öné... Higyjen egy szerelmesnek, akinek az éleslátása nem csalódhatott, aki szándékosan kereste boldogtalanságának bizonyosságát s aki emiatt iszonyuan szenvedett... Ő szereti önt és kell, hogy szeresse: sokkal nemesebb, sokkal fenköltebb, sokkal nagylelkübb, semhogy ne szeretné... Ha nem szeretné önt, nem volna az a nő, akinek ismerem... Örüljön, ne menjen el, ő szereti!
Pascal megfogta a báró kezét s megszorította:
- Fájdalma rosszul esik nekem, - mondá mély megilletődéssel.
- Nem! ne sajnáljon! Ennek így kellett lenni. Szomoru lenne, ha másképp volna. Olyan lélekhez, amilyen az övé, olyan szív kellett, mint az öné. Egyedül ön teheti őt boldoggá s ez egyetlen reményem, ez az egyetlen vigasztalás, amelyet magammal vinni kivánok. Sokkal jobban szeretem őt, mint magamat s bizonyságát is vélem adni azzal, hogy önnel így beszélek...
Pascal szomoruan rázta fejét.
- Minket örvény választ el egymástól. Az én nevem Carvajan...
- Az ön neve: az, akit ő szeret, - mondá Croix-Mesnil.
Hosszabb ideig merengtek el, mindegyik a maga gondolatainak menetét követve. Azután fölálltak.
- Én nem jelentettem be elmenetelemet, - mondá a báró, - pedig holnap elmegyek... és vissza sem jövök többé... Búcsuzzunk el egymástól... Nem kivánok önnek semmit... Megvan mindene... De ön, - kivánja nekem, hogy feledjek.
Pascal nem felelt. Kitárta karjait. Croix-Mesnil a mellére borult. S a két vetélytárs úgy ölelkezett, mint két testvér.
A zsalu mögött a félhomályban Antoinette mozdulatlanul állott. A két fiatalember elment s ő még folyvást ott maradt, mintha egyre fülébe rezegnének szavaik.
Megfordult, üresnek látta a szobát s összerázkódva emlékezett vissza arra a szomoru napra, amikor ide bezárkózott, hogy az Izabella néni levelét elolvassa. Fölújult benne az előbbi érzés egész rettegése, reménykedése. Erre az asztalra dőlt akkor, - testben és lélekben megtörve. Az itatós papiroson még most is látható volt könnyeinek nyoma.
Milyen borús volt akkor az ő ege s milyen mosolygó-kék most! Pár hét alatt megváltozott minden. Ugyanazon a helyen volt most, ugyanabban az órában s mégis mennyire mássá tette a helyzetet egy szerető férfi mindenható akarata.
Az akkori sóhajok visszhangja gyanánt halk moraj kelt a sötét szobában s Antoinette a forró hálaérzet hevében összekulcsolta kezét s elfojtott hangon mondá:
- Hála néked, én Istenem!...
Azután megtörülte arcát és kiment. Amikor a szalonba visszatért, Izabella néni, akinek nagyon éles szeme volt, észrevette, hogy a leánynak ki van vörösödve a szeme, mintha sírt volna. A jó öreg kisasszonyt csaknem boldoggá tette ez. Unokahúga egykedvüsége zavarba ejtette volt.
Az ebéd egyhanguan folyt le, bár Róbert eléggé erőlködött, hogy a társalgást élénkké tegye. Mindenkit komoly gondok foglalkoztattak és senkinek sem volt kedve beszélgetni.
Utóbb Antoinette zongorához ült s ezúttal énekelt először Pascal előtt. Csengő, tiszta, mezzó-szoprán hangja volt. A Sába királynője gyönyörü „solo”-ját választotta s megreszketteté Pascalt a kifejezés hevével és szenvedélyességével. A rajongással teli szavakat láthatólag hozzá intézte. Biborpalástba öltöztette, velük megkoronázta a szerény homályban rejtőzőt, aki fejedelemnél is dicsőbb.
Egy percig lelkük érintkezett egymással, úgy tetszett, mintha a leány lényéből átolvadt volna valami az ifjúba. Pascalnak felhő borult a szemére. Amikor ismét láthatott, Antoinette már tüzes könnyedséggel kezdte rá a Sevillai borbély híres dallamát! Una voce poco fa... s olyan biztonsággal énekelt, amely minden fölindulást meghazudtolt.
Pascalt kétségbeesés szállta meg. Azt mondá magában: - Gyáva vagyok, hogy itt maradok s készakarva marcangoltatom a szívemet. Croix-Mesnil téved s én magam is eszelős vagyok. Eh, egy percnyi lelkierő; el innen s hadd legyen vége örökre!
Fölállott s odament Saint-Maurice kisasszonyhoz:
- Bocsásson meg, kisasszony, de még sok dolgom van a készülődéssel... Mennem kell.
- Micsoda? Máris? - kérdé az öreg kisasszony. - De holnap legalább látjuk még?
- Nem hiszem, - felelt Pascal reszkető hangon. - Igen sajnálom...
- Hány órakor indul?
- Kettőkor.
- Akkor hát holnap délelőtt elmegyek búcsuzni, - kiáltott föl Róbert. - Együtt fogok önnel reggelizni a mi kedves Malézeau barátunknál...
- Isten áldja meg, marquis úr: Isten önnel, kisasszony, - rebegé Pascal.
- Ne feledje el, - mondá a marquis, - hogy Clairefontban mindig itthon lesz...
Pascal szó nélkül hajtá meg magát. Zokogás erőltette.
- Isten velük! - ismétlé.
Antoinette kezet nyújtott. Pascal megfogta azt a kezet, amelyet melegnek, puhának talált, holott az övé fagyos volt. Kétségbeesett pillantást vetett az imádott leányra, s szemében a gyöngédség, szánalom sugarát pillantotta meg, mintha azt akarná mondani:
- Menj hát, szegény bolond, borulj a lábaimhoz, kiáltozzál, zokogj, de tégy valamit... hát nem tudsz megsejteni semmit?
Pascal dühösen szorítá össze öklét:
- Ha nem teszi meg az első lépést, akkor több benne a büszkeség, mint a gyöngédség, s nekem távoznom kell...
Még egy búcsúszó hangzott el ajkáról, zokogással hasonlóan. Azután karonfogta Malézeaut s elment vele. Csak akkor tért ismét magához, amikor a jegyző kis kocsija már a domblejtő közepére ért velük. Látta a kastély kivilágított ablakait, amelyek csakhamar eltüntek a fák között.
Most már igazán vége volt mindennek.
Hazaérve, szó nélkül szorítá meg öreg barátja kezét, s fölment és bezárkózott a szobájába. Iszonyu kétségbeesés rohanta meg. Haszontalan, céltalan élet nyilt most már előtte. Kiért tenne ezentul erőfeszítéseket, kinek a kedvéért iparkodnék hírt, vagyont szerezni?
A véghetetlen és kétségbeesett szerelem egyiránt lenyügözte testét, lelkét. Antoinette lesz egyetlen emésztő gondolata. Dühösen jajdult föl s átkozódni kezdett. Átkozta azt a napot, amelyen visszajött erre a tájra, ahol a balsors várta.
Szívrepesztő hangon szólítgatta a leányt. Fájó szemrehányásokat tett neki, hogy álnok és hálátlan volt. Megbűvölte, hogy annál biztosabban okozza vesztét. S most, hogy már nem veheti hasznát, megvetően dobja félre.
Azután az ellenkező indulatba csapott át s szégyelte heveskedését. Bocsánatot kért az imádottól. Szemrehányásokat tett magának, hogy balul itélte meg. Hiszen Antoinette soha semmi igéretet sem tett neki. Reményeiben, ábrándjában ő nem biztatta. S nem nagy boldogság már az is, hogy neki áldozhatta magát? Hiszen Croix-Mesnil még ezt is irigyli!
- Nem! - kiáltott föl magában, - te nem tartoztál nekem semmivel, szolgád, rabod voltam. Mindenem a tied volt... S te rendelkeztél tulajdonoddal!... S az öröm, hogy odaadhattam, az volt a jutalmam... Szeretlek és áldlak, még a szenvedésekért is, amiket okozasz!
Ilyen vívódásban és kesergésben töltötte az éjszakát. Reggelre kissé nyugodtabb lett. De a nap újabb gyötrelmeket hozott. Még csak pár óráig lehetett közelében Antoinettenek. Elszorult szívvel ment le a Malézeau dolgozó-szobájába.
Az öreg úr nem volt otthon. Pascal megírt néhány levelet s tíz óra felé a Vásár-utcába készült, hogy, - miként megigérte volt, - elbúcsúzzék atyjától.
Járkálás közben véletlenül a tükörbe pillantott. A kép, amelyet látott, szánalmat gerjesztett benne. Biztató mosollyal nézett arra a boldogtalanra, aki fájdalomtól beesett szemmel tekintett rá.
Elzsibbadtan állott meg az ablak előtt, amely a kertre szolgált s a háztetők fölött elnézegette a clairefonti dombot, amely fehéren, sötét szálerdőtől koronázottan terült el előtte. Antoinette most bátorságban van ott. Ő megtörte a gyűlölködést, megsemmisítette az áskálódást... Boldog lesz és szabad. S ezt neki köszönheti.
Üdítő enyhülés szállt szívébe.
Ki tudja? - gondolá magában, - talán sikerülni fog szerelmemet egyszerü barátsággá változtatnom s akkor veszedelem nélkül láthatom őt újra... Óh, a viszontlátás!... A viszontlátás!... Milyen gyáva vagyok, hogy csakis erre tudok gondolni, s hasztalan ámítom magamat!...
Kezébe fogta fejét s elűzni iparkodott gyötrő gondolatait. Igy maradt néhány percig, a külső neszre hallgatva, s azon iparkodva, hogy ne lássa azt a bájos ködalakot, amely folyvást kisértett gondolataiban.
Egyszer csak úgy tetszett, mintha az utcaajtó nyilnék, lépteket hallott s a tornácon Malézeau hangja azt mondá:
- A dolgozó-szobámban van.
Pascal heves fölindulást érzett, szíve erősen dobogott. Ki keresi őt?
Az ajtó benyilt, Malézeau jött be s mint azon az emlékezetes napon, amikor a Carvajan szobájába nyitott be, azt mondá:
- Egy hölgy van itt, aki beszélni akar önnel...
Pascal elkiáltotta magát s az ajtó felé rohant...
Antoinette állt előtte, ugyanabban a ruhában, ugyanabban a kalapban, mint akkor, amikor bátyjának jött kegyelmet kérni. Olyan halvány volt most is, de nem a fájdalomtól és félelemtől...
Pillanatig szótlanul néztek egymásra, a leány mosolyogva, az ifjú remegve.
Végre Antoinette kimondhatatlan kedvességgel kezdé el:
- Ismét el kellett önhöz jönnöm... Csakhogy ma nem csupán bátyám érdekében akarok szólni... Hanem mindnyájunkért... Ön vállalkozott arra, hogy biztosítja boldogságunkat... Nos hát, tudja meg, hogy műve befejezetlen... Róbert szomorú, nagynéném kétségbe van esve, hogy önt többé nem láthatjuk...
Igézően kacér mozdulatot tett:
- Ugyan mivel lehetne hát maradásra bírni?... Ha nem nagyon követelő, talán kielégíthetjük...
Pascal kábult volt, nem merte megérteni, félt válaszolni.
Antoinette közelebb jött hozzá egy lépéssel, s mély gyöngédséggel mondá:
- Ön egyszer föláldozta nekem jelenét, jövőjét, ideadta egész életét. Elfogadja-e cserébe az enyémet?...
Pascal elkiáltotta magát, szeme elhomályosult, öntudatlanul tárta ki karjait, ajkán érezte a leány puha, illatos baját, diadalmas mámor lepte meg s úgy érezte, mintha égbe szállana.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Pascal és neje Párisban laknak, az egész nyarat Clairefontban töltik. Malézeaunak a mondása beteljesült. A fiatal ügyvéd fényes sikereket aratott s barátjai unszolásának engedve, föllépett képviselőjelöltnek. Apja buzgó támogatása mellett óriási többséggel választották meg. Az ügyesen vezetett Bánya aranybányává lett. S amikor Carvajan előtt az üzlet bámulatos föllendülését emlegetik, a tőzsér fejet bólint és azt mondja: „Szép, szép, hanem hogy rendbejőjjön a dolog, Carvajan kellett hozzá.”

- Vége. -