EGYETEMES REGÉNYTÁR

DAMÁZ MARGIT

REGÉNY

IRTA 
KÖVÉR ILMA

ELŐSZÓVAL 
JÓKAI MÓRTÓL

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA
BUDAPEST

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2014
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5433-93-1 (online)
MEK-13548

ELŐSZÓ
Egy kedves jó barátomnak fiatal leánya irt egy regényt: Kövér Ilma. Alkalmam volt azt kéziratban végig olvasni.
Igaz lélekkel mondhatom, hogy valódi élvezetet találtam benne elejétől végéig.
A regény meséje helyesen van megalkotva s következetesen keresztül vive. A történet mindvégig érdekes és rokonszenves. A lélektani fejlődmények bármely gyakorlott irónak dicséretére válnának.
A párbeszédek biztosan kezelt tollra vallanak, a helyzetek sok leleményességről tanuskodnak; az egészet az a gyöngéd szellem lengi át, mely női irók tulajdona. A merészebb fordulatoknál az erősebb irály még inkább meglepő.
Az egész regény bizvást egy sorba állítható a modern irodalom leghivatottabb termékeivel, melyek a jelenkor életképét tükrözik vissza.
Részemről szerzőnőnek szép jövendőt jósolok az irodalmi működés terén; kinek az a becses adomány van megadva, képzelet útján megtalálni a való életet. Hátha még később a tapasztalat világában is meg fogja azt ismerni!
Irodalmunkban, olvasóközönségünk asztalán mindig méltó helyet fog szerzőnő jelen regénye elfoglalni.

Budapest, 1892. ápril 27.
Jókai Mór.

I.
A szinházi jegyeket már egy hét előtt lefoglalták. Valóságos búcsújárás szinhelye a pénztár, hol napok óta olvasható egy kifüggesztett táblácskán ez a fölirat: »A jegyek a január hó 17-ikén tartandó előadásra el vannak adva.«
Boldognak érezte magát az, a kinek bárminő ülőhely is jutott. Igazi théâtre-paré volt ez az est. Ibsen Nórája került szinre, melynek czímszerepében Damáz Margit, az ünnepelt szinművésznő búcsúzik, mielőtt rövid, de dicsőséges pályája után, végleg otthagyja a szinpadot. Spontán tapsvihar kiséri minden jelenését s a fölvonások végével nincs szünete a kihivásoknak.
Elkövetkezik a darab utolsó fölvonása és a végső jelenés. Damáz Margit egy utolsó tekintetet vet a közönség felé és a függöny, harsány éljenzés, zúgó tapsvihar között bocsátkozik alá.
Ezzel egyidejűleg lehull az a függöny is, mely multja és jövője közé gördül.
A közönség még folyton tapsol, de a művésznő már nem hallja. Nem látja a háta mögött álló rendezőt, a ki többször figyelmezteti a meg-megújuló és tomboló kihivásokra, melyre meg kell jelennie a lámpák előtt.
Nem hallja, mert csak az előtte álló, délczeg huszárhadnagyot látja, a ki így susog fülébe:
- Tán nehezedre esik a válás?
- Nem! éretted teszem.
- Köszönöm. Imádlak!
Szavukat elnyomja a teljes erővel kitörő taps, mely az ünnepeltet ismét a szinre szólítja.
Árkonyi Rezső gróf, ragyogó tekintettel követi bájos menyasszonyát, a mint ez a szinfalak közül a szinpadra lép, a mint bűvös mosolyával, kecses meghajlással köszöni a közönség határt alig ismerő kitüntetéseit.
A fiatal gróf szeme lázas gyönyörtől súgárzik, épp úgy, mint egy év óta majd minden este, mikor itt, a színfalak mögött dobogó szívvel szokta várni a szép művésznőt, hogy szavát hallja, hogy megszorítsa azt a puha kezecskét, melynek érintése is olyan kimondhatlan boldoggá tette; hogy egy édes tekintetet nyerjen azokból a mélységes tüzű szemekből.
Oh! minő szép volt ez az év!
Minden este, ha Damáz Margit játszott, ott ült páholyában. Öntudatosan, büszkén és - szerelemittasan fogta föl azokat az égő pillantásokat, melyeket az ünnepelt művésznő vetett feléje. Az egész férfiközönség irigy szemmel nézett ama páholyba, mely a gyönyörű szempárnak egyedüli nyughelye volt.
Egy idő óta a művésznő csak neki játszik, mintha minden szavát csak hozzá intézné. A grófot nem kis mértékben tette büszkévé e diadala; még egy győztes hadvezér sem lehetne elteltebb legfényesebb ütközete után.
A bájos művésznő ezelőtt tíz évvel lépett először színpadra és e tíz évnek - úgyszólván - minden napja egy-egy ünnepszámba ment. Igazi szerencse-gyermeknek mondható, olyan tehetséggel, a milyennel csak keveseket áldott meg a muzsa. E tehetséget csakhamar föl is ismerte a közönség, a mely teljes hódolatával adózott művészetének.
Élete e tíz év alatt, a szó szoros értelmében, örömmámorban tölt el; leszámítva azt a csapást, mely mintegy három évvel ezelőtt érte, midőn atyja, a ki maga is jónevű jellemszinész volt, meghalt. Atyjának elvesztése mélyen sújtotta Margit szerető szívét és csakis a művészetben keresett és lelt fájdalma némi enyhülést.
Már huszonhat éves; gyermekded, tiszta, üde arcza azonban meghazudtolja a különben nagyon is őszinte s udvariatlanságig igazatmondó éveket. Egy évvel ezelőtt ismerte meg Árkonyi Rezső grófot, a ki határtalan szerelemre gyuladt a bűbájos leány iránt, a mely szenvedélye - ismerve Damáz Margit szigorú elveit - arra birta a grófot, hogy kezét megkérje, miután meggyőződött róla, hogy elég szerencsés volt ez angyali teremtés hajlandóságát megnyerni.
Mikor a kedvelt művésznő igazgatójának bejelenté, hogy lelép a szinpadról, tagtársai óva inték: ne tegye. Miért indulna ily bizonytalan jövő elé, mikor ily fényes, dicsteljes pálya áll nyitva előtte?
Hasztalan volt minden jó tanács; mert hisz százezrek szava se talál oly könnyen utat a szerelmes leány szívéhez, mint azé az egyé, a ki ezt mondja neki: »szeretlek!« s a kinek ő ezt felelheti: »tied vagyok!«
Harmadnapra a búcsúföllépés után, nagy fénynyel ment végbe Damáz Margit esküvője Árkonyi Rezső gróffal. A szertartásra csak mérsékelt számú meghivó küldetett szét és a meghivások csak a vőlegény részéről történtek.
Árkonyi gróf körülbelül harmincz éves. Rendkívül megnyerő külsővel bir s vonzó modora nagyon kedveltté teszik mindazok előtt, a kik érintkeznek vele. Szülői már nem élnek s így korlátlan ura tekintélyes vagyonának; nem levén senkije, a kivel meg kellene ezt osztani, mivel szülőinek egyetlen örököse.
Természete könnyen hevülő, szinte végletes; ennek tudható be az a szenvedélyes szerelem is, melyre a szép művésznő iránt lobbant.
Rokonai arra számítottak, hogy egy unokanővérét: Gothardi Lothar gróf leányát veszi nőül s föl is használták minden befolyásukat arra, hogy megakadályozzák házasságát Damáz Margittal. Eleinte a mésalliance czímén akarták lebeszélni tervéről; majd a legyőzhetlen előitéletre hivatkoztak, melyet a szinésznőnek a társasággal szemben lehetetlen leküzdenie. A gróf azonban határozottan kijelenté, hogy ne is fáraszszák magukat, mert nincs oly hatalom, mely szándéka megmásítására birná s hogy készebb rokonaival, ismerőseivel szakítani, semhogy szerelmét, - melyre méltóbbat soha sem találhat - szeszélyüknek föláldozza.
Igaz ugyan, hogy régebben maga se idegenkedett attól az eszmétől, hogy nagybátyja leányát: Ernát nőül vegye. Ez 4-5 évvel volt fiatalabb nála s úgyszólván együtt gyerekeskedtek. Atyja, ki ezelőtt öt évvel halt meg, egészen biztosra vette fiának unokahugávali házasságát. Rezső gróf atyja halála után hosszabb utazást tett a külföldön, ahonnan visszatérve, egész éven át a fővárosban maradt; habár katonai kötelezettsége - tartalékos huszárhadnagy volt - csakis az év egy részén tartá itt. De határozott ellenszenvet érzett a szerinte egyhangú falusi élet iránt s ezért alig töltött egy-két napot birtokain olyankor, ha jelenléte már elkerülhetlenül szükségessé vált. Ernával való egybekelését pedig, rokonai többszöri sürgetései daczára, folyton halasztotta.
A mint pedig a szép Margittal megismerkedett, kinek mindig leghűbb bámulói közé tartozott, kereken kijelentette, hogy ne számítsanak rá, mert az egész csak aféle gyermekkori idyll volt; de most kötelességének ismeri kijelenteni, hogy szíve örökre másé.
Erna grófné, kinél inkább a hiuság, mint a szíve volt érdekelve e kérdésben, könnyen vigasztalódott, a mennyiben rövid fél év múlva, a meglehetősen előrehaladt korú, de dúsgazdag Lejtényi Lőrincz, nyugalmazott honvédőrnagynak nyújtá kezét. Gothárdi Erna grófnő igen jól tudta, hogy ha 24 éves koráig bájai nem birták feledtetni, miszerint grófi koronáján kívül, éppen semmi értékkel sem rendelkezik; ezután sem számíthat jobb parthiera, mint az 59 éves őrnagy, a ki a lehető legfényesebb jövőt biztosította számára anyagi tekintetben.
Árkonyi Rezső gróf figyelembe se vette a családban végbement változást s egészen közönyös volt rá nézve unokanővérének férjhezmenetele; mert minden gondolatát, minden érzelmét Margit iránti szerelme foglalta le.
A gróf és ifjú neje, esküvőjük után a tavasz beálltáig Olaszországban időztek. Ott töltötték a mézesheteket és csak márczius első felében tértek haza; most már nem a fővárosba, hanem a férj pompás falusi birtokára, hol mintegy öt hónapon át, teljes elvonultságban éltek. A magányban, távol a világ zajától és az emberektől, olyan kimondhatatlanul édes napokat töltöttek, hogy Margit meg volt felőle győződve, miszerint sikerült magához váltania azt a boldogságot, a melyről álmodozott, annak a férfinak oldalán, a ki először dobogtatta meg szivét s kiért szíve - érezte! - dobogni fog örökké, a míg csak élet lüktet benne.

II.
Remek augusztusi est volt. A nap nyugvóra tért, csupán egy pár vékony aranyszál látszott még összekötni a földdel, melyek azonban lassankint szakadoztak, míg végre az ellankadt, nagy vörös golyó lebukott a távoli hegyláncz mögé.
Az Árkonyi grófok gyönyörű kastélyából, mely a legújabb keletű ujjáalakítás óta, tökéletesen megfelelt a renaissance műremekének, a legpompásabb kilátás nyílt a regényes fekvésű vidékre. A közepén elnyuló tisztás felől porfelhő emelkedik, melyből két lovas bontakozik ki. Az egyik Árkonyi grófné Damáz Margit, a másik, a ki almáspejen, kissé hátrább lépdel, kiborotvált állú, jó arczú öreg szolga. Öntelt büszke tekintettel, de egyszermind nagy figyelemmel kiséri az előtte haladó, bájos grófnét. Margit, kis távolságban a kastélytól, megállította lovát, fürkésző pillantásokat vetve a kastélynak az útra szögellő kis erkélyére; aztán visszafordúlt a szolga felé és titkolódzva így szólt:
- Nézze csak, József, nincs-e a gróf a kis szalon terasseán?
A kérdezett egy perczig szeme elé tartá kezét s figyelmesen vizsgálódott, majd így válaszolt:
- Nincs, méltóságos asszonyom.
- Mindegy; azért itt leszállunk. Vezesse a lovakat a szokott kerülő uton s ne az erdő felé, mivel arra felé találkozhatnék a gróffal.
- Értem, méltóságos asszonyom.
Az öreg szolga lesegítette úrnőjét s a lovakat a kijelölt irányba vezette, míg a grófné - szintén kerülő uton - a kastély felé sietett.
József a két ló közé állva, megfogta ezeknek zabláit és csöndesen lépkedett, miközben folyton duruzsolt magában. Egyes szakgatott mondatokat mormolt, mint: »Áldott asszony!«... »Az egész környék imádja!...« »Hejh, változó a férfi népség!...« »Olyan szép, mint egy angyal; de hát...«
Margit elővigyázattal suhant be öltöző-szobájába. Arcza égett, szemei ragyogtak a fölhevüléstől. Mihelyt betette maga után a szoba ajtaját, az első kérdés, a mit a rávárakozó komornához intézett, az volt: nincs-e még itthonn férje?
- Nincs. Méltóságod még egészen nyugodtan átöltözhetik, mivel a gróf úr rendszerint hét óra után szokott haza jönni; s most csak hetedfél.
- Annál jobb; de azért csak siessünk, édes jó Annám.
Margit e hét hó alatt még szebb lett. Arcza bizonyos merengő kifejezést nyert, de finom metszésű vonzásainak ez még vonzóbb bájt kölcsönzött.
- Parancsolja méltóságod, hogy újra fésüljem?
- Fölösleges, kedvesem. Hajamon egy csöppet sem látszik meg a mai lovaglás, - szólt megigazgatva fekete dús haját. - Már nem tart soká e titkolódzás; József azt állítja, hogy nemsokára versenyt lovagolhatok a környék bármelyik hölgyével.
- Méltóságod már most is szebben lovagol valamennyinél. Higyje el, méltóságos asszonyom, hogy sem a Szovátay-comtessek, sem Hársfalvy báróné, sőt Lejtényiné ő nagysága, a méltóságos úr unokanővére sem üli meg ily szépen a lovat. Pedig Gothardi Erna grófné a leghíresebb lovagló nő a környéken.
Margit összerezzent.
- Mi baja méltóságodnak? kérdé megütközve a komorna.
- Semmi, kedves Annám; - nyugtatá meg őt Margit, - e csokrot akartam gombostűvel ideerősíteni és kissé megszúrtam magamat.
- Az istenért! csak talán nem...
- Legyen nyugodt, édesem; nem olyan lényeges a baj.
A grófné felgombolta ruhája derekát s kis batiszt zsebkendőjével letörlé a parányi kibugygyanó vércsöppet, mely a szúrás helyén - mellén, a szíve fölött - serkent ki.
- De hiszen vérzik!?... Méltóságod nagyon megsérthette magát. Nem parancsolja, hogy...
- Szót sem érdemel. - Hallja? lódobogás... bizonyára a gróf! Kérem, siessünk.
Margit pár percz mulva a parkban volt. Férje elé sietett, ki épp e pillanatban adta át paripáját a lovásznak s a parkon keresztül jött a kastély felé.
Árkonyi grófnak arcza sokat változott. Vonásainak szinte idegenszerű lett a kifejezése; a mi főképen abban találja magyarázatát, hogy a régebben örökké vidám, elégült, boldog mosolytól ragyogó arcz most higgadt, komoly, majdnem hideg.
- Sokáig késtem? - kérdi Rezső, kezét nyújtva feléje közeledő nejének.
- Nem, barátom; csupán nekem tűnt föl hosszúnak az idő.
- Egyedül voltál?
- Igen.
- Nem volt látogatód?
- Senki; egészen magányosan voltam.
- Ha kedved van, édesem, megtehetjük esti sétánkat a kis erdőben.
- De te talán fáradt vagy?
- Éppen nem. Egy kissé melegem van s így még jól fog esni a hűvös erdei levegő. - Jőjj édes Margit. Ha megengeded, addig át se öltözöm; csak igy porosan, a mint megérkeztem...
Margit elfogadá férje karját.
Alkonyodni kezdett. Mire az erdő közepére értek, a hold ezüst tányérja már áttört a sűrű lombokon s megvilágitá az út fehér porondját. A gróf némán haladt neje mellett, egyik kezében kalapját tartva, a másikban lovagló ostorát, melyet időnkint - jóformán öntudatlanul - meg-megsuhogtatott a levegőben: majd a földön huzott vele egy-egy félkört maga előtt; majd meg a föléje hajló bükkágakat verdeste szét.
Rekkenő meleg este volt. A szél alig lengette a buja lombokat és szinte szorulttá vált a lég. Margit úgy találta, hogy ez időszak itt is oly elviselhetlen, mint a városban, sőt sokkal tűrhetlenebb, lehangolóbb, nyomasztóbb.
Mennyivel szebb volt az enyhe tavasz; mikor május első felében sétálgattak itt minden este. Akkor is szép, holdfényes esték voltak s oly sejtelmes-édesen suttogtak a fák fakadó gallyai, a mint a lágy tavaszi szellő átsuhant fölöttük s megreszketteté a zsenge rügyeket, mint az ő szívét a szerelemnek ama mámoros szavai, miket férje ajkai ejtenek ki.
...Akkor is szótlanul haladtak, csupán néha-néha súgtak néhány halk szót egymás fülébe, mintha attól féltek volna, hogy meghallja valaki.
Oh! ezek bűvös, mámorítóan szép estek voltak, melyeknek csak emléke is könyet csal Margit szemeiből.
Most is itt sétálnak egymás mellett. Karja most is a szeretett férj karján pihen s olyan közel símul hozzá, hogy szinte hallhatná szívének heves verését, melynek minden dobbanása: ő! ő!
A teli hold szelíd, jóakaratú biztatással mosolyog Margit felé; de mosolygásában van most valami unott, valami gunyoros, mint egy mindent tagadó pessimista rideg vonásaiban.
- Hol voltál ma délután? - törte meg Margit, lágy tartózkodó hangon a hosszú csöndet.
- A városban voltam; - válaszolt a gróf, a kit e kérdés már ránézve is fájó, de alig leküzdhető merengéséből rázott föl; - néhány régi ismerősömet látogattam meg, kik már csaknem engesztelhetlenek voltak irántam, a miért így elhanyagolom őket.
- Jól tetted; - viszonzá Margit szelíd, gyöngéd hangon; - hisz én rég kérlek, hogy ne vonulj így vissza azok társaságából, kikkel eddig is érintkeztél.
- Igazad volt. Apropos, még nem is mondtam! Ma levelet kaptam Budapestről, nagybátyámtól: Árkonyi Dömötör gróftól, a ki arról értesít, hogy legközelebbi időkben - engedve sokszor ismételt meghívásomnak - meglátogat; mert - a mint irja - igen szeretne már személyesen ismerni, kedves Margitom.
- Ah, nagyon fogok örülni, ha mielőbb láthatom. Van családja?
- Nincs. Azt hiszem, már beszéltem róla. Neje s egyetlen gyermeke - egy rendkívül bájos és kedves leánya - régen meghaltak. Ez idő óta az öreg egészen elvonultan él, alig érintkezik valakivel. Ideje nagy részét utazásban tölti, melyet egy s más tudományos szempontból tesz. Rendkívül érdeklődik irántad, kedvesem.
- Ezt az érdeklődést alighanem te költötted föl benne, olyan színben tüntettél föl előtte, a mi kiváncsivá tette; de ha csalódik...
- Az okvetlenül kellemes csalódás lesz, a mennyiben a valóság messze maga mögött fogja hagyni azt, a mit képzelete rajzol elébe. Egyébiránt hiredből már rég ismert, édesem s alkalmasint több hitelt is adott annak, mint az elfogult férj szavának.
Margit hálás pillantással köszönte meg férjének e gyöngéd észrevételét. Ismét pár percznyi csönd állt be, melyet ezúttal a gróf szakított meg:
- Üdvözletet hoztam, édes Margit.
- Kitől?
- Ernától, kivel a városból visszajövet beszéltem. Lejtényiné panaszkodik, hogy elhanyagolod. Ha erre különös okod nincs, kérlek édes Margitom: látogasd meg őt gyakrabban. Végre is Erna legközelebbi rokonom.
- Holnap átmegyek hozzá. Itthon van az őrnagy?
- Pár nap óta Budapesten időzik s épp ez okból Erna még társaságot sem fogad. Oly elhagyatott s annyira unja magát. A székvárosból visszajövet, betértem néhány perczre, minthogy egy kis beszédem lenne az őrnagygyal.
E pillanatban Margit fölsikoltott.
Egy kisebb fajtáju kigyót pillantott meg, a mely épp lábai mellett siklott el.
- Mi az? mi bajod?
Margit szinte remegő hangon világosítá föl férjét ijedtsége okáról.
- Ne menj a fűbe, kedvesem, mert itt a tó mentén sok kigyó van.
- Bocsáss meg, kedves Rezsőm, ha megijesztettelek; de én olyan ideges természetű vagyok.
- Ettől pedig óvakodnod kell, mivel esetleg idegennel szemben, az ily gyermekeskedéssel nevetségessé tehetnéd magadat.
Ez a megjegyzés fájó hatást keltett Margitban. Nem azért, mintha attól tartana, hogy mások találják nevetségesnek, de az esett nehezére, hogy férje előtt árult el olyan gyöngeséget, a mely e föltevést ébreszté benne. Majd ismét hálát érzett Rezső iránt, a miért figyelmezteti, hogy óvakodjék olyan félszegség elárulástól, a mely egy közönyös idegen szemében nevetség tárgyává teheti nejét.
Valóban ez is csak újabb bizonyítéka Rezső tiszta szerelmének, mert ő - kétségkívül? - csak arra törekszik, hogy nejében senkise találjon hibát.
Margit iparkodott ily szempontból venni fel a dolgot s egészen megvigasztalódott; pillanatnyi kínos megdöbbenése végkép eloszlott.
Arczáról is eltűnt a bánat futólagos föllege; csupán egy odatévedt könycsepp rezgett még szemében; de ezt hamarosan letörülte, hogy férje észre ne vegye, mert ismét nevetségesnek találná!...
Egy órai séta után hazatértek s a gróf lakosztályába sietett, hogy átöltözzék a vacsorához.

III.
Esteli után, mint rendesen, a kis szalonba mentek, hol Margit zongorához ült, a gróf pedig egy czigarettára gyújtva, nejével szemben, a terassera szolgáló, nyitott ajtó szárnyához támaszkodva állt meg.
- Hogy tetszik neked ez az új magyar ábránd? - kérdé Margit, befejezve játékát.
- Még nem hallottam; - válaszolt szórakozottan a gróf, meg sem mozdulva helyéből s tekintete a terasse alatt elterülő parkon révedezett.
- Hiszen éppen most játszottam.
- Pardon; kissé el voltam merülve. Ismételd kérlek, ha nincs terhedre.
A fiatal nőt nem csekély mértékben döbbenté meg férjének e figyelmetlensége. Margit fájdalmasan észlelte, hogy Rezső az utóbbi hetekben nagy átalakuláson ment keresztül. Egy idő óta olyan szórakozott, lehangolt, únott s míg eddig nejének egy tekintetéből kiolvasta ennek gondolatait: most kétszer-háromszor ismételt egy-egy kérdést, anélkül, hogy válaszolna.
Újra eljátszotta a zeneművet, mire Rezső egy pár közhelylyel méltatá játékát.
Margit fölhagyott a zongorázással. Kiment a terrassera s leülve, a támlányra könyökölt. Soká, soká elmerengett az alant, messze elnyúló park szemlélésében, melyet a hold ezüst fénynyel vont be.
A teljesen megvilágított utat két sor platán szegélyezte, melyeknek lehajló, buja lombjai, kisebb-nagyobb phantastikus alakú árnyakat vetettek a holdfényes útra. S a mint a szél meg-megbolygatta a dús lombokat, a sötét árnyak mozogni kezdtek, mintha tánczot járnának a park fehér homokján. Egy-egy erősebb fuvallatra összefutottak, míg egy ellenkező légáramlat szétkergette a száz és száz levelet, melyeknek ingó-bingó árnya azt a hatást keltette, mintha egy sereg apró gyermek kergetősdit játszanék. Néha egy kis csoport összeszalad, majd meg rövid incselkedés után szétfut, hogy gondtalan játékát folytassa: hogy meneküljön a nyomában levő szél elől, a mely ide-oda kergeti a vidám csoportot.
Az ifjú nő hosszasan elmerengett e bohó aprólékosságon. S a mint nagy idő mulva hátratekintett, férjét még mindig előbbi helyén látta s épp úgy elmélyedve, mint az imént. Ismét visszafordult, hogy újra azzal az előbb megfigyelt bohósággal foglalja el képzelődő tehetségét.
Félig lehúnyt szemmel mélázott maga elé. Eltűnődött ama számtalan, alig észrevehető árnyalatokon, melyek lassankint tünedeztek elő, mint parányi felhő foszlányok az ég tiszta azurján, hogy aztán, mindjobban összeverődve - e most alig látszó, ködszerű párázatok, sötét felhőkké tornyosuljanak...
Amint elméjében a fölvetődött ezeralakú okok okozatát bonczolgatta, hogy ezeknek eredetét és megoldását találja, a fiatal nő szinte kezdte önbizalmát elveszteni. Olyan szögletesnek, oly félszegnek, esetlennek képzelte magát, hogy rettegett a gondolattól, hátha férje lassankint fölfedezi benne mindama gyarlóságokat és hibákat... De hisz Rezső olyan jó! Az ő igazi szerelme nem tagadja meg, hogy nejének útmutatója, oktatója legyen... Csak ő maga rossz tanítványnak ne bizonyuljon!
Kezdetben, mikor arra kérte férjét: legyen mentora, vezetője ezen előtte idegen talajon, Rezső azt mondta, hogy erre semmi szükség, hisz ő valódi királynő, kinek mindannyian alattvalói lehetnének. Mikor vidáman fecsegett, kaczagott és sokszor már maga is túlságosnak találta volna pajzán jókedvét; férjének egy-egy reávetett ragyogó tekintete, melylyel mindezt kisérte, olyan biztatólag mosolygott felé, hogy ő már-már egész tökéletes lénynek képzelé magát, kinek hibái nem is lehetnek.
De a helyzet csodálatosan kezdett változni. Rezső egy s más megjegyzést koczkáztatott magatartására - bár igen gyöngéd, udvarias modorban - mely után maga is elhitte, hogy egészen másnak kellene lennie, abban a körben, hol most mozog. Azt találta Rezső, hogy neje nagyon is természetes, keresetlen és a gyermekességig őszinte. Pedig a társaságban a formaságra is kell némi súlyt fektetnie.
Idővel azonban Rezső észrevételezései mind ritkábbakká váltak és érdeklődése is minden iránt, a mi körülötte történik, teljesen megszünt. A mi eddig egész elragadtatásba hozta, most olyan hidegen hagyja kedélyét, mintha teljességgel nem is tartoznék rá. Ezer apróság volt, melyért pár hó előtt valósággal lelkesült s ma már csak boszantani látszottak, mint le nem rázható nyüg és teher.
Türelmetlen, izgatott lett, a legcsekélyebb szóra sem méltó semmiség miatt. Hol lovászát szidalmazta, hol a kertészszel zsörtölődött. Aztán szobájába tért s fáradtan veté le magát egy székbe, melyből egymásután ötször-hatszor fölugrott, minden ok nélkül és csakhamar ismét visszaült helyére; kezeit végighúzta homlokán, kebléből mély sóhaj szakadt föl, melynek mindannyiszor félve adott utat, mintha attól tartana, hogy egy titkon őrzött gondolat lebben ki vele.
Hosszas, fájdalmas tűnődés után, a grófnénak az az eszméje támadt, hogy férje tán unatkozik! s e miatt nem is tudta őt kárhoztatni. Hisz annyira visszavonultan, olyan zárkózottan éltek. Azt indítványozta tehát férjének, hogy tegyenek nehány látogatást. Igaz ugyan, hogy egy kissé megkéstek, de a környék társasága nem fog tán oly szigorú mértéket használni és elnéző lesz mulasztásuk iránt.
Rezső, a ki pár hó előtt hallani sem akart ilyesmiről, most elég szívesen fogadta neje eszméjét. Eddig alig jöttek össze mással, mint Lejtényi őrnagyékkal, a kik nyár elejével költöztek ide, megvéve a szomszéd birtokot, a mely közel feküdt a gróf jószágához.
Az őrnagy és neje iparkodtak lehetőleg meghitté tenni Rezső és Margittal való viszonyukat s mióta új birtokukra költöztek, gyakran fölkeresték rokonaikat. Az őrnagy csak mellesleg hallá említni apósától s később nejétől is, hogy Árkonyi Rezső gróf körülbelül jegyese volt Ernának. Minthogy azonban Lejtényiné unokafivére házasságának hirét, annak idejében a legszívesebben fogadta és sógornőjét szeretetteljesen hívta föl a rokonság fönntartására és megszilárdítására: mindenki meg volt győződve, hogy ez egész nem lehetett egyéb egyszerű rokoni vonzalomnál, mely most már valódi önzetlen baráti indulattá fejlődött.
Ebben a hitben volt Lejtényi őrnagy, a ki maga is kedveseknek találta új rokonait s a legőszintébb örömmel látta nejét a szeretetreméltó grófné társaságában.
Rezső gróf elfogadva neje indítványát, csakhamar életbelépteté Margit tervét: fölkeresték a környék intelligencziáját és a társaság ismét földeríté a grófot. Egyideig, ha nejével magában volt is, újra a régi, kellemes, vidám modort vette föl. Mikor vendégeik távoztak vagy ők jöttek haza valamely társaságból, Rezső nem győzte fölsorolni neje előtt a sok hízelgő megjegyzést, a lelkesült magasztalásokat, miket barátai, ismerősei tettek választására.
Ámde ez csak aféle délibáb volt, melyeket röpke kedv, a múló szeszély egy sugara vetett elé. A csalóka kép csakhamar eloszlott és minden a régiben maradt. De azért Margit korántsem adott föl a reménynyel, hogy férjének kedélyhangulata ismét meg fog változni; csupán az utat kell megtalálnia, a módot, melylyel visszavarázsolhatja azt. A grófné önmagában kereste a hibát. Azt vetette magának szemére, hogy tán nem volt eléggé gyöngéd, eléggé figyelmes, azért a határtalan szerelemért, melylyel férje eddig körülfogta.
Alig két hét előtt, Rezsőt egy társaság - köztük unokanővére, Erna - fölszólította, hogy szegődjék társul a következő napra tervezett sétalovaglásban; de a gróf nem fogadta el a meghivást, azzal mentve ki magát, hogy neje nem tud lovagolni s ez okból ő se tarthat velük.
Margit ekkor hallá, hogy Erna a nagy salon terrasse-án igy szólt Rezsőhöz:
- Hogyan, kedves cousin, Margit nem lovagol?
- Nem, édes Erna; - válaszolt a gróf közönyösen.
- Na, ez igazán meglepő!...
- Meglepő? s miért?
- Amennyiben a szinésznőkön rendesen olyan remekül áll a lovagló ruha, mintha igazi regekorbeli amazonok lennének.
Erna látván, hogy a gróf semmi megjegyzést se tesz, pikáns mosolylyal veté oda:
- Hja persze, ez is csak olyan... hogy is mondják?... olyan kasirozott lovaglás, akárcsak a szinpadi torta, meg a grófi, herczegi, királyi korona?... Ugy-e azok ott mind papirosból vannak?
- Régebben abból voltak; de ma már nem; - válaszolt Rezső, visszautasító, hideg mosolylyal.
- »Ma már nem?« - ismétlé Erna, szúró tekintettel; aztán csípősen tette hozzá: Igaz, „ma már - nem” kasirozott!... legalább a grófi korona nem az... Na az igaz, - folytatá föltünő módon szakítva félbe előbbi mondatát - hogy ez a maga felesége - aranyos kis menyecske... Gratulálok választásához, kedves Rezső... Milyen kár, hogy ez a tökéletes kis asszonyka nem tud lovagolni! - Azonban egyéb bájai mellett e parányi hiány egy csöpp a végtelen óczeánban. - Tudja-e, hogy ha férfi lennék, halálos ellenségévé válnék magának, - vagy - házi barátjává...
Margit, kit a beszélők nem vettek észre, mivel jó távol mögöttük állt, nem hallgathatta tovább e társalgást, melyet az őrnagyné részéről nagyon is triviálisnak talált.
Midőn magára maradt s újra emlékébe idézte az Erna és Rezső között lefolyt párbeszédet, olyan kimondhatatlanul jól esett neki arra a hideg, szinte rendreutasító modorra gondolni, melylyel férje Lejtényiné megjegyzéseit fogadta.
- Kedves Rezsőm, tudod-e, mit gondoltam? - szólt a grófné, midőn este a parkban sétálgatott férjével.
- Nos, mit gondoltál, édesem.
- Ha te oly jó akarnál lenni, hogy... csak pár órát adnál a lovaglásból... ha mesterem lennél; én hiszem, hogy jövőre el volna hárítva az ily akadály, melyet gyöngédséged...
- Bohó gyermek! - viszonzá Rezső régi, kedves hangján. - Nem olyan könnyű mesterség az édesem, a mint képzeled. Nyugtasd meg magadat, drága szerelmem, egy csöppet sem tesz boldogtalanná, ha nem is tudsz lovagolni...
Margitra kimondhatatlanul kellemes hatással volt férjének e megnyugtatása; de annyival is több vágyat érzett e gyöngédséget valami úton módon meghálálhatni.
Erre vonatkozó tervével csakhamar készen volt. Rögtön másnap magához hivatta a család öreg, meghitt szolgáját, Józsefet s a legnagyobb titoktartásra intve őt, fölkérte: tanítaná meg lovagolni. Egy hét előtt vette az első leczkét és tanítója már is azzal kecsegteti, hogy két-háromszori gyakorlat még és - bátran versenyezhet a környék legkitünőbb lovasnőivel.
Vajjon mit szól Rezső, ha egy szép napon maga mellett látja őt: ha majd ő is férje oldalán fog kilovagolni?...
A mig Árkonyi grófné mindezeket végig forgatta elméjében, a gróf még mindig ugyanazon helyzetben állt: az ajtóhoz támaszkodva maga elé mélázott s gondolatai oly messze látszottak kalandozni, hogy neje nem merte háborgatni. E némaság még jó ideig nem lett egyik részről sem megtörve. Margit, könyökére támaszkodva, tovább elmélkedett. Terveket szőtt a jövőre, melyek végképpen elűzik a nyomasztó jelent és visszavarázsolják a multat, azt a szép multat, melyben mindketten olyan végtelenül boldogoknak érezték magukat. Árkonyi gróf végre kilépett az erkélyre s helyet foglalva neje mellett, közömbös napieseményekről kezdett beszélni.
- Csak az ősz legyen itt! meglásd, édesem, egészen más lesz nálunk az élet. Majd rendezünk vadászatokat; sőt tán egy-két szinielőadást is, melyeknek legfőbb ékességét, természetesen, az én kedves nőm fogja képezni. Valószinüleg Erna is részt vesz, mivel régebben szívesen működött közre, ha műkedvelői előadásokat rendeztünk a kastélyban.
A gróf hangulata sokkal derültebb lett. Elbeszélt néhány apró történetet - fiatal korából, hirtelen azonban ezt a kérdést intézte nejéhez:
- Te talán nem rokonszenvezel Ernával, édesem?
- Miből következteted ezt?
- Abból, hogy olyan nehezen birod magadat rászánni csak arra is, hogy látogatásait viszonozd; holott ő e tekintetben meglepőleg előzékeny irántad. A szegény Erna nagyon ragaszkodik hozzád. Nem csoda! egy ilyen vén férj mellett, igen szomorú élete lehet olyan csinos, fiatal nőnek, mint Erna.
- Tán kényszerből lett Erna Lejtényi őrnagy nejévé? kérdé Margit.
- Oh, dehogy!
- Hát akkor miért ment hozzá?
- Azt már ő tudja!... Tán a gazdagság vágya vitte e lépésre, mert Lejtényi Erna szemeiben valódi Crözus. De ne törődjünk mi ezzel, édesem. Ha a nők szeszélyeit akarnánk kitanulmányozni: ez dolgot adna egész életünkre.
- Ah, ez hízelgő vélemény, reánk nőkre nézve.
- Te kivétel vagy, édesem, mutatja az, hogy előtted nyilatkozom így. Mert csakis a kivételek előtt merjük véleményünket ily leplezetlenül kimondani.
Árkonyi gróf aztán Ernára vitte át a társalgás fonalát, még pedig úgy belemerült a beszélgetésbe, hogy már jól elmult éjfél, a midőn lakosztályaikba tértek.
Talán ez a szokatlanul hosszas fönnvirrasztás okozta, hogy Margit egész éjjel nem húnyta be szemeit?...

IV.
Lejtényi őrnagyné, be sem várva Margit látogatását, másnap délután átjött férjével, a ki reggel érkezett meg a fővárosból.
- Egyedül van, cousin? - kérdé Erna, a mint férje karján kilépett a kis szalon terrasseára, hol Rezső egy nádhintaszékben ült és hirlapjának olvasásába volt elmerülve.
- Nem, kedves Erna; válaszolt a gróf, fölugorva és szivélyesen üdvözölve vendégeit. - Margit a növényházban van, hogy megtekintse az új szökőkutat, melylyel ma délelőtt lettek készen. Rögtön értesítem...
- Ne tegye, kérem. Maguknak úgy is dolguk van együtt - Megyek tehát, fölkeresem Margitot és segítek neki az új szökőkút megkritizálásában. Ő bizonyára nem ért úgy ehhez a maliciózus mesterséghez, mint én.
- Mi is nemsokára követjük, édes kicsikém, szólt az őrnagy.
A szép őrnagyné, mint a környéken nevezték, futó pillantással üdvözölte Rezsőt és férjének csókra nyujtotta homlokát; az őrnagy nem is késett fölhasználni az alkalmat, hogy írigylésreméltó jogával éljen.
- Ön nagyon boldog, őrnagy; - szólt Rezső, midőn Erna távozott.
Lejtényi öntelt mosolylyal kérdé:
- Mi tekintetben?
- Ejh, maga hálátlan! - Ha e kérdést az a szép asszony hallotta volna!?...
- Azt hiszem: nem adtam még neki okot panaszra.
Az őrnagy a terrasse közepén levő hintaszékben ült, a mely az erkély üvegablakával szemben állt, úgy hogy a lenyugvó nap épp az arczára veté utolsó sugarait, megvilágítva az öreg katona eléggé vállas, szinte elhizott alakját, meglehetősen kopasz fejét és széles ábrázatát. A gróf szivarral kinálta meg vendégét s maga is rágyújtva, az erkély egy márványoszlopához dőlt. Különös figyelemmel vizsgálta a vele szemközt ülő öreg katonát, miközben képzelete Erna bájos alakját varázsolta eléje, mintegy az öreg férj ellentéteül...
- Erna azt állítja, - kezdé az őrnagy, miután rágyújtott és jókora füstgomolyt bocsátott ki száján, hogy ön hajlandó lenne a fél erdőt örök áron magához váltani a kincstártól. Az erdő másik fele az én birtokomat határolja s így az a fele igazság szerint nekem competal. Ez a fél rész özv. Pagody Menyhértnéé, a kinek férje, a megboldogult alispán, halála előtt kevéssel váltotta ezt magához, miután jó ideig haszonbérelte.
- Úgy van.
- A kérdés tehát ez: ha én megveszem az özvegytől, - a ki készséggel eladja, - a fél erdőt: ön is megvásárolja az ön felét a kincstártól? - Nos tehát én a legörömestebb fogadom el a vásárt.
- Ennek igazán örvendek; mert eltekintve az anyagi előnyöktől, az az erkölcsi haszna lesz, hogy kevés költséggel kiirtatva azt a kis befásított részt, mely elzárja a közlekedést, olyan közel leszünk, hogy csupán egy kis gyalogséta fog egymástól elválasztani.
- Mikor lehetne ez ügyben Pagodynéval értekezni?
- Akár mindjárt holnap; hisz ő rendesen otthon van s egy-egy rövid látogatásnál hosszabb útra nem is megy.
- Úgy hát holnap délelőtt átmegyek hozzá.
- Nagyon helyes.
- Ha szavát birom: holnap megkötöm az alkut, hogy mielőbb munkához fogathassunk.
- Csak egész bizalommal; mert a lehető legrövidebb idő alatt, én is intézkedni fogok.
- Nos, készen vannak már az üzlettel? - kérdé Erna, ki Margit karján lépett a terrassera.
- A prózán túlestünk; most már a költészetnek élhetünk; - válaszolt az őrnagy tréfás ünnepélyességgel s fölkelve, katonásan tisztelgett Margit előtt, a ki szivélyesen nyujtá feléje kezét.
- Maga ma csupa udvariasság, édes Linczi; - jegyzé meg Erna nevetve.
- Ma? - Hát tegnap nem voltam s holnap nem leszek az?
- Nem. Nekem, a mig boldog vagyok: mindig - ma van s így semmi gondom a holnapra és egészen közömbös előttem a tegnap... Nem így vélekedel te is, édes Margit? -
- Semmi okom sincs félni a holnaptól, sem megvetni a tegnapot; ennélfogva én nem ragaszkodom olyan föltétlenül a mához.
- Oh, igaz; hisz előtted a ma a tegnaphoz képest, csak egyszerü pastorale. A tegnap egy - »Ezer és egy éj«-beli szemkápráztató fény, mig a ma...
- Sokkal szebb annál is; - felelt Margit, nyílt őszinteséggel.
- Hallja ezt, cousin? - Nos, köszönje meg.
Erna átment Margittal a zongoraterembe, hol az őrnagyné a hangjegytartó állványnál keresgélt.
- Mondd csak szivecském, nincs meg neked Bizet »Carmen«-je?
- Nincs; - válaszolt Margit és zongorához ülve, pár futamot tett; - de a kiséretet tudom kivülről is.
- Ah, igazán? - Játszd el, drágám.
- Melyik számot?
- Carmen belépő dalát.
Margit készséggel teljesíté Erna kivánságát. Nehány bevezető accord után, elkezdte a kiséretet, míg Erna a zongorához támaszkodott s jóformán markirozva dúdolgatta a melodiát.
- Brava! brava! - kiáltott az őrnagy, miután Rezsővel az ajtóban állva, hallgatta neje énekét.
- Halljuk, halljuk! - szólt előrelépve a gróf. - Ha nincs ellenükre, hát kérjük újra.
- Bis! bis! - tréfálkozék Lejtényi.
- A közkivánatnak engednünk kell, édes, szép karmesterem; - szólt Erna, mosolyogva ölelve át Margitot. - Melyik részt óhajtja a nagyérdemű közönség?
- Ennyire követelők nem leszünk, kedves cousine; a melyik önöknek tetszik.
Az őrnagy a szoba közepét elfoglaló ottománra ült, háttal az ablaknak. A gróf a tulsó ablakmélyedésbe állt.
- Tehát, drága szivecském...
Erna kijelölé Margitnak a részletet, melybe csakhamar belekezdett:
»Ha nem szeretsz, úgy én szeretlek; ha én szeretlek: jól vigyázz! -«
Erna kétszer ismételte e kis dalt, melyet lehetőleg kaczér arczjátékkal és a textust erősen pointirozva énekelt el. Befejezve dalát, fölkaczagott a nagy elragadtatás láttára, melyet férje mutatott.
- Kedves Linczi, ebben maga nem illetékes; - szólt az őrnagyhoz lépve s vállára tette kezét.
- Ej, ej! s miért nem?
- Miért?... mert... mert - maga nem zeneértő.
- Ejnye, hát ily kegyetlenül fejemre olvassa az itéletet? - Na várjon csak: a legközelebbi alkalommal legalább is...
- Kifütyül?... nevetett Erna, miközben az ablakmélyedésben álló grófhoz lépett.
Az őrnagy fölkelve, Margithoz ment, kinek tréfás apprehensióval panaszlá neje megjegyzéseit; majd arra kérte, játszaná el Bellini »Alvajáró«-ját, mely fiatal korában, egyik legkedvesebb operája volt.
- Aha! - veti oda Erna mosolyogva. - De vajjon a nézőtérről hallgatta ezeket a kedves zöngeményeket vagy a szinfalak mögül? - Hajdanában, Bellini, Donizetti és társainak fénykorában: a Luciák, Normák s a többi szenvedő és szenvedélyes hősnők ábrázolói, kitüntető figyelmükben részeltették a vitéz hadsereget, a mint a tradiczió mondja.
- Kérem, - tiltakozik az őrnagy - én soha se törődtem a Luciákkal és Normákkal... egyébiránt - mellesleg említve: ne higyje, hogy a mai Wagner »Erzsébetek«, Senták, Sieglindek, talán nagyon kegyetlenek lennének... De a mi engem illet, én csupán a szép zenéért lelkesedtem.
Erna hangosan fölkaczagott.
- Kedves Linczikém, már teljesen meggyőzött határtalan muzsikális voltáról, csak ne akarja velünk azért elhitetni, hogy minden érdeklődése a komponistának szólott és nem jutott ki belőle semmi a primadonnáknak.
Néhány vendég érkezett és ez más irányt adott a társalgásnak.
Mikor a tikkasztó hőséget valamennyire lehűté az alkonyi szellő, a társaság a parkba ment és az ezzel kapcsolatban levő erdőcske felé vette útját. A parkot az erdőtől kis tó választá el, melyen egy híd vezet keresztül. Erna unokafivérével legutolsónak maradt s megállt a kis híd innenső végénél, hogy a tóban uszkáló aranyhalakat szemlélje, melyeket a gróf nagy előszeretettel gondoztatott.
A szép őrnagyné megvárta, hogy az egész társaság átvonuljon a hidon, sőt midőn már amazok jó távol voltak, még akkor sem mutatott kedvet, hogy e helytől elmozduljon.
Némán szemlélte a tovasikló, apró állatocskákat. Fejét a víz partja mellett álló szomorúfűz törzséhez támasztá, melynek a tóba lenyuló lombjai, majdnem egészen elfödték alakját. Ábrándozó tekintettel merengett el a csöndes viztükrön, mely csak koronkint locscsant meg, a mint egy-egy elsuhanó kis hal vigan szelt magának utat, olyan öntudatosan, olyan önhatalmulag, mintha ez a meglehetős nagy medencze kizárólag az ő szeszélyei kielégitésére volna rendelve.
- Hol barangolt tegnap egész délután? - e szavakkal törte meg végre Erna a csendet. - Azt hallottam, hogy nem volt itthon sem tegnap, sem...
- Sem tegnapelőtt; sőt azelőtt sem. Értesülése nagyon pontos, kedves Erna.
- És mit szól ehhez az a bájos menyecske?
- Éppen semmit; de hát mit is szólhatna?
- Legalább is - féltékeny lehetne. Tudja-e, hogy ez az ő osztályukban a sorsnak, velük született ajándéka.
- A féltékenység ajándék? - kérdé a gróf, miközben a híd karfájára dőlt, kissé előre hajlott és mélyen nézett a szép asszony szemei közé.
- Még pedig becses ajándék! Már t. i. az a féltékenység, a melynek szabad kitörést engedhetünk. - Látja, ők, kiket sem rang, sem körülmény, szóval semmiféle tekintetek nem gátolnak abban, hogy érzelmeiket elárulják: minden tartózkodás nélkül kimondhatják, a mi szivüket nyomja, mig ellenben mi... De nini! - szólt, mintegy ketté vágva a saját szavait. Nézze csak, hogy előre haladtak. Jőjjön Rezső, menjünk utánuk. Már esteledik s a homály nagy ellensége a bizalmas tête-à-tête-eknek...
- Én az ellenkezőjét tudom; - jegyzé meg a gróf, jelentős pillantást vetve a lombok közül kilépő szép asszonyra.
- Mert a dolgok fölületét nézi, kedves cousin; de tekintsen csak azoknak mélyére és megtalálja a veszélyt, melyet magában rejt egy ilyen... Nem hisz a kisértésekben?
- Miféle kisértetekben?... a hazajáró lelkek kisértését érti?
- Én nem kisértetet mondottam; de kisértést; aféle személytelen kisértetet, melynek neve: alkalom.
- Ettől nem félek; - válaszolt a gróf, halk bizalmas hangon; - sőt...
- Kihívja, mint Don Juan a kormányzó szellemét.
- Miért ne? Csak az a kérdés: olyan szófogadó-e, mint az az ur volt.
Az őrnagyné nem válaszolt. Szó nélkül fogadta el a gróf karját és átmentek a kis hidon.
Erna arczát, megvilágítá a teli hold fénye, melynek sugarait eddig a fák sűrű lombjai fogták föl. Rezső tekintete e perczben unokanővére arczára tévedt s azt találta, hogy Erna sokat változott. Leánykorában vonásai inkább hideg gőgöt, érzéketlen merevséget árultak el, mig most, volt bennük valami vonzóan érdekes, szinte ingerteljesen csábos.
- Drága Erna, - szólt a gróf némi szünet után, - maga az imént a féltékenységet kezdte elemezni, megbocsásson, de azt kell mondanom, hogy ez érzelmekről csak úgy beszélhet, mint vak a szinekről, mert maga bizonyára nem féltékeny, hanem féltetik.
- Ez utóbbira éppen semmi ok s az előbbi... Az hiszi: nem tudnék féltékeny lenni? - kihivólag nézett a gróf szeme közé, - vagy azt képzeli, hogy én egyáltalában képtelen vagyok a szerelemre?...
Egy vadgesztenyefa mellett haladtak el; megálltak egy pillanatra.
- Nézze csak, - mondá hirtelen Lejtényiné és a fára mutatott: »E.« »R.« Ezt a két betüt valaha maga véste ide; nem emlékszik már?... mikor még gyermekek voltunk... mikor kis feleségének nevezett?... Sok furcsa játékot is űznek a gyermekek, nemde, édes cousin?
- Mint a sors, drága Erna, melynek viszont mi vagyunk játékszerei; - válaszolt a gróf.
- Igaza van; - a sors a rendezője ennek a nagy, tragikomikus színjátéknak: az életnek. - Ha történetesen később találkozunk, lehet, hogy minden másképpen fejlődik... Azonban a gyermekkori idyll, egyéb játékszerekkel, a lomtárba szokott kerülni. Mikor aztán megöregszünk s véletlenül rábukkanunk egy ilyen kimustrált játékszerre, megmosolyogjuk: hogy - ime, valamikor ez képezte életünknek legfőbb gyönyörűségét, ez volt lelkünknek egyetlen álma, vágyainknak összessége!...
Élesen fölkaczagott e szavak után, mintha önmagát akarná kigúnyolni czélzásáért.
Nem első alkalom volt ez, hogy Árkonyi gróf és unokanővére között ily beszélgetés folyt, a mely rendesen nagyon és tartósan fölizgatta a grófot, a ki azonban ennek daczára nem kerülte, de kereste, jóformán - öntudatlanul - vágyott e különös izgalom után.
Erna könnyelmű, éles kaczaja ama csoportig is eljutott, melyben Margit néhány fiatal hölgygyel s pár környékbeli úrral haladt.
A csinos Hársfalvy báróné, ki épp a grófné mellett ment, figyelmeztette egyik társnőjét az őrnagyné kihivó nevetésére.
- Kivel van a szép őrnagyné? - kérdé.
- A mi kedves házigazdánkkal.
- Ah! a gróffal?!... Nem lehet.
- Biztosítom. De hát miért találja oly hihetetlennek?
- Mert igen különösnek tartottam Erna részéről a kihivó viselkedést. Ámbár Árkonyi gróffal szemben, kárba veszett fáradtsága.
- Hogy érti ezt?
- Csak úgy, hogy a mi grófunk szive olyan bástyával van körülvéve, a melyen át az ilyen apró ütegek nem törhetnek rést. Soha se beszélt előtted férjed amúgy megkülömböztetőleg Gothárd Erna grófnő felől? - fordult hirtelen Margithoz.
- Nem igen emlékszem, hogy többet beszélt volna róla, mint más ismerősről.
- Vagy még annyit se... Annál jobb.
Margit bámuló és kérdő tekintettel nézett a kis bárónéra, a ki szokott éles beszédmodorában folytatá:
- Tudod, édes, az öreg Árkonyi és Gothárdi grófok mindenkép azon voltak, hogy Erna és Rezső összekeljenek. Csakhogy - a mint mondani szokták - »gazda nélkül számoltak«, mert Rezső gróf hallani sem akart tervükről. Hanem ez az Erna rendkívül kaczér teremtés ám. Azonban a te kedvességeddel, a te bájaiddal szemben, igen gyöngék az ő fegyverei. Mindamellett drágám, figyelmeztetlek: őrizd férjedet ettől a kaczér teremtéstől; mert hiába, édes szivecském, a férfiak hamar megúnnak bennünket, becsületes asszonyokat, minthogy amazoknál sokkal élénkebb, sokkal változatosabb az élet.
Margitra minden alkalommal visszás hatással volt a báróné nagyon is szabad társalgási modora; aztán az is sértette, hogy: miként merészkedhetik e nő így nyilatkozni Rezsőről. Majd azon tünődött el: hogy, ha e fecsegő asszony tényleg oly jó indulattal van iránta, mint mutatja: miért nem kimélte őt e kellemetlen, alaptalan fölfedezéstől, a mely ugyan semmi kihatással sem lehet a jövőre; mert hisz Rezsőn állott, - ő bontotta meg az öregek tervét és így... De mégis, miért akarta a jóakaratú báróné megmérgezni számára azt a társaságot, melyet már azon okból sem kerülhet, mivel Erna legközelebbi rokonuk?... És végre, hogyan tételezhet föl benne az az oktalan asszony olyan gyöngeséget, hogy ő képes lenne Rezső előtt féltékenységet elárulni? azzal sértse meg férjét, hogy azt kivánja tőle, miszerint az ő rút gyanúja miatt: vonuljon vissza unokanővérétől!?...
A következő napok ismét a szokott csöndben teltek el. A gróf, a ki vendégei körében vidám, csevegő volt, újra szótlan, zavart, merengő lett.
- Miért vonulsz így vissza mindenkitől, kedves Margitom? - kérdé egy délután, midőn történetesen otthon maradt s föl alá sétált a kis szalonban, a hol Margit az ablakmélyedésben ült, himzéssel kezében.
- Úgy veszem észre, - válaszolt a grófné föltekintve férjére, a ki megállt előtte - hogy a társaság nem igen rokonszenvezik velem.
- Agyrémek, kedvesem.
- Aztán tudhatod, édes Rezsőm, hogy mindig nagyon visszavonultan éltem.
- Az egészen más volt akkor; de most... Egyébiránt, a mint akarod. Csupán arra kérlek: ne szakítsunk végképen az ismerősökkel, mivel én - őszintén szólva - igen szeretem a társaságot; sőt fölötte kivánatos reám nézve, hogy gyakrabban érintkezzünk velük.
- De hisz éppen kivánságodnak véltem eleget tenni, minthogy ideérkezésünkkor azt mondtad...
- No igen, abban az időben... Tudod édesem, akkor még házasságunk első korszakát éltük. Jóízlésű társaság előtt igen visszás a fiatal házasok turbékolása; de most...
- Most már elfogadhatók vagyunk; - egészíté ki Margit, munkája fölé hajolva.
A fiatal nő hangján némi önkénytelen fájdalmas szemrehányás rezgett át, mit a férj észrevéve, hozzálépett; udvariasan ajkához emelte neje kezét s mintegy mentegetőzve tette hozzá:
- Most már nem az időleges, de az állandó szerelem csöndesebb révében kötöttünk ki. - Aztán utóvégre is, édesem, nem te tanácsoltad-e, hogy keressük föl a társaságot?
Rezsőnek ebben igaza volt, de Margit is fölhozhatott volna egyetmást álláspontjának védelmére. A többi közt azt is, hogy mégis csak furcsa társaság az olyan, mely a barátság és a bizalmaskodás ürügye alatt, lehetőleg gyakran mond el kellemetlen és fájó híreket, a melyeknek megtudására éppen semmi szükség sincs. Ilyen volt a báróné „bizalmaskodása” is, melyből megértette, hogy férjének Gotthárdi Ernát kellett volna elvennie. Többektől hallott ő már ehhez hasonló, »baráti indulat sugalmazta« pletykákat, a melyek aztán nagyon is elvették kedvét attól, hogy a derék hírmondókkal bensőbb viszonyba lépjen.

V.
Néhány nap mulva Lejtényi őrnagyné a reggeli órákban, szokatlanul korán ment át a kastélyba.
Margit éppen a parkban sétált, midőn Erna, ki az erdőn keresztül gyalog jött, belépett a park kis rácskapuján és gyors léptekkel sietett a grófné felé.
- Az istenért, édes Margitom, - szólt az őrnagyné lelkendezve - olvastátok a reggeli lapokban a megrendítő hírt, hogy a közeli helység porrá égett! De hisz ez irtóztató! - És mi semmit se tudtunk róla!?...
- Olvastam. Valóban borzasztó! Rezső, mihelyt elolvasta, rögtön küldött is egy kis összeget a szerencsétlenek részére.
- Az nem sokat ér, kedvesem, mert csak egy csöpp a nyomor tengerében. Nekem egy pompás eszmém támadt, - folytatá az őrnagyné, leülve a kerti padra - ama szegény szerencsétlenek javára jótékonyczélú előadást kellene rendeznünk, lehetőleg magas díjak mellett. A te közreműködésed, angyalkám, rendkívül vonzerőt gyakorolna a környék egész intelligencziájára.
- Ha férjemnek nincs ellene kifogása s ha némi hasznára lehetek e mindenesetre szép czélnak, a legnagyobb készséggel állok rendelkezésre.
- Hol van Rezső?
- A vasuti állomáshoz kocsizott nagybátyja elé, a ki azt irta, hogy megérkezik. Ámbár érkezése napját nem jelölte meg egész bizonyossággal, a mennyiben levelében azt irja, hogy ma vagy holnap érkezik, a mint ügyeit rendezheti.
- Ah, Dömötör bácsi vendégetek lesz? - és hosszú ideig szándékozik itt maradni?
- Azt hiszem, pár hétig.
- Fogadd részvétemet, szegény Margitom; - szólott Erna tréfás komolysággal.
- Mi fölött, édes Ernám?
- A halálosan unalmas kilátásod fölött!
- Ah, hát Dömötör bácsi...
- Unalmas, vén bolond. Ne itélj el, szívecském, hogy boldogult anyám testvérbátyjáról így nyilatkozom, de ha tovább fogsz vele érintkezni, nagyon is enyhének találod majd e véleményemet.
Alig ejté ki Erna e szavakat, kocsizörej hallatszott az útról s néhány másodpercz mulva a gróf lépett hozzájuk Lejtényi őrnagygyal.
A nők néhány lépést tettek az érkezők elé.
- Nem jött meg Dömötör bácsi? - kérdé Margit.
- Nem; - felelt a gróf, Ernát üdvözölve; - valószinüleg holnap érkezik.
- Margit előtt már kifejeztem, hogy mily mértékben osztozom fájdalmukban; most magán a sor. Fogadja legőszintébb szívből fakadó előleges részvétemet a fenyegető csapás miatt.
- Ah, igaz! maga nem szereti Dömötör bácsit; - jegyzé meg Rezső nevetve, miközben Ernához szegődött, a kivel pár lépésnyire előre haladtak, míg az őrnagy Margitnak nyújtá karját.
- Azt a vén puritánt?! a demokrata grófot?... Isten óvjon tőle. - Hát maga, hogy kerül, össze Rezsővel, Linczikém? - szólt vissza Erna, mialatt egy vanilia-csoportozaton egy kis tarka pillét fogott meg.
- Lőrincz az erdőben sétálgatott, mikor keresztül hajtottam s mivel éppen hozzánk készült, hogy magáért jőjjön, fölült mellém; - válaszolt a gróf az őrnagy helyett.
- Ah! - jegyzé meg Erna, ujjai között tartva a pillangót s így gyönyörködve benne. - Maga tehát szárnyakat adott férjecském ama vágyának, hogy engem mielőbb láthasson.
- Nem; - felelt halkan és gúnyos mosolylyal Rezső - csupán üléssel kináltam meg a fáradt aggastyánt.
- Ejnye maga vipera-nyelvű! - vágott vissza Erna, mintegy véletlenül eleresztve a lepkét, mely után aztán elkezdett kapkodni.
A gróf hirtelen elfogta és átnyujtá neki.
- Tessék.
- Köszönöm; most már nem kell: nézze egészen leszedte a himporát.
Mikor fölértek a kastélyba, Erna közölte a férfiakkal az előadásra vonatkozó tervet.
- Ah, hisz ez kitünő eszme! - vágott szavába az őrnagy.
- De maga csak nem akar benne tényleges részt venni? - kérdé Erna, karjaival hízelgőleg fonva át férje nyakát.
- Ez a kérdés vérig sérti önérzetemet s igy én magam utasítok vissza minden arra irányuló kisérletet, hogy közreműködésemet megnyerjék; - viszonzá az őrnagy, tréfás ingerkedéssel. - Én majd csak az élvező és a kritikus szerepét fogom betölteni.
- Ez a két szakmakör homlokegyenest ellenkezik egymással, - jegyezte meg nevetve Rezső - mert a kritikus soha se élvez.
- Nos, akkor hát a jámborabb szerepkörnél maradok és élvezem a maguk szép játékát.
Erna, ki ezalatt a gróf felé indult, kihivó, kaczér tekintettel nézett férjére és kezével csókot hányt feléje.
- És maga, Rezső? - fordult az őrnagyné a grófhoz.
- Házam és személyem rendelkezésükre áll.
- Mind a kettőt elfogadjuk. Az előadást a nagy teremben rendezzük, a hol már játszottunk néhányszor. Emlékszik még: egy karácsony ünnepen Pailleron „Szikráját” adtuk elő? - Én Toinettet személyesítém, a kit maga cserben hagyott.
- Bocsánat, nem én, de Toinette...
- Mentette föl adott szavától?... Igaz; mert az a leányka nagyon ügyes, élelmes kis teremtés, a ki a maga javára tudja kizsákmányolni a helyzetet és nem akarja, hogy - legalább látszólag - ne ő adja ki a hűtlennek az utat. Hanem pompás kis darab volt; leszámítva azt, hogy én rettentően rosszul játszottam. Akkor még alig voltam tizenhét éves; most azonban... most majd iparkodom kiköszörülni a csorbát. El akarom ragadni a közönséget.
- De hát mily darabot választ?
- Ezt majd Margittól kérdezzük meg, a ki a legilletékesebb...
- Úgy a darabválasztást, mint a szereposztást, egészen reátok bízom; - veté ellen Margit.
Hosszas tervezgetés után abban állapodtak meg, hogy délutánra átmennek Lejtényiékhez, hol az egész társaság együtt lesz és ott fogják megállapítani „a közelebbi módozatokat”, a mint Erna tréfásan megjegyzé.
Délután, mire egybegyültek a vendégek, szőnyegre került az előadás kérdése.
Az őrnagyné körülményesen előadta a tervet, kérve az urakat és hölgyeket netaláni észrevételeik nyilvánítására.
- Az indítvány részben és általánosságban is elfogadtatik, - veté végét a rövid konferencziának dr. Csati Benő közjegyző, kit a rendezéssel bíztak meg, mint olyat, ki kora és sok ágú elfoglaltsága mellett, élénk részt vett a megyei életben és igazi hangadója a környéknek.
- Csupán a darabra nézve jussunk megállapodásra, - jegyzé meg Erna.
- Ez pedig lényeges, sőt legfőbb kérdés - elegyedik bele az alispánné. - Mikor boldogult Menyhértemmel még a fővárosban laktunk, gyakran jártunk a szinházba s a műsoron levő szinműveket úgyszólván kivülről tudtuk. Ah! akkor egészen más darabokat adtak, mint manapság. Higyjék el, ha mostanában történetesen a közeli helységbe vagy éppen a fővárosba rándulva, bevetődöm a szinházba... biztosítom, hogy olyan darabokat adnak: még a visszaemlékezésnél is pirulnom kell.
Néhány egyetértő kebel sóhaja szakítá meg a szigorú itéletű hölgy szavait, azok részéről, kiknek emlékezetük tábláján szintén jó sok rovása van a régmultnak.
- Ah, - folytatja özvegy Pagodyné - a régi szinművek a mostaniakhoz képest...
- Nos, határozzunk, hölgyeim és uraim, - vágta ketté Erna az alispánnénak megható nekrologját a multról. - Nevezzen hát meg nehányat azokból a régi, jó darabokból, édes Biri tanti.
Az alispánné, rövid gondolkozás után, bánatos zengésű, sóhajszerű fohászszal leheli ki:
- Tehát pl.: „Benjamin Lengyelországból vagy a nyolczgarasos atyafi.”
Rezső elmosolyodott, de csakhamar leküzdé e hatást, melyet Pagodyné ajánlata keltett benne és erőltetett komolysággal válaszolt:
- Kissé hosszú a czím, kedves nagysád.
- Tovább, tovább, Biri tanti, - szól Erna hamiskásan mosolyogva Margitra.
- Akkor hát: - fuvolaszerű sóhaj előzi meg - „A vadon fia”, „Griseldis”, „Hinkó, a hóhérlegény”...
- Köszönjük, elég, szakítá félbe a közjegyző.
A társaság majd minden tagjának elfojtott mosoly játszott ajkai körül e repertoir hallatára; csupán a tanácsosné és kortársai intettek jóváhagyólag, minden egyes darab megnevezésénél. 
Ezután Dindár báró sorolt föl néhány szinművet, melyek hallatára az alispánné - boldogult Menyhértjéhez fohászkodva - lesüté szemeit és észrevétlenül iparkodott elfödni pirulásra hajlandó orczáit.
Végre, a közjegyző ajánlatára Ohnet »Vasgyárosa« lett elfogadva.
- Kérjük tehát a szerepkiosztást, Csati úr. Mint teljhatalommal fölruházott rendező, ezt is ön fogja elintézni.
- Nagyon megtisztelnek ennyi bizalommal. Tehát: Beaulieu Claire-t a grófné lesz kegyes elvállalni, - fordult, udvarias bókkal Margithoz; a ki szívélyesen intett beleegyezést fejével.
- Anyját, a marquisnét - Pagodyné ő nagysága, ha...
- Szívesen, - sóhajtott az alispánné egy minden áldozatra kész kebelnek önmegtagadásával; - ha nincs benne valami sikamlós részlet, mert...
- Pirulás nélkül eljátszhatja, kedves nagysád, mivel Beaulieu marquisné igen szemérmes, diskrét anya. - Athenaist - Lejtényiné ő nagyságának, Derblay Philippet önnek szánnám, édes gróf.
Rezső udvarias meghajlással fogadta a rárótt kötelmet.
- És Moulinet? - kérdi Topolyai.
- Az én igénytelenségem; - válaszolt a közjegyző. - Ön Bligny herczeget kapja, kedves Topolyai. Préfont - Dindár báró lesz szíves...
- Kérem, ezer örömmel; csak a rekedtségem... - köszörüli a torkát Dindár báró.
- Nem veszszük olyan szigorúan a dolgot. Aztán kérem, Préfont báró, mint amolyan szenvedélyes természetbúvár: könnyen meg is hűthette magát és így a rekedtség...
- Még előnyömre lesz a realizmus szempontjából; - rikácsolt nevetve Dindár báró.
Octavet s a többi kisebb szerepeket is kiosztották, habár nem minden nehézség nélkül, tekintettel a sok ellenvetésre, melyet a közreműködők tettek.
- Tehát együtt fogunk szerelmeskedni; - enyelgett a gróf, a midőn nejével hazafelé sétált az erdőn át. - Azt hiszem, - jegyzé meg Rezső, a ki ma szokatlanul derült hangulatban volt - hogy művészeted sokat fog szenvedni, ily gyarló partnerrel szemben, mint Philipped lesz.
- Ki tudja? - mosolygott Margit. - Van rá eset, hogy a műkedvelők túltesznek rajtunk.
- A mennyiben a művészek és művésznők elég gyöngédek, elég udvariasak azzal hitegetni a jámbor dilettánsokat, a kik viszont eléggé szerénytelenek és jóhiszeműek igazság számba venni a jóakaratú bátoritást.
A gróf derült hangulata egész este tartott, a mi végre Margitra is átszállott és e nap hátralevő részét abban a régi, boldog kedélyben tölté, melytől már-már örökre búcsut akart venni.

VI.
Az előadásra való készületek az egész kis társaságot elfoglalták; kiváltképpen Árkonyi Rezső grófot, a ki nagy buzgalmat fejtett ki s rendkívüli ambiczióval látott szerepe betanulásához.
Tiz nap alatt kellett összetanulniok a szinművet, hogy mihamarabb eredményre juthassanak anyagi tekintetben. Ez pedig nagyon is szűkre szabott idő arra nézve, hogy műkedvelők egy olyan meglehetős nehéz menetelű szindarabot, mint a »Vasgyáros«, elfogadható módon előadhassanak.
Ez okból, a mint több oldalról hangoztatták, annyira igénybe valának véve, hogy még »lélegzetvételre is alig volt idejük«.
Margit lovaglási leczkéi ezen idő alatt teljesen fönnakadtak, minthogy Rezső a naponta tartott délutáni próbák miatt, alig távozott hazulról.
Árkonyi Dömötör gróf is megérkezett. (A puritán, kiállhatatlan, unalmas, stb. jelzőkkel illetett Dömötör bácsi) Margit éppen nem hagyhatta helyben Ernának az öregre vonatkozó megjegyzéseit; sőt úgy találta, hogy Dömötör bácsi olyan rendkívül kellemes, igénytelen, figyelmes és gyöngéd ember, a ki senkinek se volt terhére, senkit se untatott kedves és előzékeny modorával. A jóságos aggastyán, hetven éve daczára, minden iránt érdeklődött; és a mi leginkább jellemezte magas foku műveltségét, lelkiemelkedettségét: mindenkivel foglalkozott, de senkit se foglalkoztatott saját magával.
Az öreget első találkozásra megnyerte unokahuga s a legmelegebb rokonszenvet érezte Margit iránt, a mit nem is késett öcscse előtt kinyilatkoztatni, örömét fejezve ki szerencsés választása fölött.
Rezsőt azonban annyira igénybe vette a »nagy napra« való előkészület, hogy alig vette figyelembe bátyja hízelgő nyilatkozatait.
A próbákon Dömötör bácsi is részt vett, mint néző; még pedig igazi érdeklődéssel kisérte, mert igen mulatságosnak találta e bohó összevisszaságot. De mindenekfölött új rokona, Margit köté le érdeklődését, a kit a további ismeretség még kedvesebbé, rokonszenvesebbé tett előtte.
A társaság a próbák után rendesen a kis erdőbe ment rövid sétára és csak a késő esti órákban oszlott szét.
- Ugyan, édes Dömötör, - szólott az őrnagy az öreg Árkonyi grófhoz, kivel karöltve ment a többiek után; - miért nem nősültél meg újra? - Lásd, én negyven éves koromban vettem el első nőmet, a ki olyan szép és jó volt, mint egy földre szállott angyal. Tizenhat évi boldog házasság után elveszítettem őt és három évre rá ismét megnősültem; még pedig hasonló szerencsével.
- Ah, az én koromban nősülni?!... mosolygott az öreg gróf.
- Nos, hát miért nem házasodtál meg tiz-húsz évvel ezelőtt?...
- Nem volt hozzá bátorságom; - válaszolt jelentősen az öreg úr. - Első házasságom nagyon boldog volt s ezt nem szerettem volna egy második kisérlettel... Tudod, kedves Lőrinczem, a jó ritkán ismétli meg magát.
- Hagyd el, öregem! - Az ember félig-meddig biztos lehet a boldogsága felől, hacsak élvezni tudja. Hidd el nekem, hogy sokan vannak, a kik csak azért boldogtalanok, mert nem értik a boldogulás mesterségét. A boldogság olyan virág, a mely mindenki számára virul, a ki érti az ápolását.
- Ezek olyan sophismák, édes Lőrinczem, a milyenre a kardcsörgés és puskaropogás között tehettél szert.
- Nézz engem, - folytatá az őrnagy, figyelembe se véve a közbeszólást; - van szép, fiatal feleségem, a kit úgy szeretek, mint valami huszonöt éves rajongó szerelmes, anélkül, hogy úgy bánnék vele, mint egy hatvan éves vén férj. Nem gyötröm oktalan féltékenykedéssel, nem tartom vissza semmi, korához illő - mulatságtól... szóval óvakodom attól, hogy valaha azt az érzést keltsem föl benne, hogy egy vagy más vágyának, óhajának, de sőt szeszélyének az állja útját, hogy vén férje van. Ime, édes Dömötöröm, ebben rejlik boldogságom titka.
- S ha egy napon cserben hagyna ez a kertész-bölcselet?...
- Azon a napon, - válaszolt az őrnagy, kinek arczán e kérdés olyan változást idézett elő, a milyet azoktól az örökké mosolygó vonásoktól senki se várt volna; - azon a napon - borzasztó lennék! - szeme még egyet villant, de ezzel aztán elsímult arczáról a pillanatnyi benső vihar és öntudatos szilárdsággal fejezé be:
- De ez a nap nem fog elkövetkezni, jó Dömötöröm.
Lába megcsörrenté kardját, melyet daczára annak, hogy már nyugdíjazva volt, soha se tett le oldaláról, miután mindig egyenruhát viselt.
Margit nem győzte hallgatni Topolyainak s a vele egy csoportban haladó uraknak és hölgyeknek dicsérő, magasztaló áradozásait, melyet szép organumára, gyönyörű plasticájára és szívhez szóló szavalatára halmoztak. Hársfalvy báróné, a ki Susanne szerepét adta, szintén társul szegődött a hódolók légiójához s arra kérte egyszersmind a grófnét: utasítaná őt, miként kelljen adnia e szerepet, a mely - nyiltan szólva - éppen nem felel meg az ő egyéniségének, mert ő inkább Préfont bárónét vagy tulajdonképpen Athenaist tudná jól személyesíteni.
Margit kedves, nyájas modorával iparkodott meggyőzni az elégedetlenkedő hölgyet, hogy egészen jól fogja adni szerepét. Valamint a többiek aggályait is lehetőleg el akarta oszlatni, minthogy minden oldalról merültek föl hasonló panaszok; Topolyai azt jegyezte meg, hogy neki inkább Moulinet kellene adnia s egyúttal néhány helyet idézett belőle, melyet - fölfogása szerint - nem szabadna úgy »elejteni«, »ellapítani«, mint az a kedélytelen agglegény, az a közjegyző teszi; a ki ez alkalommal nem is jelent meg a próbán, mivel - habár a nyarat rendszerint kis falusi birtokán tölti - ügyei gyakran szólítják a székvárosba.
Dindár báró Octavera reflektált. A szenvedő alispánné Brigittet óhajtotta volna, mert - véleménye szerint - ez igen kedves személyiség, de - közöttük maradt szó legyen - egészen elvesz Constancia kezében.
Árkonyi grófné ellenállhatlan szeretetreméltóságával biztosította a közreműködőket, hogy föladataikat kitűnően fogják megoldani: csak legyenek teljesen megnyugodva a kiosztásra nézve.
- Mondja csak, Erna, - szólt Rezső gróf, Lejtényinéhez lépve, a ki egy akáczfagalyat tört le s e közben visszamaradt a maga csoportjától; - miért kerül egy idő óta oly következetességgel?
- Én? - kérdé Erna a leszakított galy leveleit tépdesve; - én senkit se kerülök és senkit se keresek.
- Igaz, mert megszokta, hogy mindenki magát keresi, Fortuna asszonytól kezdve, a ki egész birtokát rakta lábai elé, a boldogtalan halandókig, kik a boldogságot keresik magánál.
- Vigyázzon Rezső, mert kiesik szerepéből! Derblay Philippe nem udvarol Athenaisnak és Árkonyi Rezső gróf annál kevésbé Lejtényi őrnagynénak; - tiltakozék Erna, szinte erőltetett nevetéssel. - Hanem gratulálok cousin, magában igazi művészi temperamentum van. Pompásan fogja Derblayt játszani.
- Hízelgő nyilatkozatát csak bók számba vehetem.
Egy ideig szótlanul mentek előre. A társaság többi tagja már beláthatlan messzeségben haladt előttük. A szép asszony csöndesen tépegette a kezében levő galy leveleit és egyenkint szórta a földre maga elé.
- Fogja; most már magának adom; - szólt tréfásan nyujtva Rezső felé a megkoppasztott vesszőt.
- És mit csináljak vele?
- Jelképe ez olyan szívnek, melyről maguk, egyenkint tépik le a reménynek utolsó rügyeit is, a mig...
Erna csengő kaczajjal szakította meg szavait, aztán folytatá:
- Dobja hát el azt a megtépett ágat!
- Eldobjam? mikor olyan kommentárral adta kezembe? Hát azt hiszi: olyan lelketlen vagyok én, hogy egy szívvel, a mely mindentől meg van fosztva, még ily kegyetlenül tudnék bánni?... Megőrzöm, - fejezte be szavait, jelentős pillantást vetve az őrnagynéra - hátha még újra kizöldül?...
- A maga kezében? - Nagyon csalódik, kedvesem! - veté ellen Erna, kihívó kaczérsággal. - Csak dobja el bátran.
- Nem teszem.
- Miért nem?
- Mert nekem így is becses.
- Mint a vadásznak a zsákmánya? - vágott vissza villámló tekintettel Erna.
Árkonyi Dömötör gróf jött velük szembe a közjegyzővel, ki csak most érkezett meg a fővárosból. Az öreg gróf elválva társától, az őrnagytól, most Csati Benőhöz csatlakozott, kivel megkerülte az ákáczfasort s a bükkösbe csaptak át.
Dömötör gróf, daczára annak, hogy Erna egyetlen testvérhugának leánya volt, nem viseltetett iránta semmiféle rokonszenvvel; ez oknál fogva, tán ő volt az egyedüli kivétel azok közül, kik Rezső és Erna összekelését óhajtották. A házasság dugába dőlt és az öreg gróf szívből örvendett ennek.
Árkonyi Dömötör grófra most láthatólag kellemetlenül hatott, hogy Rezsőt ily bizalmas együttesben találta Lejtényinével, úgyannyira, hogy pár perczig némán folytatta sétáját a közjegyző oldalán, míg végre megszólalt:
- Élénk teremtés ez az én unokahugom, ugy-e bár?
- Az; nagyon élénk. Valóságos villám-telep. Minden idege egy-egy sodrony, mely fejéből vagy szivéből-e?... ezt már meg nem állapithatom... vezeti az áramot.
- Vagy egyikből se; - viszonzá az öreg gróf szokott nyiltságával - legfeljebb érzékeiből. - Ez utóbbi két szót csak fogai között morzsolta el s aztán így folytatá:
- Hát Erna találta ki ezt a jótékonyczélú előadást? az ő eszméje volt, amint épp az imént dicsekedett előttem férje?
- Az övé, gróf úr. Ez az őrnagyné elvitázhatatlan érdeme.
- Na hát ne is vitázzuk el tőle!
Az öreg Árkonyi rendes szokás szerint korán kelt s így megérkezése után való napon, már hatodfél órakor lement a parkba, hogy itt, a szabad természetben élvezze azt a végtelen szépséget, melyet a városiak csakis phantasiájuk kisebb-nagyobb mértéke szerint élveznek.
Dömötör bácsi alig jártatá még körül szemeit, hogy az általános képen gyönyörködjék, midőn a park egyik kanyarulatánál unokaöcscsét pillantá meg, a ki egy kerti lóczán ült, fejét kezére támasztva. Rezső úgy el látszott merülve lenni, hogy észre se vette a közeledőt.
Az öreg csöndesen lépett hozzá és könnyedén vállára ütve, vidám mosolylyal üdvözlé:
- Ejnye, te gonosz falusi, mégis csak megelőztél? - Ime, meg akarom menteni a városiak renomméját s ez a derék falusi elémbe vág!
- Jó reggelt, kedves bátyám.
Rezső fölugrott és szivélyesen üdvözlé nagybátyját, a ki karjába fűzve kezét, körül sétálta vele a parkot, a legnagyobb érdeklődéssel nézve mindamaz ujításokat, melyek utolsó ittléte óta mentek végbe.
- Majd kirándulásokat is teszünk a szép vidék megtekintése végett. Hisz már egész örökkévalóság, hogy nem volt itt, édes bátyám. Gondolom: tizenöt éve, hogy utoljára járt itt?...
- Több is. Szegény öcsém, boldogult atyád temetésére ki akartam jönni, de orvosaim nem engedtek, mert - mint emlékezhetsz - akkor lábbadoztam nagyfokú mellhártyagyúladásomból. Mikor utólszor itt időztem, jöttemre szomorú esemény szolgáltatott okot: akkor halt meg az én egyetlen kedves nővérem, Erna édesanyja. Ennek már 20 éve. Akkor még az a szép birtok, melyet az őrnagy elég kegyeletes volt visszavásárolni (Gothárdi Lothárnak idegen kézre került birtokát) - Ernáék tulajdona volt.
- Ez mindenesetre dicséretre méltó cselekedet volt.
- Tudod-e, hogy a téged illető sok örvendetes változás között, mi az, a mi engem különösen boldoggá tesz? Az, hogy íme, atyámnak e kedves fészke, melyről épp azért mondtam le öcsém javára, mert neki volt kire hagynia, mig nekem... Nos tehát ez üdvös változás, hogy az Árkonyi kastély már nem áll üresen.
- Ez természetes; - válaszolt Rezső némi zavarral - nem is tehetnék másként. Nőm előbbi állása a társadalommal szemben, fonák helyzetbe sodorna, ha a fővárosban állandósítanók magunkat... De hisz bátyám ért engem.
Az öreg különös kifejezéssel és nagy szemeket meresztve nézett Rezsőre.
- Nem értelek. Margit miatt...
- Nem közvetlen ő, de összeköttetései!...
- Hagyjuk ezt. Ez a ti álláspontotok, nem az enyém, a kit demokrata grófnak gúnyolnak. Én csak annak örvendek, hogy Árkonyban láthatlak és - boldognak tudlak; mert hiszen: boldog vagy? - Ez nem jöhet kérdésbe.
Mire körülbelül félórai sétát tettek, Dömötör bácsi egy kis zugban foglalt helyet, mely orgonabokrokkal volt körülvéve, mintegy elzárva a kétüléses kis padot az idegen szemek elől.
- Pihenjünk kissé ebben a galambfészekben. Ámbár ennek a csinos kis helynek bizonyára egészen más rendeltetése van, mint hogy az én kedves öcsém az ő vén nagybátyjával unatkozzék benne: ugy-e te kópé? - Hanem mondhatom, gyönyörű kis zug; kivált tavaszkor; az orgonavirág illata, a csicsergő madarak, a pirkadó hajnal vagy a galyak között bemosolygó hold... Igazán regényes. Olyan hangulatkeltő. Különben azt hiszem: ezt nem a külső hatásoknak kell fölébreszteni, mert... Tudod-e édes fiam, hogy nőd, a kit csak tegnap óta ismerek, első pillantásra megvette a szivemet. Nem tuloztál, mikor házasulási szándékodról értesítve, az írtad Brestbe, hol leveled utólért, hogy választottad olyan bűbájos angyal, a kit csak egyszer kell látnunk és...
- Valóban nem tuloztam. Margit olyan büverőt gyakorolt mindenkire, hogy szinte megigézte az egész közönséget s köztük engem is.
Rezső gróf maga elé bámult és egy önkénytelen, halk sóhaj lebbent el ajakáról.
- Ezt nem tőled hallom először. A szép Damáz Margit olyan ünnepelt kegyencze volt a közönségnek, kinek híre az én magányomba is eljutott. Én azonban nem az istenített művésznőre voltam kiváncsi, hanem a bájos, szende és kedves teremtésre, szóval nődre. Emlékezhetsz, hogy leveledre válaszolva azt jegyeztem meg, miszerint bizonyos vagyok benne, hogy én leszek az egyetlen a családban, a ki semmi kifogást se tesz választásod ellen, azon szempontból indulva ki, hogy az Árkonyi grófok legfőbb büszkeségét minden időben nevük mocsoktalansága képezte. E nőnek híre pedig oly feddhetlen volt, hogy vele való egyesülésed e tekintetben nem veszélyeztette legféltettebb kincsünket: nevünk tisztaságát.
Körülbelül ezzel indokoltam ama megelégedést, melylyel házasságod hirét fogadtam. De mikor később el-eltünődtem sorsodon: nem titkolhatom, hogy mégis támadtak aggályaim és pedig nem alaptalanok.
- Miféle aggályok?
- Mindenekfölött az iránt kezdtem tünődni, hogy elvonva nődet abból a légkörből, melyben eddig élt, mely jóformán éltető elemévé vált: képes lesz-e mindezért kárpótolni őt az egyszerű családi élet? Attól tartottam, hogy te, a ki ünnepeltetése közepett a többinél jobban lekötéd érdeklődését: nyujthatsz-e oly boldogságot számára, mely a nővel elbirja feledtetni a művésznőt...
- A nő és - a művésznő!?... ismétlé Rezső merengve s egészen figyelmen kívül hagyva, hogy egy vizsga tekintet fürkészi vonásainak hirtelen átváltozását.
- Azonban már e rövid ismeretség is tökéletesen meggyőzött arról, - szólt az öreg némi szünet után erőltetett vidámsággal - hogy Margitod olyan kincs, a milyet csakis ilyen szerencsefia találhat, a minő te vagy.
- Bizonyára, édes Dömötör bácsi...
- Bizonyára?! - ismétlé a gróf tréfás rosszalással. - Ejnye, te hálátlan! hát így kell beszélni egy ilyen fiatal férjnek?! Tudod-e, hogy én évek mulva se hallhattam, ha valaki feledhetlen nőmet dicsérte előttem, a nélkül, hogy vérem föl ne pezsdült volna az elragadtatástól. - Hidd el, - folytatá komoly, szinte ünnepélyes hangon - nagy bűnt követsz el, ha nem léssz neki örökké az, a minek ő tart s a milyennek az első időkben mutatkoztál vele szemben.
- Biztosítom, édes Dömötör bácsi, - válaszolt Rezső, erőltetett bensőséggel - én épp úgy szeretem nőmet most, mint házasságunk első korszakában.
Margit elég jókor ért a férfiak közelébe, hogy Rezsőnek e szavait meghallja. Azonban úgy tett, mintha semmit se hallott volna; csupán szemeinek boldog ragyogása és kipirult arcza árulá el, hogy ez az asszony semmi tekintetben sem képes szinlelni.
- Ah, nini, itt jön az én szép hugom! - Jőjjön, édes gyermekem.
Dömötör bácsi, a ki valódi gentleman volt, miután szivélyesen üdvözlé Margitot, karját nyújtotta neki, hogy fölkisérje a reggelihez, melyhez éppen e perczben csöngettek.
Reggelizés közben az öreg gróf lebilincselő érdekességgel beszélt el egyes részletet legutóbbi keleti utazásából.
Margit a legnagyobb érdeklődéssel hallgatta a kedves elbeszélőt. Rezső azonban sokkal jobban el látszott foglalva lenni a saját gondolataival, semhogy annyira is birt volna magán uralkodni, miszerint szinleg is figyelne nagybátyja szavaira.
A kivülről hallszó élénk zaj vetett véget e beszélgetésnek. Erna belépett a terassera, hol csak az imént költötték el a reggelit.
- Nem előztem meg a pacsirtát? - kérdé erőltetett szivélyességgel köszöntve Dömötör bácsit, a ki lehető hidegen viszonozta az üdvözletet; aztán Margitot megcsókolva folytatá: - Egy kis toilette-összeesküvés vezetett hozzád angyalkám. Athenaisra megrendelt öltözeteim megérkeztek az esti vonattal. Szeretném a te véleményedet is hallani, drágám és egy kis titkos konferencziára jöttem át, melynek ily sürgős volta mentsen ki, hogy korán zavarom a társaságot.
- Ah, jó reggelt Rezső; magát nem is vettem észre.
Rezső néma főhajtással üdvözlé az őrnagynét; de Erna belépése óta, szemeiben volt valami különös, magyarázhatlan változás, a mi Dömötör gróf éles tekintetét azonnal megragadta.
- Ha nem neheztelsz, kedves szép angyalom, rögtön szeretnék veled értekezni, mert a délelőtti vonattal pár sort akarnék irni szállítómnak.
- Jőjj, édesem; ne untassuk az urakat örökös toilette-kérdésekkel. Az én lakosztályomban zavartalanul kicseveghetjük magunkat.
- Urak, maguknak tilos bennünket követniök; - fordult vissza enyelegve Erna, a mint Margit karján pár lépést tett a szoba ajtója felé.
Miután a nők elmentek, Dömötör bácsi szivarra gyújtott s visszaülve helyére, a hamutartó-tálkába nyomogatta az eloltott gyufának sziporkáit, miközben csöndesen szívta szivarját.
Rezső hirlapokat hozott elő, nagybátyja elé rakta azokat. Egyet megtartott a maga számára; rágyujtva, a korlát mellett levő székbe ült és szemei nyugtalanul futottak át a lap hasábjain, a nélkül, hogy tekintete egy pillanatra is megállapodnék.
Dömötör gróf lassan eregette a füstöt, mialatt még mindig a kialudt gyufával babrált, a szivarról levert hamut ide-oda tologatva. Végre fölemelte fejét: átható tekintetét pár perczig öcscsére függeszté, aztán megszólalt:
- Milyen viszony van Erna és az őrnagy között?
Rezsőt zavarba hozta e váratlan megszólítás és még inkább ez a csodálatos kérdés; de azért tőle telhető egykedvűséggel felelt.
- Az igazat megvallva, édes bátyám, sokkal fölületesebb szemlélője vagyok Lejtényiék családi életének, semhogy ily nagy horderejű kérdésre, csak megközelíthető választ is adhatnék.
- A mi engem illet, - mondá az öreg gróf, rövid gondolkodás után, vontatott hangon, - nem sok jót várok e frigytől. Ez az Erna - fájdalom - egy csöppet sem hasonlít áldott emlékű hugomhoz, sem atyjához, a túlszigorú elvű Gothardi Lothar grófhoz. Ez egy végtelen kaczér teremtés, öcsém.
- Ugy találja, bátyám?
- Sőt bizonyos vagyok felőle. E megfigyelést már azon néhány látásból is levonhattam, mikor Seltey bárónénál, Lothar gróf nővérénél időzött a fővárosban. Ennek már ide s tova 7 esztendeje. Akkor volt alkalmam behatóbban foglalkozni jellemével. Aztán légy meggyőződve, kedves öcsém, hogy egy ilyen csinos nő, kinek e mellett olyan könnyű vére van, mint ennek, csakis azért nyújtotta kezét egy érettkorú férfinak, hogy e különczsége által jobban föltünjék a társaságban. Szóval, kedves fiam, szerencsés kezed volt, midőn Margitot választád nőül s nem ezt az üresfejű, üresszivű teremtést.
Rezső nem válaszolt. Engedelmet kért nagybátyjától, hogy szobájába vonulhasson, szerepét átolvasni, minthogy délután ismét próba lesz.
Árkonyi Dömötör gróf sokáig nézett távozó unokaöcscse után. Világos, hogy Rezső nem osztja az ő, Ernára vonatkozó véleményét. De hát akkor miért nem tett ellenvetést? - Erre a kérdésre Dömötör bácsi logikája nem éppen a legkedvezőbb feleletet adhatta, mert nagyon jól tudta, hogy amolyan titkos nézete fölött nem igen szokott az ember vitázni. Mikor a vita tárgya megpendít egy bizonyos titkos hurt, nincs más választás, mint kitérni és hallgatni. Dömötör bácsinak úgy tűnt föl a dolog, mintha ő nemcsak egy műkedvelő előadásra érkezett volna ide, de egy más szinmű expositiojának szálait is látná szövődni, melyek kusza összevisszaságban bonyolódnak.
Kis vártatva ismét Erna üres, könnyelmű kaczaja hangzott föl a parkból. Az öreg gróf letekintve azt látta, hogy az őrnagyné ott lenn sétál Margit és... Rezső társaságában.
Az öreg rosszalólag csóválta meg fejét, de nem a miatt, a mit látott, hanem a saját tapintatlansága fölötti boszuságában: hogy erről az asszonyról ennek a férfinak rosszat mondott.
Hisz régi igazság, hogy félig már föl van keltve a férfiban az érdeklődés azon nő iránt, a kit rossz szinben tüntetnek fel előtte.

VII.
Jó másfél órát vett igénybe a fogatok fölvonulása az Árkonyi kastély főbejáratánál. A legtávolibb helységből is érkeztek vendégek, kik a fölötte érdekesnek igérkező előadást nem akarták elmulasztani.
A kastélynak egy óriási nagy termében állították föl a színpadot és úgy ez, mint a közönség számára fönntartott helyek a legnagyobb gonddal és izléssel voltak berendezve. Daczára a terem nagyságának, az az utolsó zugig telve volt és pedig a legválogatottabb közönséggel. Az érdeklődés központja természetesen Árkonyi grófné, Damáz Margit, ki »Claire-t« legjobb szerepei közé számíthatta és a ki ez estén még több bensőséggel ábrázolá Beaulieu kisasszonyt, mint egyébkor.
Árkonyi Rezső gróf nagyon jól beletalálta magát »a vasgyáros« nehéz szerepébe és alakítása jóval fölülemelkedett a műkedvelők szokott chablonján. A mi Ernát illeti, egyéniségéből kifolyólag, tökéletesen eltalálta Moulinet Athenaisnek szivtelenül bájos és lelkinemesség nélküli hangját.
Clairerel való jelenése az első fölvonásban nagy hatást keltett; melyet nem annyira Athenaisenek jól fölfogott és sikerrel kivitt «piquirozása« ébresztett föl, mint inkább Margitnak minden ízében fönkelt Claire-je. A kitünő müvésznő olyan utólérhetlen tökélylyel tudta festeni e leánynak igazi fölülemelkedett lélekre valló önmegtartóztatását a közönséges Athenaise-szel szemben, a mely minden szivet megható közvetlen igazsággal mutatá be a mélyen sértett sziv kitörését, midőn Athenaise távozása után, övéi körében kiönti lelkének egész fájdalmát. A második fölvonásban, Philippeli jelenése éppen nem csökkenté a hatást, mely azonban a harmadik felvonásban érte el tetőpontját Bligny herczegnével való párjelenésében.
Margit itt is fönséges ellentétet képezett Athenaise-szel. Nem durva szembeszállás volt ez, hanem egy - ama fölött magasan álló nő mérhetlen fájdalmának megkapóan természetes kitörése. Szemében egy tiszta lélek tüze égett, a mint odaveté, hogy elébb jegyesétől, most pedig férjétől akarja megfosztani?... Minden szava a valódi magasztos, a kivételes asszony fölgerjedése volt, a ki igazát védi a nélkül, hogy egy perczre is eltévesztené a hangot, mely által szóharczczá fajul e méltóságteljes kifakadás.
Előadás végeztével Margit épp olyan ünnepeltetés tárgya volt, mint hónapokkal ezelőtt a világot jelentő deszkákon.
Dömötör bácsi ragyogó arczczal sugta oda öcscsének:
- Nőd játékában nem a művészet máza hatott meg engem, hanem a fönséges nő lelkének megnyilatkozásával ragadott el a müvésznő.
A rokonok és ismerősök vacsorára is együtt maradtak, melyet tánczmulatság rekesztett be. Árkonyi Rezső gróf, a ki nem mulasztá el kifejezést adni neje előtt elragadtatásának, maga is a legderültebb hangulatban fogadta a sok gratulácziót, melyet «Derblay« kiváló alakitásáért halmoztak rá minden oldalról.
A gróf sokat tánczolt nejével, valamint a többi hölgygyel is, a kik a tánczban részt vettek. Az őrnagynét csak egyetlen tourra nyerhette meg, a mi azonban nem a grófon múlt; Erna egész udvart gyüjtött maga körül azon urakból, a kik mindig szives örömest vállalkozának az alattvalói szerepre egy bájos és emellett eléggé pikáns asszonynyal szemben.
- Sikerül végre nekem is egy tourt nyerni magától? - kérdé a gróf, a midőn unokanővérét egy perczre találta.
- Jobban mondva: sikerül-e egy tourral lerázni a háziur kötelezettségét, ugy-e ezt akarja mondani? Érje be egy fél tourral, mert én kimondhatlanul fáradt vagyok.
- Sőt egészen is lemondok róla, ha kárpótlásul az e tourra szánt időt maga mellett tölthetem. Ily alakban hálával veszem, ha egészen kerekre fonja a félig elkészített kosarat.
- Áldozatkészsége ma nem ismer határt; - nevetett Erna, elfogadva Rezső karját; kivel átment a buffetbe, hol a gróf frissítőket ajánlt föl neki.
- Nos, fölüdült már?
- Valamennyire; de nagyon szeretnék egy keveset pihenni, a nélkül, hogy háborgassanak.
- Jőjjön a kék szobába, ott senki sem fogja zavarni.
A buffeten át kis szalonba mentek s innen egy kisebb szobába, hol Erna kimerülten bocsátkozott az ablak mellett álló székre. A szobácska csak gyéren volt világítva. A gróf Ernával szemben a nyitott ablak szárnyához támaszkodott és egy ideig szótlanul nézett az őrnagynéra, kinek arcza az épp rátüző világításnál, olyan csodálatosan szép volt.
Lejtényiné fejét fáradtan veté meg a szék háttámlányához, melyet az ablakból lehulló csipkefüggöny félig eltakart. Pillái lezáródtak és keblének gyors emelkedése mutatta, hogy nagyon ki lehet merülve. A különben is bájos asszony e pillanatban valóban bódítólag szép volt. Mozdulatlanul, szinte tehetetlenül nyugodott nehány pillanatig. És ez a tehetetlen, törékeny, gyönge teremtés, e perczben tényleg nagyobb hatalom birtokában volt, mint ez ideig bármikor.
- Ah! - lélegzett föl Erna, mintegy megkönnyebbülésnek adva kifejezést. - Most már kipihentem egy kissé!
- Még ne! - szólt jóformán gépileg Rezső, kinek ajkán öntudatlanul lebbent el ez a két szó.
- Hogyan? - kérdé Erna mosolyogva emelve föl fejét - maga határozza meg, hogy...
- Pardon; - rezzent össze a gróf. - Úgy értettem, hogy nyugodjék még egy kevéssé. Pihentesse fejét ott, a hol az imént pihent és...
- Milyen bohó kívánság! - szólott Erna keztyűtlen kezével végigsímítva homlokát. Azt hiszem, hogy egy kis lázam lehet, mert a kezem igen forró; - kezét Rezső felé nyujtá - nem találja?
A gróf megfogta Erna lágy, forró kezét és szótlanul tartotta egy ideig.
- Ejnye, édes orvos, de nehezen birja megállapítani, ha vajjon lázas állapot-e, vagy sem?... Nos? - Erna másik kezét is odanyujtá és kissé előrehajolva, kihivólag nézett Rezső szeme közé.
- Milyen hidegek a maga kezei! - folytatá az őrnagyné halkabb hangon és hosszú szünet után látva, hogy a gróf nem felel. - Azt szokták mondani, hogy: annál forróbb a szerelme...
Erna átható tekintetet vetett Rezsőre, aztán fölkaczagott.
- Ugy-e most elárultam magamat? - folytatá az őrnagyné. - Minthogy az én kezem forró, következésképpen a szerelmem...
Az őrnagyné hirtelen visszarántotta kezét.
- Miért vonja vissza kezét ily gyorsan? - kérdé Rezső halk hangon, miközben közelebb lépett a szép asszonyhoz.
- Mert?...
Erna ismét fölkaczagott és rövid szünet után folytatá:
- Mert olyan furcsán néz rám, hogy szinte átfut rajtam a hideg s ha e perczben - sokat jelentő, mély tekintettel nézett az előtte álló férfiúra - kezeimen is végigfutna e borzongás, még azt hihetné... ajkába harapva újabb szünet után szólalt meg: Azt kérdezte, tudok-e szeretni? Édesem, ez nagyon naiv kérdés. Az asszonyok csak akkor fecsegnek szerelmükről, mikor a lehető legtávolabb állnak attól, hogy szeressenek.
- De maga most hallgat! - szólt Rezső halk, szinte suttogó hangon.
- Hallgatok?!... No lám! ilyen ráfogás! - Hát melyik kérdésére maradtam válaszszal adósa?
- Arra a kérdésre, melyet már többször intéztem magához.
- Hozzám?... Szavamra, nem hallottam, barátom. Nem is volt az hallható, csak...
- Nem ajkam kérdezte, hanem tekintetem.
- Soha sem szoktam az emberek szemében olvasgatni...
- Az emberekében én sem; mert nem érdekel, a mit onnan olvashatnék ki. Én csak egy lény szeméből szeretnék olvasni, de amit aztán abból megtudnék; az becsesebb volna előttem mindennél a világon. Olyan lénynek a szeméből szeretnék olvasni, a ki...
- A ki...
A gróf egészen közel lépett; egyik kezét Erna karjára tette és mélyen, daczosan nézett szemébe.
- Próbáljon meg az én szemeimből olvasni, Erna.
- Hajoljon ide.
A gróf égő pillantást vetett a bűbájos nőre és keze szinte remegett, a mint olyan közel hajolt ahhoz az ördögileg szép asszonyhoz, hogy ennek forró lehellete arczába csapott s e perczben feje egészen elbódult.
- Nos? - kérdé reszkető, suttogó hangon.
Erna, szokott könnyelmű kaczérságával, hátrakapta fejét, melylyel tagadólag intve, tréfásan, majdnem gyermekded könnyedséggel veté oda.
- Hierogliphák, kedves cousin. Részemre olvashatatlanok azok a betűk, melyek a maga szemeiben vannak fölirva.
- Majd segítek.
Rezső szenvedélyes bensőséggel szorítá meg Erna kezét s éppen szólni akart, midőn a szomszéd szobából közeledő léptek zaja hallatszott.
Erna felszökött helyéből.
- Férjem! - susogá alig hallhatóan; és mielőtt a gróf körültekinthetett, kigyó ügyességével kisiklott az ajtó függönyzete között.
A belépő nem Lejtényi őrnagy volt, hanem Dömötör bácsi, a ki öcscsét már az egész szobasoron végig kereste.
- Hát te hol bujkálsz? - kérdé az öreg gróf, miután szeme valamennyire megszokta a szoba félhomályát és megpillantá Rezsőt, kinek tekintete... tévetegen csüggött azon irányban, a hol Erna eltünt. Csak kis vártatva válaszolt nagybátyja kérdésére:
- Kissé pihenni akartam, édes bátyám s ez okból vonultam ide.
- Ejnye, kedves fiam; házigazda létedre mégis csak erőt vehetnél magadon. Igaz, hogy Margit a legszeretetreméltóbb, a legfigyelmesebb háziasszony, de tőled is elvárják ám...
- Köszönöm jóakaratú figyelmeztetését, kedves Dömötör bácsi. Ha megengedi, azonnal hozzá is látok, hogy mulasztásomat helyrehozzam.
Rezső kapott az ürügyön, mely megmentette attól, hogy tovább is együtt maradjon nagybátyjával négyszemközt. Tartott az öreg úrnak éleslátásától. Mégis mielőtt a tánczterembe ment volna, azt az ajánlatot tette nagybátyjának, hogy átkiséri a játszó-terembe, a hol épp Lejtényi őrnagy zúgolódott a miatt, hogy Fortuna asszony nem jár kedvében.
- Soha se törődjék a veszteséggel, kedves őrnagy! - rikácsolt az örökké rekedt Dindár báró, - hisz van önnek ezért kárpótlása! Ismeri talán a közmondást?
Lejtényi arcza kiderült és ismét elégülten mosolygott; hamiskás önteltséggel hunyorgatott a beszélőre.
- Ismerem! Hogy ne ismerném? »A ki szerencsétlen a játékban...«
- ...az szerencsés a...
- Uraim! - vágott Rezső Dindár szavába, míg arcza és hangja nagy fölindulásról tanuskodtak, uraim... csak azt akartam mondani, ha... hűsítőre van szükségük, rögtön parancsot adok, hogy...
- Nagyon figyelmes, kedves Rezső; - vágott közbe az őrnagy, kezébe véve a kiosztott kártyákat; - de a mi engem illet, nekem nincs szükségem hűsítőre, mert ezek az urak mód nélkül lehütöttek.
- Pszt  őrnagy! - tréfálkozik a mellette ülő Hársfalvy báró. - Dindár báró az örömkehely után egy pohár tüzes borral is szolgált önnek. A ki szerencsétlen a játékban...
Rezső összeránczolt homlokkal hagyta magukra a játszókat. Izléstelennek találta a vén férjre tett czélzásokat. A tánczterembe lépve, megpillantá Ernát egy ajtó szárnyánál, ki e szavakkal fogadta közeledő unokafivérét:
- Hát maga hol rejtőzik, cousin? Már mindenki tudakozódik a háziúr után.
A szép őrnagyné magaviselete ismét a szokott, könnyelmű, gondtalan volt, mintha nem is az a nő lett volna, a ki imént osont ki egy magányos, sötét szobácskából.
- A játszó-teremben voltam; - válaszolt Rezső, szórakozottan.
- Ott van a férjem? - kérdé Erna, átvéve mellcsokrát, melyet e pillanatban hozott vissza egy fiatal ember. - Köszönöm... Na, nézze, édes Dini, most meg a legyezőmet hagytam el valahol.
A fiatal ember amolyan szalon-kopó módjára, lelkiismeretesen indult el a legyező kiszimatolására.
- Ott van, játszik - válaszolt az előbbi kérdésre fanyar hangon Rezső.
- Nyer-e vagy veszít? - kérdezte a szép asszony, kihúzva egy remek Étandre de Jeanne D’Arc-ot a kezében tartott csokorból.
- Veszít... de Dindár báró egy közmondással vigasztalja, a mely meglehetősen ízléstelen és elkopott.
- Kedves Rezső, az igazság soha se kopott, sem pedig ízléstelen; válaszolt Erna, leszórva a széttépett rózsának szirmait.
Rezső arczát erős pír futotta át: ajkába harapott, de nem felelt.
Már a hajnal derűje is feltünt a láthatáron, mikor Árkonyi gróf vendégei oszlani kezdtek.
Legutolsóknak az őrnagy és neje maradtak.
- Talán már mi is készülődnénk, édes Ernácskám; - szólott az őrnagy nejéhez, ki még most se fogyott ki lelkesedéséből s a legnagyobb magasztalásokat halmozta Margitra.
- Menjünk, menjünk, Linczikém; - viszonzá Erna, megölelve a grófnét. - Isten önnel, Dömötör bácsi. Adieu „Philippe”, - kezével mosolyogva integetett a gróf felé, a ki rendelést adott a szolgák egyikének, hogy szólítsák elő az őrnagyék kocsiját.
Rezső karját ajánlotta Ernának, hogy végigkisérje a parkon, a melynek végén a kocsi várakozott, mivel az őrnagyné nagyon szépnek találván az időt, tiltakozott az ellen, hogy kocsijuk a főbejáratnál álljon elő, a mi által meg lennének fosztva ezen szép kis sétától, melyet igy a park rácskapujáig kellett tenniök.
Lejtényiné nem fogadta el unokafivére kiséretét, hanem férje karjába fogódzott és Margit mellett haladt, a ki Dömötör bácsival együtt szintén lejött velük.
Mikor Rezső fölsegíté Ernát a kocsiba, halkan e kérdést intézte hozzá:
- Erna, milyen hát maga voltaképpen?
- Az én nevem: Sphinx, válaszolta a kérdezett, de tekintete olyan különöset villant, hogy Rezsőnek egész valója megremegett, tartok azonban tőle, kedves cousin, hogy a magáé nem... Oedipus.
- Ki tudja? susogá a gróf égő tekintettel.
- Linczi, Linczi, jőjjön, szívecském! - kiáltott Erna és a kocsi az őrnagy fölszállása után becsapódott, a nélkül, hogy Lejtényiné egy pillantással is viszonozta volna a rajt függő szempárnak esengő tekintetét.
Nem csekély önuralomra volt szüksége a grófnak, hogy neje és Dömötör bácsi előtt csak némileg is elpalástolja izgatottságát s a mint visszatértek a kastélyba, fáradtság ürügye alatt lakosztályába vonult. Azonban nem mulasztá el, pár udvarias közhelylyel megdicsérni nejét szép játékáért - megjegyezte, hogy ma még elragadóbban játszotta „Claire”-t, mint mikor e szerepet utoljára látta tőle.
- Ah, hát még emlékedben van a „Vasgyáros” azon előadása? Oh, ezt én sem felejtem el, Rezső!
- Ha emlékemben van-e, édesem? A te játékod sokkal mélyebb nyomot hagy szivünkben, semhogy ily rövid időköz kitörölhetné onnan.
Ezeket mondva, Rezső udvariasan vonta ajkához neje kezét s jó éjt kivánva neki, lakosztályába vonult.
A grófnénál férjének e dicsérő szavai fölötte különös hatást idéztek elő. Azon előadásra való visszaemlékezése egy más körülményt is fölélesztett benne, melyről férje egy hanggal se tett említést, midőn a Vasgyárosnak emez utolsó előadásáról szólott; még csak úgy mellesleg sem említé, hogy ez estén volt az, mikor a szinfalak közé lépve, föltárta előtte szívét és azt kérdezte tőle: elfogadná-e őt férjéül?...
- Ez tehát már éppen semmi jelentőséggel sem bir Rezsőre nézve?... tünődött Margit s mély sóhaj tört elő kebléből, melyet pár forró könycsepp is követett.

VIII.
Rövid félóra mulva elsötétültek és teljesen csöndesek lettek az imént még víg zajtól és gondtalan kaczajtól csengő termek. Dömötör bácsi, mint az öregek általában, igen rossz álmú volt s a mai hosszú virrasztás annyira fölizgatta, hogy meg se kisérlette a lefekvést. Pompás hűs idő volt. A hajnal derűje tusakodott az éj borús párázataival, mint a hogyan a közönséges életben is örökös harczban áll a sötétség a világossággal.
Az öreg gróf szivarra gyújtott és lement a parkba, hol jó ideig céltalanul bolyongott. A mint véletlenül az orgonabokrok között rejlő kis pad felé közeledett, úgy tetszett neki, mintha valami árnyat látna ott. Figyelmesebb vizsgálódás után arra a meggyőződésre jutott, hogy ez az árny mozog, sőt halk, szinte elfojtott zokogást is hallott.
Dömötör bácsi pár pillanatig mozdulatlanul állott és fürkészőleg nézett a rejtelmes árnyra.
Az árnyszerű alak arcza zsebkendővel volt eltakarva, minek következtében az öreg gróf semmikép se vehette ki vonásait. Azonban nem tágított; visszafojtott lélegzettel várta, hogy levenné arczáról a kendőt és megláthatná: ki lehet?...
A mint a szél egy erősebb fuvallata megrázta a közeli fákat, a különös alak megmozdult; összerezzent, hirtelen levette arczáról a kendőt és félénken nézett körül.
E perczben az öreg gróf legnagyobb meglepetésére Margitot ismerte föl benne...
Árkonyi gróf pár perczig nem birt mozdulni a bámulat miatt; de alig tért magához meglepetéséből, midőn észrevétlenül és nesztelenül, a hogy jött, ismét távozott.
- Margit! - ismétlé magában az öreg, többször egymásután. Ugyanaz a nő, a ki alig egy félórával ezelőtt vidáman csevegett, mosolygott vendégei körében!
Már jó mesze elhaladt az orgonabokroktól, de még mindig a fiatal nő zokogását vélte hallani. Dömötör bácsi szívét mély fájdalom szállotta meg. Kimondhatatlan részvétet érzett a szeretetreméltó teremtés iránt; de a szánalom nem azt a nőt illette, a kinek könyeit látta, mint inkább azt, a kinek mosolyt kelle színlelnie egész estén át s a kinek ez a mosoly - e könyek után ítélve - sokkal fájdalmasabb lehetett, mint bánatának e nyílt, őszinte kitörése.
Az öreg Árkonyi gróf jó ideig tünődött azon, mit kelljen voltaképpen tennie? mi lenne a leghelyesebb eljárás ezzel a fájdalmas titokkal szemben, melynek ily véletlenül jutott nyomára?... Közölje a férjjel?... De hátha egy harmadik személy beavatkozása csak elmérgesíti a dolgok folyását, melyek éppen nincsenek rendes medrükben?
Másrészről attól tartott, hogy Rezső már nem az nejéhez, aki eddig volt, sőt az a gyanú kezdett benne lábra kapni, hogy öcscse szivében más érzés tanyáz, mint a férji szeretet és hűség. Ez esetben a titok közlése csak pusztában kiáltott hang volna, mert csakis a szeretett lény fájdalma, könyei találnak visszhangra a férfi szivében...
A következő napok minden nevezetesebb esemény nélkül folytak le.
A rendezett előadás a legmerészebb várakozást fölülmúló anyagi sikert eredményezett és Rezső minden költség levonása nélkül juttatta az egész összeget rendeltetése helyére.
Az ünnepély lezajlása után Árkonyi gróf újra szokott hangulatába esett vissza. Délutánonkint rendesen kilovagolt, mig Margit Dömötör bácsi társaságában tölté az időt, ámbár az előadás óta alig volt egy délután, melyen látogatók ne jöttek volna.
...Hűvös nap volt, az őszi eső sűrűn szitált; egy-egy kövérebb csöpp egyhangú koppanással hullott a növényház üveglemezére, hol Margit a rossz idő beállta óta rendes sétáját tette Dömötör bácsival.
Az öreg, a ki nagy növényismerő volt, élénken magyarázta hugának az egyes növények eredetét, mikénti nemesítését s oly behatóan elemezte mindezeket, de a mellett előadása annyira vonzó volt, hogy Margit a legnagyobb figyelemmel hallgatta a jó aggastyán előadását.
A növényház szép volt és kényelmesen berendezve. Pompás virágcsoportok, művészileg összeállított arabeszkek tarkították az út melletti térséget. Középen szökőkút, a melynek vékony sugarakban fölszökő vizét egy remekművű medencze fogta föl. Csakis a szökőkút halk, egyenletes csobogása kölcsönzött némi életet a csöndes helyiségnek. A grófné rendesen kézimunkával jött s Dömötör bácsi, huga kérésére, egy-egy úti élményének leirását hozta magával, melylyel a fiatal nő érdeklődését órákig le tudta bilincselni.
- Nem untatom édes gyermekem? - szakítá félbe az öreg egy rendkívül szellemesen vázolt úti epizódját.
- Hogy mondhat ilyet, kedves Dömötör bácsi! Elhallgatnám akárhányszor a már elmondott részleteket is!
Az öreg jóságos tekintettel nézett a szép nő szelíd, szenvedő vonásaiba, melyek annyi szendeséget, oly sok lelki nemességet tükröztek vissza. Margit viszont azt érezte, hogy napról napra jobban vonzódik ahhoz a páratlanul nemes szivű agghoz, a kinek kedves, jóságteli arczát már úgy megszokta, hogy még a gondolattól is félt, ha majd ismét nélkülözni kell őt.
Az öreg gróf Margit mellé ült. Nagy, nyílt, világoskék szemei szinte átlátszó tisztasággal fénylettek. Ezüstfehér haja olyan tiszteletreméltóvá tette azt a magas homlokot. Kissé halvány, de rendkívül rokonszenves arczán, csakis a szenvedés, a lelki bánat nyomai véstek barázdákat, azonban semmiféle közönséges szenvedély nem dúlták föl ez arcznak előkelően szép vonásait.
A fiatal nő munkája fölé hajolva, közbeszólás nélkül hallgatta Dömötör bácsi elbeszélését, mely ezúttal családjáról szólt; a mi oly megtiszteltetés volt Margitra, a milyenben rajta kívül még aligha részesült valaki. Mert Árkonyi Dömötör grófnak nem volt féltettebb kincse, mint ama viszony emléke, mely őt nejéhez és leányához fűzte s ezt a féltékeny kegyelettel őrzött titkot, életében először, e kedves teremtés előtt tárta föl.
Egészen nekihevülve beszélt a régi időkről, a szeretett nőről, az angyali leányról, kit mint alig tizenhatéves, bájos gyermeket szólított magához a nagy alkotó, mert nagyon is tökéletesnek találta erre a tökéletlen planétára.
- Dömötör bácsi nagyon szerethette nejét; - jegyzé meg Margit, kegyelettől áthatottan.
- Nagyon! Ha földön létezhetik két léleknek összeolvadása, úgy a mienk az volt. Ő volt lelkemnek kiegészítő része és én az övének. Sziveink nyitott könyvként állottak egymás előtt. Nem volt gondolatunk, mely ne lett volna közös, nem volt szivünknek egyetlen dobbanása, mely a másikét érintetlenül hagyta volna. Ő csak érettem élt és én csupán érette. Nem az a pillanatnyi szeszély, szenvedély, afféle érzéki mámor, a percznyi gyönyör sóvárgása volt e szerelem, de oly tiszta, oly szent és érintetlen, mint az oltár előtt égő örök láng, melyet földi lehelet ki nem olthat.
- Ilyen volt az ön szerelme; - szólt Margit elandalodva; - de ilyen volt nejéé is. Kezét önkénytelenül az öreg grófnak az asztalon nyugvó karjára tette, míg szeme maga előtt, a semmiségbe révedezett, mintha szavait nem is máshoz, hanem a saját lelkéhez intézné. De vajjon mit tett volna, ha mindez érzelem csak az ön szivében van meg és teljességgel nem birja felkölteni az ő szivében is; holott azt hitte, azt képzelte, hogy az ő szíve...
Margit szemeit könyfátyol borítá el, mig hangját megtörte a megindultság.
Az öreg gróf csak ebből értette meg a kérdésnek valódi jelentőségét és - gyöngéden megérintve a karján pihenő kezet - pár perczig szótlanul, atyai jósággal tekintett a fiatal nőre, aztán ünnepélyes, halk hangon válaszolt:
- Azon lettem volna, hogy minden érzelmem fölött a hitet őrizzem meg szivemben; mert ez a léleknek egyetlen védbástyája. Ez az egyedüli biztos menedék, a hol minden csalódás enyhet talál. Biztam és hittem volna abban, Margit, hogy minden jóra fog fordulni, hogy mindennek meg kell változnia és kötelességemet mindvégig teljesítettem volna.
A fiatal nő gépiesen fordította könyes tekintetét a beszélő felé s a mint azokba a tiszta, őszinte, becsületes szemekbe nézett, visszafojtott könyei megeredtek. Görcsös zokogással borult az agg kezére, miközben szinte öntudatlanul ejté ki a szót:
- Atyám!
- Az, az! - válaszolt az öreg megindultságtól remegő hangon. - Atyád, szerető jó atyád leszek. Bízzál bennem gyermekem.
Margit forró csókot nyomott Dömötör gróf kezére, a ki szeretetteljes gyöngédséggel vonta szivére a fiatal nőt.
Mikor a grófné kissé magához tért, hirtelen fölemelé fejét, rápillantott a jóságos aggastyánra és egy esdeklő tekintetet vetve rá, gyorsan elhagyta a növényházat, lakosztályába sietett, a honnan csak nagy idő mulva jött ki, midőn fölzaklatott kedélye némileg csillapult.
Az öreg gróf megértette Margit tekintetéből azt, a mit ez abban a perczben nem birt szavakkal elmondani; hogy e jelenet az ő titkuk maradjon.
Több nap mult és sem Margit, sem nagybátyja nem tehettek egy szó említést sem a közöttük lefolyt beszélgetésről. Árkonyi Dömötör gróf olyan kegyeletben tartá ezt a pár elejtett szót, melyet a fölindulás önkivülete csalt a fiatal nő ajkaira, hogy szilárdul eltökélte, miszerint épp oly kevéssé fogja egyetlen szóval is emlékébe hozni e kedves teremtésnek, a mily valódi atyai kötelességnek vélt eleget tenni az által, ha legéberebb gonddal őrködik e szeretetreméltó lény jövője fölött.
A látszat szerint semmi sem változott. A gróf két hét óta egy napot se mulasztott el, hogy pár órára ki ne lovagolt volna.
- Kedves Dömötör bácsi, - szólott Rezső egy délután, amint távozása előtt búcsut vett nagybátyjától, - önnek még adósa vagyok az ígért kirándulásokkal; mihelyt Margitnak kevesebb látogatói lesznek, azonnal szavamnak állok. Különben remélem, erre még van időnk, mert szeretem hinni, hogy kedves nagybátyám nem egy pár napot szándékozik körünkben tölteni, hanem lehetőleg kibővíti a látogatásunkra szánt időt.
- Lehetőleg.
Árkonyi Dömötör gróf e válasza igen mély értelemmel birt s annak a szilárd eltökélésnek kifejezése volt, hogy a jólelkű öreg nem szándékszik innen távozni mindaddig, míg itt helyrehozva nem látja az egyetértésnek megbillent egyensúlyát.
Lejtényiné a műkedvelői előadás óta sokkal ritkább vendége a kastélynak és ha néha át is jő, alig tölt itt pár percznél többet, azzal indokolva ezt, hogy egy csöppet sem rokonszenvezik Dömötör bácsival.
- Ha ismét magadra lész, drága szivecském, - szokta mondani Erna - busásan kárpótolom magamat, a reám nézve olyan fájdalmas veszteségért.
Árkonyi Dömötör gróf nem egyszer volt azon a ponton, hogy megdorgálja öcscsét ama sértő figyelmetlenségért, melyet neje iránt tanúsít. Azonban mindannyiszor le tudta győzni e vágyát s abban állapodott meg, hogy a véletlenre bízta az erre való alkalmat.
- Kedves gyermekem, - szólott egyizben Margithoz, ki a kis szalon terasseán állva, tekintetével férjét követte, a ki épp ekkor ült föl lovára - miért nem lovagol maga is ki Rezsővel? Tán csak nem én miattam marad itthon?
- Nem, édes Dömötör bácsi; - viszonzá a fiatal nő, - sohasem szoktam vele menni, azon egyszerű okból, mivel nem tudok lovagolni.
- Nem tud?! - No hisz ez még nem örök időkre szóló akadály, mert megtanulhatja.
- Azt hiszi, kedves bácsi? - Én is így vélekedtem; de Rezső azt állítja, hogy ez nem olyan könnyű dolog.
- Micsoda bolond beszéd ez Rezsőtől?! Meg vagyok győződve, hogy pár hét alatt...
- Gondolja bácsi? - vágott közbe ragyogó tekintettel a fiatal nő. - Én is azt képzeltem és - őszintén bevallva, elbizakodottságom odáig terjedt, hogy megkértem Rezső öreg komornyikját, hogy tanítson meg lovagolni. A jó öreg a legnagyobb készséggel vállalkozott erre. Két hétig mindennap kilovagoltam, míg a szinielőadásra való előkészületek közbe nem jöttek. Józsefen s az én komornámon kivül senki se tudott róla, még a cselédség sem, mivel a kastélytól jó távol ültem rendesen a lóra és ott is szálltam le.
- Ah! hát titok? - No, ez igen kedves, gyöngéd figyelem. És tett már némi haladást is?
- Tanitóm azt mondta, hogy már egészen jól megy. De persze, most már jó ideje, hogy nem gyakoroltam.
- Brava! Ez igen kedves gondolat volt, édes Margitom. Hanem a patvarban! nem az öreg Józseftől kellett volna tanulnia. Miféle figyelmetlen fatuskó az én öcsém, hogy ő maga nem ajánlkozott mesteréül? Hisz utóvégre ez az ő legkedvesebb kötelessége lett volna.
- Nem bízott ügyességemben; - mentegeté férjét a fiatal asszony.
Dömötör bácsi átható tekintettel nézett Margitra, a ki e perczben földre sütött szemekkel állott mellette az erkély korlátjára támaszkodva.
Az öreg grófot az itt tapasztaltak után egy csöppet se lepte meg öcscsének ez ujabb figyelmetlensége; de föltevéséhez híven, örvendett az alkalomnak, mely tán némi kedvező fordulatot idézhet elő.
- Nos, ezentúl nem az öreg József, hanem Dömötör bácsi lesz a tanítója; - válaszolt. - Valamikor hires lovas voltam, sőt most, 70 éves koromban sem számítom magam a rossz lovasok közé. Ha nincs ellenvetése, kedves hugom, akár még ma is elkezdhetjük a leczkét. Menjen gyermekem; készülődjék; én majd rendelést teszek, hogy nyergeljék föl a lovakat.
Margit arczán a legderültebb kifejezés ült, a mint az erkélyről kifelé indult, majd visszafordulva az ajtóból, bizalmasan, szinte gyermekes titkolódzással szólt:
- Nagyon szeretném, ha Rezső addig, a míg annyira nem haladtam, hogy bárki előtt is bemutathatom magamat, semmit sem tudna e felől, mert... mert szeretném vele meglepni.
- Jól van, édesem, meg fogjuk vele lepni; hagyta helyben Dömötör gróf elégedett mosolylyal.

IX.
Árkonyi Rezső gróf valahányszor kilovagolt, rendesen azt mondta nejének, hogy a székvárosba, közeli helységbe, vagy a hegyek közé készül. Ezeknek a különböző pontokra tervelt kirándulásoknak azonban valamennyinek egy és ugyanazon útja volt: az, amely a kis erdőn túl levő szomszéd bükkösbe vitt. Onnan, egy kis tisztásra érve, Rezső keresztülvágott a nagy erdőbe, a mely Lejtényiék birtokát csatolta össze az övével.
A fiatal gróf nem tért azon útra, melyet a két családnak közvetlen közlekedésére készítének el csak rövid idő előtt, de az útról jobbra csapva át, a sűrűben maradt s az erdő ama részéhez közeledett, hol egy régebben használt, de ma már teljesen rombadőlt vadászlak állott. E lakot egyik oldalról sudar jegenyék szegték körül, míg a másikról vadgesztenye sor vitt beláthatlan messzeségbe.
Daczára annak, hogy már október közepe volt, az idő nagyon enyhének és kellemesnek mondható. Csupán az úton fölhalmozódott levelek hirdetik a természet haldoklását. A gróf lova lépésben haladt a száraz levelek között, melyek csöndesen zizegtek, ropogtak az állat léptei alatt. Rezső koronkint meg-megállította lovát, fürkésző pillantásokat vetett a vadgesztenye sor egyik kanyarulata felé. Szemei nyugtalan tűzben égtek. E szemekben most épp olyan lázas kifejezés ült, mint annak idején a páholyban, a honnan bájos aráját nézte.
Néhány percz mulva a másik úton, az árkon túl, megzörrentek a bokrok s egy szép női fej bukkant ki a fák ágai közül, melyeket egyik kezével félrehárított. Lovával áttört a bokrokon s az árok előtt megállt:
- Hopp! Hopp! - kiáltott föl élénk hangon s megpillantva a grófot, mosolyogva szólt: Ah maga is itt van? Mi hát csak mindig találkozunk - mondá és könnyű szökéssel átugratta a meglehetős széles árkot.
A gróf az érkező felé léptetett s ragyogó, gyönyörtől égő arczczal nyújtá kezét:
- Ah! kedves Erna!
- Jó, hogy találom, cousin, nevetett az őrnagyné - nézze, már ismét eltévesztettem a lovászomat.
- Fogadja érte hálám kifejezését kedves, szép cousine.
- Kénytelen leszek itt bevárni őt, a míg rám talál; - szólott Erna és megállítá lovát.
- Segíthetek? - kérdé Rezső, leugorva lováról.
- Köszönöm.
Az őrnagyné egy könnyű szökéssel a földön termett.
- Igy. Most e fához kötjük a lovakat s a szép amazon ott ama kis padon kipihen, a míg ráakadnak: s ha megengedi: addig én is vele tartok.
- Ne! ne ide kösse a lovakat. Nem szeretem hallgatni toporzékolásukat. Vigye távolabb; oda, a vadászlak túlsó oldalára, a magáét pedig, ellenkező irányba, a lak háta mögé.
- De hisz ez hamis nyom. Lovásza így nem találhatja meg.
- Sebaj! - Hadd keressen amarra. Ma nincs kedvem lovagolni. Azt mondom, hogy lovam akaratoskodott és gyalog megyek haza. A lovász majd hazavezeti »Ripet«. Nagyon derék ficzkó ez a John, - jegyzé meg, fölkapva fejét és kihívó pillantást vetett az előtte álló férfira, - sohase tesz említést arról, ha történetesen - eltévesztjük egymást.
Rezső ajkához vonta a szép őrnagyné kezét és aztán úgy cselekedett, a mint Erna kivánta. Midőn a lovakat rendeltetésük helyére vitte, visszatért s a kijelölt kis padhoz lépett, melyen imént foglalt helyet unokanővére. Rezső mellé ült és kezét gyöngéden megfogta.
- Maga olyan jó és kedves, Erna, hogy örökös adósának kell magamat nyilvánítanom a hálában.
- De hát miben áll az én jóságom?
- Abban, hogy... két hét óta véletlenül mindíg ez úton teszi sétáját, a melyen én.
- De, kedves barátom, akkor ne engem dicsérjen, hanem a véletlent.
- A véletlent? Ez csak aféle tehetetlen eszköz ügyes intézők nélkül. A véletlen jó vagy rossz. A jót az angyalok, a rosszat... a démonok intézik.
- És melyikhez tartozik a mi véletlenünk?
- Az még csak eztán válik meg.
Erna fölkaczagott.
- Mit nevet?
- Hogy ha valaki ezt a mi »véletlen« találkozásainkat figyelemmel kisérné, még gyanúba foghatna, pedig - hála Istennek - teljesen ártatlanul. Valami gyanakodó ember még azt hihetné, hogy ez a kis pad, két szerelmesnek a találkozója.
- Pedig tévedne, mert ez nem két szerelmes találkozó helye, hanem csupán egy, még pedig meg nem értett szerelmesnek vezeklő helye. Aféle modern tortura, a hol nem a test, hanem a lélek és a szív van kínpadra vonva.
Erna újra kaczagott, miközben levette fejéről a kalapot, melyet maga mellé tett a földre. Dús szőke haja könnyedén volt föltűzve. Sötét kék szemei átható tekintettel néztek a grófnak rajt csüggő szemeibe, míg vékony ajkain, melyeknek szögleteiben bizonyos gúnynyal vegyes elégültség rejlett, pajkos mosoly játszadozott.
- Tisztelt úr, maga tán azt képzeli, hogy én szerelmes vagyok magába?
- Fájdalom, maga nem, de én...
- Maga szerelmes belém?...
Erna a pad mögötti fa törzséhez támasztá fejét. Szemeit egy perczre lehunyta, mialatt lovagló keztyűjeit lehúzta. Álmodozó hangon mondá:
- Szerelmes belém?!... Kedves cousin, ön nemcsak a számban, hanem az időben tévedt. Kettőnk közül csupán én voltam, értsen meg jól: én voltam szerelmes magába, maga azonban...
Kezét a gróf karjára tette s egy elbódító pillantást vetett reá, aztán folytatá:
- Igaz, maga is beszélt már nekem erről a szerelemről; gondolom ezelőtt hat nappal, ezelőtt négy nappal, ezelőtt két nappal és...
Hirtelen elbocsátotta Rezső karját s a feje fölé hajló ágat félrehajtva, folytatá:
- ...és ezelőtt tizenkét évvel, akkor mondta először, hogy szeret. Akkor még csaknem gyermek voltam... Látja, milyen jó az emlékezőtehetségem? - Oh, én mindenre híven tudok emlékezni. Akkor esküvel fogadta, hogy szeret. Pedig a tudatlan, tapasztalatlan leányka nem kivánt ilyen értékes zálogot. Ha elmondja neki egy szóval, egy sóhajjal, egy futólagos tekintettel, a kis járatlan bohó elhiszi! És most, tizenkét év mulva, ismét azt mondja, hogy szeret!?... Lám, a helyzet, látszólag, semmit se változott; csupán az a csekély különbség van, hogy a mit akkor elhittem, most már nem hiszem!
- S miért nem akarja elhinni most? - kérdé csaknem könyörgő hangon Rezső.
Erna csengő kaczajjal válaszolt:
- Mert most már megtanultam, hogy az emberek szeretnek egymással és önmagukkal bizonyos dolgokat elhitetni. Hisz látja, én is elég jó komédiásné vagyok... Hogy néz rám?... ezt meg maga nem hiszi el, ugy-e?
- Nem, Erna; maga nem tud színlelni; nem tud »komédiázni.« Ezekben a könnyelmű szavakban annyi a keserűség, a mely szívemet tépi...
- A maga szívét?!
- Erna, mi nem lehetünk közönyösek egymásra nézve.
- Ah, a világért sem; e tekintetben felelek magamért és remélem magáért is kezeskedhetem. Ön nős, boldog; - s ez nekem nagy gyönyört szerez; én férjnél vagyok s ez viszont...
- De sohase szerette férjét! - vágott közbe izgatottan a gróf.
Az őrnagyné ajkába harapott és keserű mosolylyal, szinte daczosan válaszolt:
- Lám, a sors itt is a bűnösnek pártjára szegődött. Megadta magának azt az elégtételt, hogy győzelmes megnyugvással mondhassa szemembe, hogy soha se szerettem a férjemet. - Oh, ez valóságos diadalérzet magára nézve! Milyen kéjes gyönyörrel ejtheti ki ajka e szavakat. - Ellenben én...
Rezső érezte, hogy feje szédül e szavakra. Csak rövid szünet után válaszolhatott:
- Azt mondja, nem hiszi, hogy - szeretem?... Helyesen teszi, ne higyje! Nagy vétket követtem el ön ellen. Ne gondolja azonban, hogy maga fog engem ezért megbüntetni. - Erna, mi mindketten egyenlően vétkesek vagyunk és egyformán megérdemeljük sorsunkat.
- Na lám, még engem vádol!
- Magát!
- S miben áll vétkem?
Rezső szenvedélyesen ragadta meg a nő kezét és izgatottan mondá:
- Miért nem mutatta magát ebben az alakban, melyben most látom? - Miért nem árulta el előttem e bűvös egyéniségét?! - Hisz én eddig nem is ismertem magát Erna. Hisz akkor egészen más volt: egy egyszerű, érzéketlen leányka. Akkor azt képzeltem, azt hittem...
- Ime, az eredendő bűn! Akkor nem kellettem, megvetett, mint az első emberpár az éden összes gyümölcsét, melyet rá nézve nem tett kívánatossá a tilalom. De most, mikor megpillantja a tilos gyümölcsöt, fölpezsdül benne a vétkezés ösztöne és...
- És... elkárhozzam bár, imádlak!
Erna könnyedén Rezső vállára tette kezét s lágy, halk hangon, melynek legkisebb rezgése is remegésbe hozta a gróf egész valóját, így szólt:
- Kedves barátom, most is van éden: a szerelem; most is van veszélyt termő fa: a tiltott szenvedély és van benne kígyó is: a vágy, vérünk ingere: de nem hiányzik a cherub sem: a közvélemény.
- Ah, egy modern paradicsom?!... gúnyolódott a gróf; majd keserű szemrehányással folytatá: - Valóban Erna, maga sokat változott, mert ime, tud hidegen fontolgatni, míg én...
- Tudok... hidegen és megfontolva cselekedni. Sok gyöngeség van a nőben, kedves Rezső, melyre maguk olyan biztosan számítanak; csupán akkor tévesztik el e számítást, ha megsebezik...
- Hiúságát?
- Nem azt, hanem a szívét!
- De az igazán szerető szívben nincs boszúérzés. Az ilyen szív csak szeret, vagy...
- Megtörik, nemde? - No látja, az én szívem kivétel.
- Hisz ön maga is az: olyan kivételes, talányszerű lény, a ki egyetlen szavával a mennybe ragadhat, vagy a pokolba taszithat.
- Hagyjuk ezeket az ósdi regényekbe való frázisokat.
- Igaz, magát a szó meg nem győzi, csak a tett. Rendelkezzék velem, Erna! parancsoljon, mit tegyek, hogy megrendült hitét, bizalmát helyreállítsam.
- Kedves barátom, az én hitem megtört, kimúlt s így...
- Sohase támadhat többé föl? sohase ébredhet új létre?
Erna nem válaszolt. Kezei ölében pihentek és szemeit merően szögezte egy pontra, maga elé a földre.
- Hallgat?...
Az őrnagyné kebléből halk sóhaj tört elő.
- Mit feleljek? - kérdé.
- Azt, a mi nem hasonlít ahhoz, a mit eddig mondott.
- Teljesen megtagadjam magamat? - mosolygott Erna. - Lám, ilyen tökéletlen lénynek képzelik maguk a nőt.
- A nő tökéletes volta tökéletlenségében áll. A nő az érzelem maga s az érzelem a pillanat műve.
- Való, hogy az ember általában az érzelmek rabja és sohase számíthat e zsarnokának engedékeny voltára. Sokat föltehet magában a szolgaakarat, de az érzelem... mégis csak ez az úr, a parancsoló.
- Nos?...
Erna csábos mosolylyal, tagadólag rázta fejét.
- Az én zsarnokom még nem kerekedett fölül; most még...
- Most még?...
Rezső szenvedélyesen ragadta meg Erna puha kezét, melyet az őrnagyné látszólag kiszabadítani iparkodott.
- ...Teljes birtokában vagyok akaratomnak; - fejezé be szavait Erna, olyan pillantással, a mely még ellenállhatlanabbá tette őt a szenvedélyében elbódult gróf szemeiben.
- Ez a »most még« - susogá Rezső, égő tekintetével az ingerteljes arczra tapadva - úgy hangzik, mint a teljesülni igérkező legszebb remény hírnöke. Ezt így lehetne kiegészíteni: most még nem, de egykor...
- Soha! - vágott közbe Erna, erélyesen fölkapva fejét, mely a fa törzséhez támaszkodva, már csaknem a mellette ülő férfi vállán pihent. - Kedves Rezső, - folytatá a hideg kaczérkodás hangján - maga az imént elbizakodott önteltséggel lobbantá szememre, hogy nem szeretem a férjemet. Azonban azzal mégis csak számot kell vetnie, hogy férjem szeret engem; olyan szenvedélyes, őrült, féltékeny szerelemmel, a milyennel csak az ő korabeli férj szerethet. Míg ő él, úgy fog őrizni, mint legféltettebb kincsét... Mikor én e hatvanéves férfinak nyujtám kezemet, jól tudtam, hogy olyan erős és szilárd kézbe teszem az én gyönge s akkor megvetett kezemet...
- Erna!
- ...Azt a kezet, - folytatá a szép asszony, éles tekintettel nézve a grófnak nyugtalan, tűzben égő szemeibe - melyet kelletlenül vetett meg az, a ki...
- Őrült volt! - tört ki Rezső, szenvedélyében elkábulva s újra megragadta Erna kezét. A szép asszony arczát pillanatra a diadalérzet pírja futotta el, a mint e férfiúnak égő arczába pillantott, kinek téveteg, lángoló szemei az ő szemeit keresték, olyan tekintettel, melylyel egész lelkét akarná fölgyújtani. Hirtelen felszökött helyéből és erélyes ellenállás hangján, kipirúlt arczczal fölkiáltott:
- Már késő!!...
Árkonyi gróf nem hallgatott e szavakra; nem is hitte, hogy egyebet fejezzenek ki, mint kényszerű hazugságot. Nem látta a tiltó kézmozdulatot, melylyel Erna eltolta magától. Csak azt a csábos alakot látta, a mely pihegő kebellel állott előtte; azt az észbódító tekintetet, az égő piros ajkakat, melyek félig nyitva maradtak, mintha egy szó ülne azokon, melyet az ellenszegülésnek tehetetlen végvonaglása tart még vissza. Érezte, hogy e bűbáj varázsa alatt a fölébredt vágy teljesen hatalmába kerítette, tűzben égő arczczal, villámló, szinte fenyegető tekintettel állott egy másodperczig a nő előtt, a kinek »már késő!« fölkiáltása még most is fülében csengett. Aztán hirtelen átkarolta a csábító alakot, karjaiba zárta, magához ölelte és reszkető hangon súgott fülébe:
- Nem igaz, hazudtál,... mert te szeretsz!

X.
Mikor a fölnyergelt lovakat a kastély elé vezették, - Dömötör bácsi és Margit is kijöttek szobáikból. Az öreg gróf nagy megelégedéssel szemlélte szép hugát, kire valóban gyönyörűen illett a választékos egyszerűséggel és ízléssel készített fekete lovagló ruha. Dömötör bácsi nem is késett szerencsét kivánni a bájos amazonnak, midőn fölsegíté lovára. Az öreg gróf aztán maga is fölült a számára elővezetett lóra s a mint a mellette ülő fiatal nőre tekintett, kellemes meglepetés hangján fölkiáltott:
- Kis hugom, hisz maga úgy ül a lovon, mint egy igazi amazon.
- Dömötör bácsi nagyon is elnéző! - válaszolt Margit.
- És maga hetekig akar várni, a míg Rezső előtt e művészetét bemutatja?! - hisz ez kegyetlenség! - Meg vagyok győződve, ha Rezső meglátja...
Az öreg nem folytatta, csupán magában gondolá hozzá a többit: hogy ha férje ezt a csodaszép jelenséget meglátja, újra beleszeret és pedig százszorta jobban, mint eddig.
- Induljunk, kedves gyermekem, ha úgy tetszik.
- Azt hiszi, bácsi, hogy nem sokára elárulhatom ezt az államcsínyt Rezső előtt? - kérdé félénken Margit.
- Nemsokára?!... Akár ma! Tudja talán, merre jár Rezső?
- Gondolom, ma csak a hegyek közé ment, miután alig félórája, hogy távozott. Ily későn nem szokott hosszabb útra menni.
- És mikor tér vissza?
- Rendesen alkonyat felé.
- Eléje megyünk s rápirítunk a kópéra, a ki azt merte állítani, hogy maga... Szavamra mondom, kedves hugocskám, hogy még ilyen szépen nem láttam megülni lovat!
...Igaz! tudja-e, merre visz Rezső rendes útja?
Margit tagadólag rázta fejét.
- Én nem ismerem, de ha Józsefet elvisszük magunkkal...
- Szükségtelen, majd csak ráakadunk nélküle is. Igaz, hogy én már rég nem jártam e tájon, de ha jól emlékszem, a nagy erdőn túl van országút, a mely a közeli helységekbe vezet.
- Ha gondolja, Dömötör bácsi, próbáljuk meg; - szólott mosolyogva Margit. - Tán csak nem tévedünk el.
Dömötör gróf nevetett s tréfásan jegyzé meg:
- Bizony rászolgált a hálátlan, a ki egymagában kóborolja be a vidéket, a helyett hogy áldaná sorsát, a mely ily szép társnővel ajándékozta meg.
Margit szemében az öröm sugara csillogott, mert nagybátyjának biztató nyilatkozata reménynyel tölté el, hogy férjére e meglepetés nem lesz kellemetlen s tán nem találja őt olyan ügyetlennek, a milyennek akkor képzelte, midőn megtagadta tőle, hogy oktatója legyen a lovaglásban.
Még folyton lépésben haladtak és csevegés közben észre se vették, hogy mélyen hatoltak már az erdőbe. Csaknem tökéletes homályt árasztó fasorba értek, melyen végighaladva, az út kétfelé ágazott. Egyik oldalon a vadászlak körvonalai tüntek elő, a másikon ujabb, beláthatlan hosszúságban jegenyefasor nyúlt végig.
Halotti csönd volt, csak a két lónak egyenletes léptei visszhangoztak egy-egy helyen, a hol a talaj szilárdabb volt.
A szél halkan suhogtatá a fák leveleit, melyek már mint a testből elszállni készülő lélek az enyészettel vivódtak, míg egy erősebb szélroham, mint a megsemmisülés fuvallata, elszakítá a tehetetlen, vékonyka életszálakat; a levél lehullt, épp Margit vállára.
- Már fele úton lehetünk, - törte meg Dömötör gróf a csöndet; most csak az a kérdés, ez-e a valódi ösvény, melyet követnünk kell?...
Egy százados tölgy alatt haladtak el, a honnan kiérve, egy kis tisztás nyílt eléjük s innen már csak pár lépésnyire van a vadászlak.
Margit kétkedőleg mosolygott.
- Én nem merem buzdítani, kedves Dömötör bácsi, mert, mint mondám, egész tájékozatlan vagyok erre felé. Csak látnánk legalább egy emberi lényt, a ki útbaigazítana.
- A mi engem illet, - veté ellen Dömötör gróf tréfálkozva, nem sokat biznék az olyan emberi lényekben, a kikkel itt találkoznánk.
E pillanatban lónyerítés hallatszott, mely nem is nagy távolságból hangzott.
- Hisz itt még rajtunk kivül is van valaki, - kiáltott örömmel Dömötör bácsi, azon irányba fordulva, a merről a nyerítés hallatszék. - Amott lovat látok a fához kötve, - s a hol ló van, ott lovasnak kell lennie. Erre tartsunk!
Amint maguk mögött hagyták a magas bokrokat, Margit a legnagyobb meglepetéssel szólott:
- Hisz ez a ló Rezső »Loreley»-je!
- Rezsőé? - kérdé bámulva az öreg. - De hát akkor hol lehet ő maga?...
A ló türelmetlenkedve toporzékolt, erősen feltörve a talajt és patkója az apró kavicsokból fényes szikrákat vert ki.
Margit megütődéssel tekintett körül és aggódva fordult a gróf felé:
- Csak nem történt Rezsőnek valami baja?...
- Ugyan hová gondol, édes gyermekem! - Legfölebb azért szállt le lováról, mert egy kis gyalogsétát tesz, tán abban a sürüségben kószál éppen, mely a vadászlakon tul látszik. Jőjjön, édesem; erre kell lennie, mert itt friss lábnyomokat látok. Azt hiszem, nemsokára rábukkanunk.
Margit némi távolságból követte a beszélőt, a ki kezét időnkint szeme elé tartá, hogy jobban belásson az előtte elterülő fasorba. A nap már lepihent, de azért még elég világos volt, hogy meg lehessen különböztetni a tárgyakat. Az elhagyatott vadászlak mellett tértek át az útra. A rozzant háznak minden ablaka be volt törve. A tetőzetet a sok vihar egészen megrongálta s a ház falazata vastag törmelékben vált le. Az ablaküveg cserepei ott hevertek a törmelékek között. A házacskán túl a fák ritkulni kezdtek, ugy, hogy jó távolságba el lehetett látni.
Az öreg gróf visszapillantott társnőjére, mintegy figyelmeztetve őt, hogy neszt hall. Margit megállítá lovát és szintén kezdett hallgatódzni. A jobbra fekvő bokrok felé mutatva intett a grófnak, hogy arra kell lenni valakinek.
Dömötör bácsi előbbre hatolt, szétnyitá az ágakat, majd halkan visszaszólt hugához:
- Ez nem lehet Rezső, mert amott két alaknak körvonalait látom kiemelkedni a fák galyai közül.
Margit tenyerét ívalakban tartá szemei elé s halkan jegyzé meg:
- Hátha valami rossz emberek?... Félni kezdek, Dömötör bácsi! - Ebben a rengetegben könnyen elbánhatnak velünk. Rezsőtől hallottam, hogy az erdő nagyon el van hanyagolva. Ez idő szerint csak egyetlen kerülő van benne, aki alig tehet eleget föladatának. Épp a napokban beszélgettek e felől az őrnagygyal s elhatározták, hogy a lehető legrövidebb idő alatt rendezik e vadont. - Talán jobb lenne, ha visszafordulnánk?
Lehet, hogy az öreg gróf nem is hallotta ezt a megjegyzést, mert olyan feszült figyelemmel vizsgálta azt a két alakot, melyekről - hosszas szemlélődés után - végre ki tudta venni, hogy az egyik férfi, a másik nő... A férfi egészen el volt fordulva s ez okból arczát lehetetlen volt kivennie; azonban alakja... termete...
- Maradjon itt egy perczig, gyermekem; - szólott vissza suttogó hangon; - néhány lépésnyire előbbre haladok, hogy...
- Talán valami gyanus emberek?
- Azok! - viszonzá az öreg, izgatott, zavart kifejezéssel; - nagyon gyanus...
Margit visszatartotta lovát és félénken rebegett:
- Az istenért, édes Dömötör bácsi, ne menjen tovább!... ha...
- Ne tartson semmitől gyermekem! - válaszolt az öreg, miközben kezével intett Margitnak, hogy csak maradjon nyugton, míg ő maga óvatosan léptetett előre.
Könnyű szél rázta meg a bokrokat és egy perczre a szép grófné fátyolát is fölkapta; párszor megforgatá azt a levegőben; majd szeme elé csapta, mintha szolgálatot akarna ezzel neki tenni. Talán a csipős légtől akarta megóvni ezt a bájos arczot, vagy talán azoknak látásától, a mik ott történtek... Egy újabb, erősebb fuvalat szétnyitá ama vadgesztenye dús lombjait is, mely egy kis pad fölé terjeszté ágait, egészen elfödve az alatta levő kis térséget.
A padocska üres. Előtte pár lépésnyire egy nő állt, kit erős férfikar tart átölelve.
- Már késő!! Eljátszottad bizalmamat; eljátszottad jövőnket! - rebegi gyönge, elhaló hangon a nő, a ki azonban a legcsekélyebb mozdulattal sem iparkodik kibontakozni az ölelő karok közül.
Szőke hajával a szél űz pajkos játékot, összekuszálva a könnyű fonatokat, melyek egy hevesebb mozdulatra a férfi karján át szétbomolva hullanak a szép asszony vállaira.
- Ismétlem: hazudsz! - vág szavába suttogó hangon a férfi, lángoló tekintettel tapadva reá. - Itt vagy karjaim közt, mit beszélsz most a jövőről, mit a multról?! Hisz a mult is, a jövő is elhamvad annál a lángoló tűznél, melyet a jelen mámorító kéje gyújt szivünkbe!
- Távozz, távozz!! - rebegé a nő, de azért ellenállás nélkül hajtá a fejét a férfiú vállára és engedte magát átölelni.
Egy perczig a két bűnös szív egymáson dobog. Forró ölelésben egyesül két őrült szenvedély, két vétkes érzelem olvad össze. Midőn a két ajak bűnös csókja elcsattan, a nő hirtelen, egész valójában összerezzenve, kiszakítja magát a férfi karjaiból és arczán a rémület kifejezésével, elfojtott hangon tördeli:
- Hallja! valami megzörrent mögöttünk, a bokrok között?!...
A férfiú hirtelen hátrafordult azon hely felé, a honnan a zaj jött.
- Rezső?!... hangzik e pillanatban egy elnyomott fölkiáltás, amonnan távolról. E fölkiáltást azonban a széltől fölkapott levelek zizegése elnyeli; úgy, hogy se Árkonyi Rezső gróf, se Lejtényiné nem hallottak gyönge sikoltást.
Erős szél kerekedik, mely végigsuhan a fák galyai közt.
A gyöngébb ágakat jobbra-balra csapkodja s a nagyrészben már megkoppasztott, száraz galyakat meg-megrecsegteti. Két oldalon, a még szépen zöldelő fűszőnyeg, melyet a reája hajló dús falombok megóvtak a nyári nap hevétől, hullámosan ring, ide-oda hajlik, mint a gyönge emberi lény. Fönn a légben pár száraz falevéllel űz vidám játékot a pajkos elem: megforgatja szellő karjain, víg tánczot jár vele a természetnek rengeteg táncz-termében: az ég és föld közötti mérhetetlen térségén.
Árkonyi Dömötör gróf halotthalvány volt, mikor visszafelé tette meg az utat, abba az irányba, a hol Margitot hagyta. Hirtelen azonban megdöbbenve állott meg, mert a fűben elterülve egy női alakot pillantott meg.
...Margit volt, még pedig eszméletlen állapotban. A fiatal nő önkivületben feküdt a földön.
Az öreg leugrott lováról, melyet egy fához kötött. Margit mellé térdelt, fejét fölemelte s aggodalmas gyöngédséggel szólítá nevén.
A fiatal nő pár másodpercz mulva fölpillantott. Azonban az esés következtében-e vagy a nagy ijedtség okozta tán, de arcza a fölismerhetlenségig át volt változva. Egyébkor piros ajkai, most csaknem fehérek voltak s arczáról egészen elszállt a vér.
Dömötör gróf elrémült e változás láttán.
- Az Istenért gyermekem, mi történt?!...
Margit nagybátyjának segélyével fölemelkedett és csodálatos fásult hangon felelt:
- Semmi, semmi!...
- De hisz rosszul van; alig bir megállani a lábán. Szent Isten! Margit! gyermekem!...
Margit szinte megüvegesedett szemekkel nézett a grófra s karjára támaszkodva, az előbbihez hasonló ércztelen hangon nyugtatá meg, hogy a kis sérülés, melyet az esés okozott, nem is olyan lényeges.
Az öreg gróf rosszul palástolt aggálylyal tudakozódott hugától: ha elválásuk után közvetlenül történt-e ez a szerencsétlenség és miképpen?...
- Pár lépést tettem előre, - válaszolt a fiatal nő szakgatott hangon, - midőn lovam egy kiálló rögben megbotlott, a kissé lazán tartott kantárszár kicsúszott kezemből és...
Az öregnek arczán az el nem rejthető örömsugár villant föl. Elhitte azt, a mit a fiatal nő neki mondott.
Most már azonban az volt a kérdés, miként jussanak el hazáig, mert fogalmuk sem volt arról, hogy merre iramodhatott el Margit lova s arra nem is számíthattak, hogy hamarjában ráakadjanak.
Margit váltig mondogatta, hogy gyalog is haza tud menni, de az öreg gróf erről hallani sem akart.
E perczben megpillantották az erdőkerülőt, aki suhancz fiával éppen akkor fordult be a vadászlak tulsó végénél.
A gróf odaszólítá az embert, átadta neki saját lovát és azon parancscsal küldte a kastélyba, hogy jőjjön azonnal egy kocsi a grófnő után, mert rosszul lett.
Jó félóráig kellett várniok, a míg a hintó megérkezett s ez idő alatt Margit alig ejtett ki pár szakgatott mondatot, midőn már éppen lehetetlen volt kikerülni a választ. E közben a közeli kis csermelyhez mentek, hol a grófné kezeit és homlokát borogatta, mert esés közben - bár jelentéktelenül, de mégis annyira megsérté magát, hogy homloka és kezei vérzettek.

XI.
Árkonyi Rezső gróf ez estén a szokottnál jóval későbben tért haza. A mint leszállt lováról, arról értesült, hogy neje beteg és hogy nagybátyja a székvárosba ment orvosért.
- Mi baja van a méltóságos asszonynak? - kérdé a gróf, kinek vonásai a legnagyobb belső izgatottságot árulták el.
- Nem tudom, csak annyit hallottam, hogy a grófnő, a ki egy idő óta, méltóságod távollétében rendesen kilovagol ma...
- Kilovagol? - de hisz én erről semmit sem tudok...
A komornyik jóakarólag mosolygott és némi vontatottsággal szólt:
- Meg volt tiltva, hogy méltóságod előtt eláruljuk. Ma délután az öreg méltóságos urral lovagolt ki és körülbelül másfélóra mulva - jóformán aléltan, szinéből kikelve hozták haza, miután a kocsi, melyért az erdőkerülő fiát küldték a kastélyba, érette ment.
A gróf láthatólag elsáppadt, még ajkai is szederjesek lettek.
Nem faggatta tovább az öreg komornyikot. Lovát átadta a lovásznak és a kastély felé sietett.
Azzal a szándékkal lépett be, hogy első sorban nejét keresi föl; - de midőn Margit lakosztályának ajtója előtt állott, olyan különös, izgatottsággal vegyes tehetetlenség lepte meg, hogy bár háromszor is az ajtó kilincsére tette kezét, mindannyiszor erőtlenül siklott az le, a nélkül, hogy be birta volna nyitni.
Visszafojtott lélegzettel állott így néhány másodperczig és homlokát redőkbe vonva, figyelmesen tapadt az ajtó vékony nyilásához, mintha kémkedni, hallgatódzni akarna.
Gyönge, elnyomott nyögés üté meg füleit, olyan fájdalmas nyöszörgés, a milyet a lázbetegnek nehéz légzése idéz elő; majd meg úgy rémlett neki, mintha a szobából mély, panaszos sóhaj törne ki, a mely szívéig hatolt.
Képzelődés! Hisz neje hálószobáját még két közbeeső szoba választja el a bejárattól.
Tovább figyelt. Egyszerre léptek zaja hallatszott, melyek az ajtó felé közeledtek. Két férfi lépései lehetnek... Valószinüleg nagybátyja s az orvos...
Egész testében összerezzent.
Nem, nem! - most nem akar velük találkozni!...
Zajtalanul sietett végig az üveggel födött folyosón, melynek márványburkolatán szinte kisértetiesen hangoztak léptei. Egészen megkönnyebbült, midőn a hosszú folyosónak túlsó végére ért, a hol lakosztálya volt. Csöndesen suhant be az ajtón s ugyanily elővigyázattal, nesztelenül tette azt be maga után.
Az öreg komornyik szokás szerint, már régen meggyújtotta a lámpákat a szobákban s így a gróf azon megnyugvással roskadt a legközelebbi karosszékbe, hogy senki se fogja háborgatni.
Melle erősen zihált és nehéz verítékcsöppek gördültek alá homlokáról.
Szemhéjai bágyadtan csukódtak le, hogy ne is lássa, a mi körülötte történik; hogy válaszfalat vonjon a jelen és mult eseményei között.
Ily állapotban egy-egy pillanatra azt akarta elhitetni magával, hogy hazaérkezése, nejének betegsége és - főképpen - hogy az átélt izgalom mind csak álom volt.
Álom volt, borzasztó álom: az a rémület, mely egymás karjából fölriasztá őket. Az a végzetteljes fölfedezés, hogy nincsenek tanuk nélkül. Valamint álom volt az is, midőn a sűrű fák között a távolban egy lovast pillantottak meg, a ki oly gyors vágtatással közeledett feléjük, mint egy embervérre szomjazó fenevad.
Még most is hallani véli Erna velőkig ható sikoltását s a kétségbeesett fölkiáltást:
- Szent Isten, a férjem!... Hisz nem volt honn; - tördelé a rémült asszony - csak késő estére igérkezett haza. - Valaki elárult!!...
Ernának azonban ideje se maradt, hogy befejezze e rémülettől szakgatott mondatot, mert az öreg katona sarkantyúba kapta lovát s úgy száguldott előre.
Már csak néhány lépés választá el a kis cserjékkel szegett úttól, mely egyenesen hozzájuk vezetett... Ugyanazon árokhoz ért, melyet Erna kevés idő előtt olyan kecses könnyedséggel, olyan csábító kaczérsággal ugratott át... Az őrnagy hirtelen visszarántá a kantárszárat; megfeszíté a zablát a ló tajtékzó szájában - és ugrásra készült.
- Elvesztem!! - hörgé az őrnagyné, a ki meredt tekintettel bámult az érkező felé.
Milyen silány, gyáva volt ő akkor a saját szemeiben, a mint tétlenül állott a kétségbeesett nő oldala mellett s nem volt benne annyi férfias erély, hogy védelmére keljen a védtelennek...
De hát ki ellen? - és ki?...
A szerető - a férj ellen?!... mert csakis kedvesének tarthatja őt az őrnagy és annak tartaná az egész világ, ha e jelenetnek szemtanúja lett volna.
Hisz hetek óta kaczérkodtak a bűnnel: vétkes sóvárgással éldelegtek abban az ingerteljes izgalomban, melyet a tilosnak varázsa gyakorolt reájuk.
De mindennek daczára, mi bizonyít ellenük? - Minden! Hisz karjaiban tartá, ajka ajkán csüggött; - s ennek a csóknak fúlánkja tán örökre megmérgezte lelkének nyugalmát! - -
A körülmények, a pillanat bódító hatása, megittasíták; de a következő másodpercz már fölrázta, teljesen kijózanítá abból a kábító, eltompító bódultságból. A tiltott gyönyör mámora elkápráztatá, de midőn ismét látott, csak a feneketlen örvényt pillantá meg, mely megnyilt előtte.
Erna kétségbeesésében vadul taszítá el magától azt, kinek imént, jóformán önként hullott karjaiba; és szemei, melyek olyan bódító tekintettel merültek az ő szemeibe, most dühtől lángoltak; ajkai, melyek oly ittasult szenvedélylyel, a gyönyör kéjes mámorától remegő hangon ejték ki e szót: »Szeretlek!« most szinte rekedt fuldoklással, megvető undorral rivaltak reá:
- Ments hát meg, te, gyáva!
Ez a borzasztó szó erőt adott.
Hirtelen körültekintett. Az őrnagy már átugratta az árkot... Még csak a kis csaliton kell áttörnie... Tán csupán egy másodpercz választja el attól a jelenettől, hogy szemben álljon nejével és ennek szeretőjével...
E pillanatban egy gazdátlan paripa törtetett elő az ellenkező irányban levő sűrűségből.
- Ments hát meg, te gyáva!
Ez a szózat visszhangzott zúgó agyában. Félőrülten, emberfölötti erő és gyorsasággal állta útját a rohanó állatnak s a következő másodperczben már könnyű pehelyként kapta föl a kétségbeesett asszonyt, a nyeregbe tette és Erna még egy pillantást se vetve reá, eszeveszett száguldással vágtat a sűrű fák közé.
Még ideje se maradt, hogy e mesebeli jeleneten elmélkedjék vagy föl is vetődjék elméjében a kérdés: de hát vajjon a földből termett-e elő az a női nyereggel ellátott gazdátlan paripa?... midőn Lejtényi őrnagy, a férj, már előtte állt ágaskodó lovával.
Az agg katona vonásai a fölismerhetlenségig át voltak változva: ajkai nyitva valának, álla szinte remegett, míg szemeiben megsemmisítő láng égett. Egyik kezével görcsös remegéssel a kantárszárat szorítá, míg a másikkal bőszült dühhel emelte föl lovagló ostorát.
A vér elborítá Rezső szemeit, dühtől reszkető hangon ordított föl, miközben eszeveszett elszántsággal szökött az őrnagy mellé és megragadta már-már lesújtó karját.
Lejtényi egy pillanatig leírhatlan, megsemmisítő tekintettel mérte végig a színéből kikelt férfit; aztán megvető gúnykaczajban tört ki és messze elhajítá magától az ostort.
Egy kis ideig fagyosan nézett reá; majd egészen átváltozottan, csaknem kedélyes hangulatot szinlelve, melynek erőltetett voltát azonban, merev, mozdulatlan vonásai, görcsösen vonagló ajkai és hangjának el nem titkolható remegése világosan elárulák.
- Ah, bocsánat, kedves rokon! - Meg se ismertem. Hát ön volt itt?!... Na lám; azt hittem: valami alávaló vadorzó. Azt képzeltem, a mint önt a távolból megpillantám, hogy valami gaz ficzkó vadászik a tilosban; hogy...
- De hisz önnél nincs is fegyver. Hahaha! ön nem vadorzó; ön Árkonyi Rezső gróf, nőm unokafivére. Sajnálom, hogy ön volt; nagyon sajnálom, kedves gróf. Sokkal jobban szerettem volna, ha valami aljas... Tudja, mikor az ember gonosztevőt akar fogni, nem szívesen lát ennek helyén egy olyan férfiút, a kiről olyan véleményben volt, mint én ön felől. De minthogy a véletlen önt hozta utamba, kis hijja, hogy úgy nem bántam el vele, mint egy közönséges tolvajjal, a kit tilosomban csíptem nyakon... Na, nézze csak, én akartam igazságot szolgáltatni - és most, én tartozom önnek elégtétellel; mert ha tényleg nem is hajtottam végre, de a szándék megvolt. Mindenkor rendelkezésére állok.
- Hiszen ön elég szellemes lesz arra, hogy megfelelő ürügyet talál, mert ez nagyon is aljas ok. Adjunk a dolognak szebb színezetet - az ön érdekében, gróf. A viszontlátásra, kedves rokon.
...Árkonyi Rezső gróf e visszaemlékezésnél őrült dühvel ugrott föl helyéből, a hol eddig a történtek fölött tűnődött. Izzó homlokára szorítá hideg kezeit. Szemei tüzeltek és fogai olyan görcsösen szorultak össze, hogy szinte hallani lehetett csikorgásukat.
Igen, fog találni ürügyet, hogy megforgassa kardját abban az emberben, a ki ily czinikus nyugalommal adta tudtára, hogy nem tartja másnak, mint olyan embernek, ki voltaképpen nem is volna méltó kardjára, csupán arra az - irgalomból ellökött korbácsra...
Szörnyű lelkiharcza közepett, halk kopogás riasztá föl.
- Ki az?!...
- Én! - szól a belépő.
- Nagybátyám?!...
Az öreg belépése más fordulatot adott gondolatainak.
- Hogy van nőm? - kérdé némi tartózkodással.
- Az orvos azt állítja, hogy nincs veszély; legfölebb egy kis lényegtelen horzsolás kezén és homlokán, a mi fájdalmat okoz, - viszonzá hidegen a kérdezett.
- De hát mi történt?
- Ma délután, úgy napnyugtával, kilovagolt velem: - kezdé az öreg gróf, leülve az asztal mellé, míg öcscse - vele szemben, az asztal túlsó végénél állva maradt; - Margit ma bevallotta nekem, hogy a kedvedért megtanult lovagolni; titokban, a nélkül, hogy te gyanítanád is. Én rábeszéltem: örvendeztessünk meg téged e gyöngéd figyelemmel és elédbe indultunk; afelé az összekötő erdő felé vettük utunkat, melyet Lejtényivel közösen vásároltatok meg. Gondolom, tőled eredt ez az eszme... vagy talán Ernától?... Na, mindegy! két ilyen előrelátó lénytől, mint ti ketten vagytok: sok leleményes dolog kikerül. De ez nem tartozik ide. Az erdőben eltévedtünk. Én, az utat keresendő, nehány lépésnyire hátrahagytam Margitot és mire visszafordultam, nődet a gyepen elterülve, eszméletlen állapotban találtam, míg lova - levetve úrnőjét - elszabadult és tán most is fut valahol...
- Tehát Margité volt a ló, melyen Erna megmenekült?! - fakadt ki magában Rezső, keserű kitöréssel, miközben vonásain a fájdalom kifejezése rándult végig.
- És messze lovagoltak bátyám? - kérdé visszafojtott lélegzettel Rezső.
- A vadászlak felé.
Rezső beleharapott ajkába és e pillanatban úgy érezte, mintha a lámpa fénye nemcsak alakját, de bensejét, érzelmeit is megvilágítaná, azok előtt az áthatóan fürkésző szemek előtt, melyek reá voltak függesztve.
- A vadászlakon túl hagyta el a hűtlen állat úrnőjét - folytatá az öreg gróf, erős nyomatékot adva szavainak. - Hanem sok gazdátlan ló tartózkodhatik ebben a ti erdőtökben! Utunkon egy szép világos teveszin-szőrű paripára is akadtunk, melyről Margit azt állítá, hogy a te kedvencz »Loreley«-ed. Ez a véletlen indított voltaképpen arra, hogy beljebb hatoljunk az erdőbe, mert meg akartam nyugtatni nődet, a ki gazda nélkül találva Loreleyt, aggódni kezdett miattad. - Neked azonban éppen semmi bajod sem volt, míg ellenben szegény Margit...
- Bátyám, az égre kérem, hagyjuk abba a képletes beszédet! - Ön egyebet is talált ott, mint egy gazdátlan paripát. Ön föltalálta ennek tulajdonosát is...
Dömötör gróf fejével tagadólag intett és fájdalmas szemrehányás hangján válaszolt:
- Nem; nem találtam föl. Az erdő valóságos labyrinth volt ma, édes öcsém, melyben az ember saját magát is elveszthette...
- Az volt; - ismétlé mintegy visszhangként Rezső; - akárcsak az élet, melyben... de hagyjuk ezt! - Én ott voltam; bátyám látott és a szerint ítélt...
- Ez az itélet, ha tőlem függne az igazságszolgáltatás, kegyelmet nem ismerő elitéltetésedet vonná fejedre, - válaszolt az öreg.
- És Margit is látott?...
- Ő nem volt velem abban a kritikus perczben és ez egyedüli vigaszom. Legalább egy szóval sem árulta el, hogy megpillantott volna. Ez sokat jóvá tesz előttem, a ki bizonyára többre becsülöm annak az angyali jóságú teremtésnek a lelki nyugodalmát, mint a te...
Rezső megkönnyebbülve lélegzett föl.
Dömötör gróf megállt öcscse előtt s igazi vizsgálóbirói hangon kérdé:
- És most mi a szándékod?
A kérdezett maga elé meredve, tétovázni látszott.
- Szenvedélyed két lényt semmisített meg, - folytatá az öreg úr - két életet dúlt föl. Most azonban csak egyről van szó, arról az egyről, a ki egyedül méltó, hogy megmentsed és bármi áron biztosítsd lelke nyugalmát.
- És a másik?... kérdé Rezső tompa hangon, bizonytalan tekintettel.
Dömötör gróf kicsinylő megvetéssel veté oda:
- Engedd át sorsának.
- S a férfibüszkeséget, önérzetet lábbal tapodjam-e?...
Az az asszony, az a gyönge nő most már csak tőlem várhatja megmentését, mert... mert... Annak a bizonyos jelenetnek nem egyedül ön volt szemtanúja, hanem a férj is.
- Az őrnagy?!
Rezső helybenhagyólag intett fejével.
- Mit törődöm én az őrnagygyal?! - kiáltott fölgerjedve Dömötör gróf. - Egy kardvágás, egy golyó, majd igazságot tesz közöttetek! A te gondod most az legyen, hogy Margit, a nőd lelki nyugalma és boldogsága ne szenvedjen csorbát. A többi egészen mellékes.
Az öreg gróf még jóideig fejtegette álláspontját öcscse előtt, a mely szavainak Rezső ama határozottan kifejezett óhaja vetett véget, hogy látni kivánja nejét; szólni akar vele, hogy teljes meggyőződést szerezzen afelől: vajjon sejt-e valamit Margit a történtekből?
A grófné boudoirjában félhomály terjengett, a fiatal nő a pamlagon pihent félig ülő helyzetben. Arcza, melyre a padmalyról aláfüggő zöld burás lámpának világa rátűzött, ijesztőleg halvány volt, úgy hogy Rezső egy pillanatig megdöbbenve állt meg a szoba küszöbén.
Mielőtt a gróf neje szobájába lépett volna, megkérdeztette tőle: nincs-e terhére jelenléte?... A fiatal nő tehát el volt készülve férje bejövetelére; de mindamellett, midőn megpillantá a grófot a küszöbön, egész testében fájdalmas érzés czikázott keresztül. Fél kezével görcsösen fogódzott a pamlag vánkosába, míg másik kezével annak karjára támaszkodva, fölemelkedett.
Fehér pongyolájában, félig nyitott hajával és szenvedő arczvonásaival, igazi túlvilági jelenségnek tünt föl e pillanatban.
A fiatal asszony minden erejét megfeszítve, párszor megkisérlé szót intézni az ajtóban némán álló férfihez; - de nem volt képes erre.
Dömötör bácsi megjelenése szakította végét a fájdalmas jelenetnek.
- Hogy van gyermekem? - törte meg az öreg úr a nyomasztó csöndet.
- Jobban érzed magadat? - szólalt meg ekkor Rezső is, a ki pár lépést tett neje felé.
- Köszönöm, - válaszolt Margit, tompa hangon; - nem olyan lényeges a baj. Sajnálom, hogy jó Dömötör bácsira úgy ráijesztettem. - Igazad volt, Rezső, - folytatá, nem nekem való ez az időtöltés. Én nagyon ügyetlen vagyok az ilyesmiben.
- Bocsáss meg, édes Margitom, hisz én akkor csakis azért tettem ellenvetést, mivel azt képzeltem, hogy csupán nekem akarsz ezzel áldozatot hozni, de ezentúl...
- Ezentúl többé meg se kisérlem a lovaglást. Nem szeretnék újra ily kellemetlenséget okozni ügyetlenkedésemmel. Sőt még kárt is tettem e szeszélyemmel, mivel egyik legszebb lovad eltévedt és...
- Már hazakerült, ne nyugtalankodjék miatta, édes hugom. Épp e perczben jelenté Józsi, hogy »Fidelity« már rég hazajött.
Rezső arcza egy pillanatra fájdalmasan vonaglott; majd ismét nejéhez fordult:
- Ezentul naponta együtt fogunk kilovagolni, édesem, mihelyt jobban lesz.
Margit tagadólag rázta fejét.
- Köszönöm. Nem lenne többé bátorságom. Ez a véletlen nagyon gyávává tett: végkép megfosztott önbizalmamtól.
E tartózkodólag kiejtett ellenvetés olyan határozott visszautasítást foglalt magában, hogy Rezső többé érinteni se meré e tárgyat.
Midőn Árkonyi Rezső gróf és nagybátyja elhagyták Margit szobáját, mielőtt e két férfi elvált volna egymástól, Rezső nyugtalan, kérdő tekintetet vetett bátyjára, mely azt fejezte ki, a minek nem birt szavakat adni: ama kérdést intézé nagybátyához, vajjon nem sejt-e valamit Margit?
- Ugy-e bár, ön azt véli bátyám, hogy ő semmit sem gyanít? - kérdé végre aggódásteli tartózkodással.
- Adja Isten, hogy úgy legyen! - viszonzá a kérdezett, a ki lehangoltan tért szobájába.

XII.
Lejtényiné a parkjuk végénél szállt le a lóról, a nélkül, hogy eszébe jutott volna azt valakinek átadni s figyelembe se vette az oly mesés módon előtermett állatot, a mely, - a mint az őrnagyné leszállt róla - gyors iramodással vágtatott vissza az erdő felé.
Mire Erna a házba ért, úgy ki volt merülve, hogy jóformán összeesett szobája küszöbén. Alig birt öltönyt cserélni és tehetetlenül rogyott boudoirjában a chaise-longuera.
Gondolatai összefüggéstelenül csapongtak; a kiállott izgalom csaknem teljesen megfosztotta öntudatától. Kétségbe volt esve, ha arra gondolt, hogy férje megláthatta őt... De hátha még idejében menekült, mielőtt fölismerheté?... Talán Rezsőben volt annyi leleményesség, hogy valami ügyes fordulattal tévutra vezeti Lejtényit?... De ha a gróf elég ügyetlen lett volna elárulni őt?!...
Összeborzadt e föltevésre: ha férje - a félhomály daczára - ráismert volna?...
Megöli... semmi kétség benne!
Míg hazáig ért, nem egyszer villant meg agyában a kérdés: nem cselekednék-e ő okszerűbben, ha nem kerülne többé férje szeme elé? - ha menekülne előle? - De hova? - merre? - Atyjához? - ahhoz a szigorú, megközelíthetlen jellemű férfihez?... Hisz ott sem várna reá enyhébb büntetés.
Égő fejét a pamlag vánkosába rejté, mert úgy érezte, hogy agya szétpattan.
Majd új remény sugára villant föl benne s ez a kis halvány fény egy pillanatra földeríté egész lelkét, melyet imént a kétség, a bizonytalanság éjsötétje fogott körül. Ez a parányi fénylő sugár ama föltevés volt, hogy férje nem ismerte őt meg s hogy megjelenése ama helyen nem volt szándékos, hanem a puszta véletlennek játéka. Mert ha kémkedni jött utána vagy ha észre is veszi őt, nem engedi olyan könnyű szerrel menekülni; föltétlenül követte volna; hisz minden segítség nélkül utólérhette már az erdő vége felé, a hol tökéletesen kimerülve, lassú lépésben haladt; a lankadtságnak azon fokán állva, mely már így okoskodik; történjék, a minek történnie kell!
Ekkor magára az eseményre s ennek keletkezésére csapott át gondolatainak rendellenes szökelése. Miből eredt hát voltaképen ez a kifejlődés, a hova eljutottak?... Eleinte semmi mélyebb érzés sem volt szivében a gróf iránt; hacsak a boszúvágy nem, a mely a hiuságában megsértett nőnél igenis elképzelhető. Csupán e boszúnak eszköze volt a kaczérkodás s e kaczérkodás idézte elő azt a tulságos bizalmas hangulatot is, a mely kezdetben színlelt, fölerőltetett, mérsékelt vala; idővel azonban lassankint, észrevétlenül a valóság, a természetesség, a kötelező benső érzelmek közvetlen kifejezésévé vált. Végre - tán még mindig a boszúérzet behatása alatt, leküzdhetlen, őrült vágy ragadta magával, hogy azon férfiúban, a ki elfordult tőle, olyan érzést támaszszon, milyent tényleg ébresztett is, hogy az az ajak, a mely hidegen ki tudta mondani: nem szeretlek, mert egy más birja egész szivemet: olyan sóvár epedéssel koldulja azt az eldobott szerelmet, a mint tette is. - És aztán... Ej, hát ki adhat számot azokról az őrületes változatokról, melyekbe a szenvedélyek sodorják az embert, ha olyan féktelen, határt nem ismerő kábultsággal adja át magát ezeknek, a mint ő tette?... Talán egy perczre szerette is e férfit? Talán valósággal érezte is iránta a kezdetben csak szenvelgett érzelmet.
Erős kopogás akasztá meg szertekalandozó gondolatait, - s a mint félénk tekintetét az ajtóra függeszté, az őrnagyot látta belépni.
Férjének a váratlan megjelenése mindent elfelejtetett vele. A belépőben nem képzelte többé az ügyetlen, mitsem sejtő, tévútra vitt aggot; csupán a férjét látta benne, azt a férfiút, a ki egykor rábízta becsületét s a ki most ezt számon kérni jött ide.
A szép asszony szeme egy perczre fölvillant, ajka megmozdult, hogy férje sújtó szavának e fölkiáltással állja útját: »Hibás vagyok, de büntelen!« - Ámde egy hangosabb belső szózat elnyomta e szavakat és ily ellenvetéssel bénítá meg bátorságát: őrjöngő! hogyan képzelheted, hogy hitelt adjon annak a nőnek, a kit csak kevés idő előtt légyotton kapott s olyan bizalmas jelenetnek volt tanúja, mint a mely tán előtte játszódott le?...
- Jó estét, - szólott nyugodt, csöndes hangon a belépő őrnagy.
Erna képtelen volt viszonozni az üdvözletet és érezte, hogy keze mint remeg, a midőn azt férjének - feléje nyújtott - kezébe tevé.
- Milyen sötét van itt. Miért nem gyújtott világot?
Csengetett és rendeletet adott a belépő komornának, ki azonnal fölgyújtatá a lámpákat.
Mikor a komorna kiment, Lejtényi föl s alá sétált a szobában, a mint ezt gyakran tenni szokta, midőn nejét fölkeresi lakosztályában.
Ernán csodálatos borzongás futott végig, a mely már nem annyira félelem volt, mint inkább irtózat, borzadály.
- Talán rosszúl van? - kérdé az őrnagy, egy pillanatra megállt neje előtt.
- Korántsem; csupán fáradt vagyok egy kissé.
- Pedig nagyon halvány. Volt itt valaki más délután?
- Senki. Nem is voltam honn.
Erna e szókat úgy ejté ki, mint mikor valaki fél, remeg egy bizonyos pontnak érintésétől is és mindennek daczára maga rohan a rettegett veszélybe.
- Nem volt idehaza? és hol volt? - kérdé az őrnagy, sétáját folytatva.
Erna föllélegzett! - Ez a kérdés visszaadta életerejét! sokkal bátrabban válaszolt:
- Estefelé kilovagoltam.
Lejtényi nem felelt semmit. Az ablakhoz lépett, kinyitá s egy ideig szótlanúl merengett a tornyosuló felhőkre.
Erna feszült merevséggel követé szemeivel férjének minden pillantását, minden mozdulatát.
A nyitott ablakon át látni lehetett a sűrűn torlódó felhőket, a mint egy-egy keresztül czikkázó villám átszelé azokat s az égnek e félelmes villogó tekintetét egy - a messze távolból hallatszó - dörgő hangja követte mindannyiszor. A szél erősen rázta meg a magas fák koronáit, melyek mintegy rosszalólag csóválták fejeiket az éj sötétjében, mintha a fölötti elégedetlenségüknek adnák ezzel kifejezést, hogy nyugalmukban így háborgatják őket. Végre pár másodpercz mulva megeredt az eső, a mely kövér csöppekben hullott alá, nagyokat koppantva a másik, bezárt ablaknak üvegtábláin.
A nagy ideig tartó némaságot az őrnagy törte meg:
- Én is kilovagoltam ma délután, mivel sokkal korábban hazaérkeztem a városból, mintsem előre gondoltam... Nem fázik? - Talán jobb lesz, ha becsukom az ablakokat.
- Nem, nem! - tiltakozott le nem küzdhető izgatottsággal Erna, a ki valósággal örvendett annak a harmadik hangnak; a fokozódó orkán bömbölő szavának, a mely kettőjük hangja közé vegyült s a mely egy pillanatra feledteté vele, hogy magukban vannak ketten, azzal a férfivel, kinek jelenléte kétségbeejti.
- De igen; látom, hogy fázik, mondá Lejtényi és betette az ablakot. Aztán kezével végigsimítá homlokát s eljött az ablakmélyedésből.
Erna egész testében remegve, folyton szemmel tartá férjének minden léptét; rettegő izgatottsággal fürkészte vonásainak legkisebb rándulását is.
Az őrnagy ismét félbeszakítá sétáját s ujra megállt neje előtt.
- Úgy-e fölötte rossz szinben vagyok én is, azért néz ily különösen reám? - Pedig higyje el: nincs semmi bajom. - Nagyon nehéz álmom volt; - folytatá némi szünet után, csodálatos kesernyés mosolylyal; - s ez a csekélység egész napomat elrontotta. Ugy-e nevetséges gyarlóság? Ez az öregek előjoga: ők egész napon át szeszélyeskedhetnek egy rossz álom miatt.
- S mit álmodott? - kérdé a mindjobban éledező asszony.
Az őrnagy a kandallóhoz lépett, feljebb csavarta a lámpát s egy ideig csodálatos kifejezéssel nézte azt a szép asszonyt, a kinek arczát most jobban megvilágítá a lámpák lángja s a ki lázas kémkedő tekintetét egy pillanatra se fordíthatta el róla; míg apró kezei izgatottan játszottak a hímezett vánkoson, melyen feje pihent.
A férj különös módon legelteté szemeit e bűbájos alakon, a ki oly tehetetlenül, kimerülve, szinte megtörten feküdt ott vele szemben. - Az a rendetlen, szinte túlságosan hanyag keresetlenség, a hogyan az imént, sebtében magára kapta kaczér izléssel készült kék atlasz pongyoláját; a hogyan a finom puha öltöny itt-ott a plasticusan szép idomokhoz tapadt, éppen nem vált hátrányára ez ördögileg csábos syrénnek. Apró, kék selyem, hímzett czipőkbe bujtatott lábai időnkint elő-előbukkantak a pongyola dús fodrai alól, majd lázasan pihegő testének egy újabb, ideges rándulása közben, ismét behúzódtak. Hosszú, szőke haja fölbomolva, lágyan omlott a nyugágy karjára és egészen beterítette azt, mint valami aranyszálakból szövött védkendő.
- Pogány álom volt ez kedvesem, - kezdé újra az őrnagy, bajuszát sodorgatva és félkarjával a kandalló párkányára támaszkodék. - Magáról álmodtam.
- Ah, hát rólam álmodni olyan borzalmas dolog? - kérdé fölemelkedve egy kissé és némi vidámságot szinlelve a szép asszony.
- Ez az álomtól függ! Mondja csak, Erna, hisz maga az álmokban?
- Azt képzelem, hogy az asszonyok...
- Mindenben hisznek, a mi érzékeiket csiklandozza, úgy-e bár - vágott szavába Lejtényi, némi gúnynyal. - No lássa, én meg éppenséggel nem hiszek bennük és semmi kegyelettel sem viseltetem e megfejthetlen lelkiállapot iránt. Szerintem az álmot épp úgy el kellene dobni, mint egy szép asszonyt, a kiben nincs egyéb, mint szépsége; - pardon e triviális hasonlatért... Nos tehát álmomban gyanakodni kezdtem önre. Ugy-e, hogy ez rosszúl hangzik? - Gyanum odáig vitt, hogy bizonyság után kutattam a végből, hogy meggyőzzem föllázadt jobb érzésemet, a gyanum alaptalan voltáról. A regények és színművek ósdi banális módjához fordultam, megkérdeztem szolgáimat. Saját mentségemre meg kell jegyeznem, hogy a gyanú nem az én elmémben született; először egy meghitt lovász, a kis angol John költé föl azt bennem.
Albion e csemetéje egy napon azzal a hírrel nyitott be hozzám, hogy maga, kedves Erna, pár hét óta naponta kilovagol az erdőbe, a mióta ügyeim minden délután a székvárosba szólítanak s ott egy férfivel találkozik, a ki éppenséggel nem a férje, már t. i. nem az az ember, a kit ezideig bevett erkölcsi fogalmak szerint annak deklarálhat. - Bocsánat e sikamlós részletért, de az ember álmában néha frivollá válik. Az álmok még nincsenek elég jó training alatt, mint a milyen alá a társadalmi formák, az illem szabályai s egyéb tekintetek fogják az embert, ha ébren van.
Erna görcsösen szorítá össze kezeit, idegesen morzsolva a zöld selyem párnát, melyen egy remekül hímzett Lucretia volt, a mint asszonyai körében fon.
- Mint férjnek, - folytatá az őrnagy keserű cynismussal, - nekem jutott a legkiállhatatlanabb, legnevetségesebb szerep. Azonban ez már a dolog természetében fekszik, hogy a férj rendszerint szánalmas módon alatta áll a szeretőnek, aki vele szemben, mintegy piedestálról nézi a kijátszott, ügyetlen golyhót. Én elég jól töltöttem be eddig férji szerepemet: feltétlenül megbíztam nőmben és ez alkalommal is fölháborodva utasítám rendre az árulkodó cselédet; - de azért eléggé praktikus voltam fölhasználni a ficzkó utasítását; kerülő úton a kijelölt helyre mentem, a hol önt kedvesének karjai közt találtam!
Az őrnagy e szavaknál lassankint közelebb lépett a halott halvány, remegő asszonyhoz és pár másodperczig összefont karokkal állt meg előtte.
- Nos?... nem is kiváncsi arra, hogy mit tettem ebben a förtelmes helyzetben?...
Lejtényi megfogta nejének jéghideg kezét s néhány pillanatig görcsösen szorítá erős, izmos ujjai között, hogy szinte megropogott belé ez a parányi, tehetetlen kéz; aztán fölkapta fejét és élénken szólt:
- Brava! maga nem kiváncsi asszony; még meg se kérdezi, hogy mit tettem e fölfedezés után... Vagy tán sérti ez az ocsmány álom? - Ne féljen, »a tisztának minden tiszta«; magát ez... nem mocskolja be. - Tehát, mikor elárultatásomnak e csalhatatlan bizonyítékához jutottam, nem akartam önnel úgy elbánni, mint azok a tuczat férjek, a kik hasonló esetben sebzett vadként ordítanak föl és rárontanak becsületük megrablóira; hanem egyszerűen hazajöttem, miután előbb bebarangoltam az erdőt. Igy elmélkedtem magamban: mit tegyek? - napvilágra hozzam e förtelmes történetet? megsemmisítsem egy tiszta nő életét? - mert megjegyzendő: annak a csábítónak neje is van; hazatérve, levelet írtam az ön atyjának, a mely körülbelül így hangzott: »Tisztelt Uram! Ön reám bízta leánya jövőjét, jó hírnevét. Az elsőt nem biztosíthatom számára, mivel nem voltam képes az utóbbit megmenteni. Nem az én hibám. Nem tudtam betölteni a föladatot, a melyre vállalkoztam és - pirulva adom vissza önnek...«
Az őrnagy fölkaczagott és hatalmas alakja megsemmisítő fönséggel állt a tehetetlen nő előtt, kinek eddig szorosan tartott kezét hevesen lökte el magától.
- Látja, milyen kivételes férj voltam... álmomban?...

XIII.
Miután Rezső és nagybátyja eltávoztak Margit szobájából, a fiatal nő elküldé komornáját is, megnyugtatva az aggódó jó leányt az iránt, hogy éppen semmi szüksége sincs reá.
- Csak legalább addig hadd maradjak itt, a míg lefekszik méltóságod, - könyörgött a hű cseléd.
- Nem, nem kedvesem, még nem fekszem le, itt nyugszom ki magamat a pamlagon.
A grófné magára maradva, fölült és ölében összekulcsolt kezekkel, révedezve merengett maga elé. A szobában halotti csönd uralkodott, csupán a kívül keletkező vihar szinte félelmes mormolása zavarta meg e némaságot. Daczára, hogy október már elhozta a maga hűvös időszakát, egy itt feledt nyári zivatar rakonczátlankodott odalenn a parkban. A szél vásott ficzkó módjára kapaszkodott bele a bokrok és fák egyre gyérülő üstökébe és jobbra-balra czibálta azokat. Koronkint a szobák ablakait is meg-megrázta; azonban látva, hogy ellenállásra talál, könnyelmű rikkantással iramodott tovább.
Margit önkénytelen odaadással hallgatta ezt a külső zajt: mintha enyhet találna az elemek tusájában a saját fájdalmára. Majd fölkelt és az ablakhoz lépett. Soká belemerült abba a sötét »semmi és mindenbe« s úgy érezte, hogy ez a mély sötétség olyan jól esik. Sokkal bátrabban mer belenézni, mint a napvilágos avagy csillagos, holdfényes tiszta felhőtlen égbe, mert akkor attól is kellene tartania, hogy a felhők nyitott szeme viszont az ő lelkébe vethet egy fürkésző pillantást s ez most nagyon fájna neki. Jó ideig állott ott, szinte mereven; aztán gépileg indult az ablaktól balra eső iróasztal felé. Leült előtte és jóformán öntudatlanul kihúzta az asztal fiókját, melyből egy csomó, vékony kék selyemfonállal átkötött levelet vett elő.
Kinyitotta az elsőt... a másodikat... a harmadikat s így tovább; de egyet se birt elolvasni, mert tekintete valamennyinél csak az aláiráson pihent.
»Örökre a tied! - Rezső.«
Az utolsónak bekezdése pedig:
»Első és utolsó szerelmem: imádott Margitom!...«
A levél kihull a fiatal nő kezéből és fájdalmas kitöréssel, melynek hangján egész lelke zokogott keresztül, így fakadt ki:
- Megcsalt engem, - megcsalta önmagát!
*
Fejét kezére hajtotta, míg másik karja az asztalon pihent. Igy ült ott nagy ideig, mint aki elmélkedni akar valami fölött, de szívének panaszhangja túlkiáltja agyának higgadtabb érvelését. Nem hallotta ezt amannak keserves panaszától.
Keze e perczben azt a képrámát érinté, melyben Árkonyi Rezső gróf fényképe volt, melyet vőlegény korában ajándékozott arájának. Margit közelebb vonta magához a képet és sokáig nézte figyelmesen.
- Meghalt, meghalt! Vége!... Elmult, mint minden jó, minden szép elenyészik itt, e bűntől terhes földi létben! - fakadt ki és görcsös kitörő zokogással borult az asztalra, arczát kendőjébe rejtve.
Sokáig volt ily helyzetben és mikor újra fölemelte fejét, úgy érezé, hogy fájdalma, mely olyan kegyetlenül szorítá szívét, némileg enyhült; sőt azt hitte: ismét boldog - s az is volt. Azt a boldogságot élvezte, melyet a könyek adnak a szenvedőknek. Az elégültség, a gyönyör, gyakran egy édes mosolyban nyilatkoznak meg; így hát a köny, a szinte édes köny, miért ne lehetne a boldogtalanok boldogsága? - Ha az öröm kifejezése a mosoly, tán a fájdalom mosolya... a köny?...
Igy érezte azt Margit is, a ki annyira megkönnyebbült, midőn végre sírni tudott, hogy valódi jótéteménynek vette ezeket az üdítő csöppeket, melyekért nagy hálát érzett végzete iránt.
Mikor végre szíve elhallgatott, esze is megszólalt, még pedig oly borzasztó tanácscsal állt elő, melytől az első perczre megdöbbent. De később, mikor szíve ismét sajogni kezdett, újra ama hideg tanácshoz menekült, hogy enyhülést keressen égető fájdalmára.
Pedig ez a tanács irtózatos lett volna, ha ezt szívével mérlegeli; de nem; kimélnie kell e vonagló beteget, e haldokló szívet; hadd múljék ki csöndesen, - hiszen annyit szenvedett!...
Hajnali öt órát ütött a kis alabastrom talapzatú asztali órán, melynek számlapját remek, drága kövekkel kirakott, aranykígyó fogta körül, mintegy az örökkévalóságot jelképezve. E kis remekművel Árkonyi Rezső gróf akkor lepte meg nejét, midőn ez az árkonyi kastélyba lépett.
Margit fölrezzent. Csodálkozva tekintett körül. Eleinte azt akarta magával elhitetni, hogy az elmult nap eseményei nem is történtek meg, csupán rémes álom volt az egész. De csakhamar arra a meggyőződésre jutott, hogy e szenvedés nem álom, hanem ez a voltaképpen fölébredés egy szép, de rövid álom után, melyet a csalóka ábránd föstött eléje.
Rezső a kora reggeli órákban, szokása ellenére, nagybátyja szobájába nyitott.
A fiatal férfiú arcza csaknem egészen színtelen volt s dúlt vonásai nyugtalanul töltött éjről tanúskodtak.
Dömötör gróf kérdő tekintettel fogadta öcscsét, kit ily szokatlan időben és vadászöltözetben látott belépni.
- Hogy van Margit?
Ez volt az öreg gróf első kérdése, a ki épp e pillanatban készült el öltözködésével s maga is azon szándékban volt, hogy személyesen tudakozódik huga mintléte felől.
- Jobban. Az este, miután elhagytuk, rövid idő mulva ismét kérdeztettem, hogyan érzi magát? sőt föl is ajánltattam neki, ha nem lenne ellenére, mellette virrasztanék; de ő határozottan visszautasító választ küldött azzal a kijelentéssel, hogy semmi baja, csupán nyugalomra van szüksége. Kis vártatva komornáját is elküldte. Ma reggel újra kérdeztettem, a mire azt a feleletet adta, hogy egészen jól érzi magát, legyek nyugodt; sőt azt izente, hogy velünk fog reggelizni.
- Igy már én is megnyugszom, - válaszolt az öreg, a ki eddig nagy aggodalommal hallgatta öcscsét. Aztán újra tükréhez fordult, hogy nyakkendőjét felkösse.
- A mi engem illet, kedves bátyám, én teljességgel nem mondhatom, hogy nyugodt vagyok.
Dömötör bácsi csak most nézett Rezsőre a tükörből s hirtelen visszafordult.
- Meg is látszik rajtad. Az istenért! iparkodjál egy kissé jobb színt ölteni vagy legalább is jobb hangulatra szert tenni, mert a ki rád néz, azt hihetné...
- Egész éjjel le nem húnytam szemeimet. Iszonyú éj volt ez, édes bátyám.
A fiatal gróf leült a pamlag egyik sarkába s fejét kimerülten veté hátra.
- És mit tudsz azokról odaát?
Rezső egy levelet vont elő zsebéből, melyet e szavakkal nyújtott át:
- Késő este érkezett az őrnagytól.
Dömötör gróf szó nélkül vette kezébe a levelet s félig mormoló hangon olvasá:
Kedves gróf! Minthogy ön rokonom, nagyon feltünőnek találnám, ha holnap tartandó első vadászatunkon hiányoznék. Ez okból kérem, fogadja el meghivásomat. - Nyulakra fogunk vadászni. De apropos, nyúl! Önök, itt a környéken, komikusan gyáva ficzkónak tartanak engem; pedig ebben tévednek, édes uraim; sőt - s ezt kérem szíves figyelembe venni - ha ön vadászat közben pár elejtett szóval is megsértene, ez okot szolgáltat egy kihivásra, a mely provokácziónak senki sem fogja egyéb okát keresni, mint két fölhevült vadászember minden komolyabb ok nélkül történt összekoczczanását. Tehát szent Hubertus nevében viszontlátásra!
     Hallali hó!
Lejtényi Lőrincz.
Az öreg gróf komoly arczkifejezéssel olvasta végig a levelet.
- Nos, mit szól ehhez, bátyám?
Dömötör bácsi összefont karokkal nézte az előtte ülő, dúlt arczú férfit s fejét csóválva így válaszolt:
- Emberedre találtál! És nem is ügyetlen ez az őrnagy. Tisztességes provokáczió biz ez! Remélem, helyt fogsz állani?
Árkonyi Rezső gróf ingerülten villogó szemekkel szökött fel.
- Bátyám, ez a kérdés még annál a levélnél is jobban sértett, mert öntől fáj ilyesmi.
- No, no, ne tüzelj! Sok jó és bölcs dolgot elpörköl az ember a szenvedély tüzénél, ha józan észszel nem oltogatja azt. - Mit feleltél az őrnagynak?
- Körülbelül ezt:
»Kedves őrnagy! Hogy ön udvarias ember, ennek már nem egyszer adta tanúbizonyságát. Egyébiránt, ha ön nem siet így megelőzni az alkalom adásában, nem késtem volna magam fölkérni, illetve két jó barátom közbenjárását igénybe venni, a kik kieszközölték volna ezt öntől. Nagyon örvendek a kilátásba helyezett vadászatnak és az ebből kifolyó következménynek. Rajta leszek, hogy a szerencse nekem kedvezzen, a mi önt illeti, cselekedjék hasonlóképpen a maga részéről.
Árkonyi Rezső gróf.«
- Legalább érthető; - jegyzé meg Dömötör bácsi mosolyogva. - E szerint nemsokára indulsz?
- Nyolcz órakor veszi kezdetét a vadászat, akkor gyülekezünk.
Dömötör gróf megnézte óráját.
- Most hét óra, körülbelül félórád van az indulás előtt. - Tehát a reggelinél már nem lehetsz itthon?
- Épp ez az, a mi kétségbeejtő. Nőmnek sejtenie sem szabad a valódi okot s így egyszerű mulatság ürügye alatt kell elhagynom... betegen. Elképzelheti bátyám, mily durvának, lelketlennek fog találni, ha most magára hagyom. Tanácsoljon hát, kedves bátyám!
- Hja, barátom, ha tegnap kérsz tőlem tanácsot, még adhattam volna, még pedig a javából, de ma, a történtek után...
- Ördög és pokol! hát mit tettem én. - Besodortak a körülmények, a viszonyok, a...
- Az őrült szenvedély! - Ime, folytatá az öreg, megállva öcscse előtt, ki ismét a pamlagra veté magát s bizonytalan, kérdő tekintettel függött nagybátyján, - ez az, a mi után epedtek, a minek mindent föláldoztok: az az egy pillanat, a mely egyetlen perczre pezsgésbe hozza fásult kedélyeteket, fölzaklatja érzékeiteket, idegeiteket és ebben a beszámíthatlan önkívületben, őrült, eszeveszett szenvedélylyel még ezt rebesgetitek: »boldog vagyok!« - Ebben az őrületes perczben megtagadtok, megkaczagtok mindent, a mi az érzékiségen kívül esik. Ekkor nincs előttetek semmi szent, a mit ne átalnátok lábbal tapodni. De mikor a mámor eloszlik, jön idő, melyben undorral néztek egymásra, irtózattal kerülitek egymást, mintha mindenik a másiknak vonásain látná fölírva a saját becstelenségét.
- Bátyám! pattant föl Rezső.
- Ugy-e bár, aféle lomtárba való erkölcsi prédikáczió ez már? Ne is hozakodjunk vele elő. Most azonban már ne dühöngj, jó barátom, csak azon légy, hogy javítsd meg, a mi még javítható és mindenek előtt kezd el saját magadon a javítás művét!
A fiatal férfi egy hang észrevételt se tett e szavakra, csupán arra kérte nagybátyját: kisérné át Margithoz, a kit távozása előtt okvetlenül látni óhajt.
A grófné éppugy fogadta férjét, mint előző estén. Rezső - búcsut véve Margittól - azon megjegyzéssel hagyta el a fiatal nőt, hogy csakis adott szavát beváltandó, kénytelen elmenni hazulról, de a délutánt itthon fogja tölteni.
- Dömötör bácsi veled marad édesem s így nyugodtan távozom.
Margit, kinek arczán inkább lelki, mint testi fájdalom nyomai látszottak, némi tartózkodással nyujtá kezét Rezsőnek, a ki szokott gyöngédségével bár, de el nem rejthető elfogultsággal vonta azt ajkaihoz.
- Kérem, kedves Dömötör bácsi, - fordult Margit az öreg grófhoz, a ki öcscsét készült kikisérni - jőjjön vissza, ha teheti. Az erkélyen fog találni.
- Azonnal visszatérek, édes hugom.
Midőn Dömötör bácsi Rezsővel elhagyta a szobát, öcscse izgatottan közlé vele azon aggályát, hogy Margit tán többet tud, semmint elárul, mert e megfoghatlan hidegség csakis így indokolható. Az öreg gróf komoran nézett maga elé és lehangoltan válaszolt:
- Tartok tőle, mert magaviselete veled szemben... de bizonyosat fogok tudni, mire hazatérsz.
- Kérem, édes bátyám; ámbár, - tette hozzá fájdalmas sóhajjal - ez lesz a legirtóztatóbb reám nézve, ha ő...
Nem folytatta. Könyörgő pillantás kiséretében nyujtá kezét nagybátyjának; aztán fölült lovára és csüggedten haladt a rendes úton.
Az öreg gróf sokáig nézett a távozó után; a park rácsára könyökölve, eltünődött magában.
Mikor Dömötör gróf visszatért a kastélyba, Margitot az erkélyen találta. A fiatal nő a korláthoz támaszkodva, az alól elterülő parkon merengett, hol az őszi enyészet pusztító kezével belemarkolt a természet kebelébe és kiszakítá ennek szivét.
Az ifjú asszonyt úgy vonzotta most e látkép, mintha az összhang, mely a haldokló természet s az ő lelki világa között létezik, közvetlen összeköttetésbe hozná őket.
- Hogy érzi magát, édesem; - kérdé meleg részvéttel a terassera lépő gróf.
A megszólított összerezzent; fejét a beszélő felé fordítá, de a szemeit elborító könyekkel alig láthatta azt a kedves, jóságteli arczot.
- Mi baja, gyermekem?
- Semmi, semmi, édes jó Dömötör bácsi, csak...
- Csak...
Margit nem folytatta.
- Jőjjön be, gyermekem; itt nagyon hüvös van, könnyen meghűtheti magát.
A fiatal nő minden ellenvetés nélkül engedett e felszólításnak. A kis szalonba nyitott, a hol az ablak mellett levő széken foglalt helyet.
Az öreg gróf, Margittal szemben ült le s gyöngéden megfogta kezét.
- Margit, magának valami nagy lelki bánata van?... Higyje el, gyermekem, hogy az ember szive gyönge azon teher elviselésére, melyet a fájdalom rak reá.
- Nagyon, nagyon gyönge! - viszhangzott tompán Margit szava.
- Könnyítsen hát rajta. - Nos?... Vagy nem tart erre érdemesnek?
Az öregnek megindító gyöngédségére, még jobban elszorult a fiatal nő szive. Dömötör gróf pár perczig némán, de mély szánalommal nézett Margitra; aztán ünnepélyes, meghatottságtól reszkető hangon kezdé:
- Nekem is volt egy leányom, Margit, a kit nagyon szerettem - s a ki nagyon szeretett. Higyje el, nem vagyok rossz ember, mert az Isten mindig úgy bánt velem, a hogy a jókkal szokott. A kiket szerettem, viszont szerettek s ez a legnagyobb jótéteménye az Égnek.
- A legnagyobb! a legnagyobb! - tört ki Margit és a vele szemben ülő aggastyán kebelére borult.
Hosszú szünet következett, míg Margit hirtelen fölrezzent; letörlé könyeit s mint a ki elretten attól, a mit tett, egészen átváltozott hangon, melynek remegő elfogultsága azonban tökéletes ellenmondásba jött szavainak értelmével - így szólt:
- Ne foglalkozzék velem ennyire, kedves, jó Dömötör bácsi; nem érdemlem én ezt meg, mert csúf, szeszélyes teremtés vagyok, a ki... a ki... Az Isten szent nevére! ne nézzen rám e jóságos tekintettel, mert nem lesz erőm kimondani azt, a mit ki kell mondanom.
- Mit, gyermekem?...
- Azt, hogy...
- Hogy...?
- ...nem maradhatok én itt tovább; - tört ki kétségbeesett fájdalom hangján a grófné.
- Margit??
- Nem! Nem! - Csúf, hiú nő vagyok, kit az egyszerű, házias élet nem elégíthet ki; a ki nem eseng semmi más után, mint üres hivalgás, csillogás után, a ki...
Margit arcza égett, kezei reszkettek, a mint összekulcsolva, a gróf felé emelte azokat és önkivületes izgatottsággal folytatá:
- Ez az eszme az éjjel úgy magával ragadott, hogy többet nem lennék képes megválni tőle. Itéljen bár el a világ, itéljenek el önök, de én nem maradhatok itt tovább! - Vessen meg; - tördelé zokogástól szakgatott hangon, - nem vagyok egyébre méltó. Az ég szerelmére! ne mondjon ellent! nekem mennem kell, habár...
Zokogás fojtotta el szavait s a szék karjára borulva, visszatarthatatlanul engedte át magát kitörő könyeinek.
Árkonyi Dömötör gróf átható tekintettel nézett Margitra, aztán fölkelt, egész közel lépett és kezét a zokogó nő vállára téve, ünnepélyes komolysággal mondá:
- Sokkal jobban ismerem önt, édes gyermekem, semhogy e szavainak hitelt adhatnék. Maga nem mondott most nekem igazat. Tévútra akar vinni, de nem engedem magamat félrevezettetni! Ily cselekedet nem vall olyan nőre, a milyen ön; itt egészen más...
Margit fölemelé könytől ázott szemeit s könyörgő kézmozdulattal kérte a grófot, hogy ne folytassa.
Dömötör bácsi gyöngéden fogta meg Margit feléje nyújtott kezeit és fájdalmas szemrehányással szólt:
- Margit, ön a multkor atyjának nevezett engem?
- Mert úgy szeretem önt, mintha atyám volna; - tördelé a grófnő.
- De az atyának jogai vannak, gyermekem s ha én élni akarnék e jogokkal?... az atya bizalmat követelhet gyermekeitől... Kérem, esedezem, Margit, bizzék bennem és mondja meg a valódi okot, mely e szörnyű határozatra birta önt.
- Nem, nem mondhatom! - nyögött Margit.
- Leányom!
- Atyám!... nekem e háznál többé nincs helyem... mert... mert... Oh! hát olvasson szemeimben, arczom pirulásából találja ki, hogy mit akarok mondani. Nem bűn az, a miért pirulok, hanem csak gyöngeség...
Képtelen volt folytatni a beszédét, de ez fölösleges is lett volna, mert az öreg már mindent megértett. Atyai szeretettel vonta magához a zokogó nőt, a ki szivet tépő fájdalommal, fuldokolva rebegett:
- Oh, kedves, jó atyám! életemnek még nem volt olyan boldogtalan napja, mint a tegnapi!...
E kifakadás tökéletesen megvilágosítá a helyzetet az öreg előtt. Határozott felelet volt a tegnaptól máig válasz nélkül maradt kérdésére, de nem olyan alakban, a mint ő óhajtotta volna. Most már nyilvánvaló tény, hogy Margit is szemtanúja volt ama szégyenletes jelenetnek.
Dömötör gróf rövid szünet után Margit fejére téve kezét, igazi atyai feddéssel, rosszaló pillantás kiséretében intézé kérdését a zokogó nőhöz.
- Miért akarta eltitkolni előttem? Miért nem volt már tegnap őszinte velem szemben?
- Mert azt hittem, hogy örökre titok maradhat.
- De hát mit akar most tenni?
- Távozni innen; visszatérni oda, a honnan eljöttem s így jövőm biztositva lesz, a nélkül, hogy... Engem, mint szegény, vagyontalan leányt vett nőül Árkonyi gróf, a kit, mint akkor mondá, szeretett... Én is szerettem őt egész lelkemből és neje lettem annak a férfinak, a kinek rangjáról, vagyonáról semmit sem akartam tudni, mert nem törődtem velük. De ha most, midőn bizonyos vagyok abban, hogy érzelmei teljesen megváltoztak, tovább is födele alatt maradnék, ez olyan szégyenteljes dolog volna, a mit el nem birnék.
Sorsom el van döntve; itt tovább nem maradhatok.
- Kedves gyermekem, a házasság kötelességeket szab elénk s a mikor megesküszünk arra az Úr színe előtt, hogy szeretjük azt, a kivel örök frigyre lépünk, megfogadjuk egyúttal azt is, hogy semmi körülmény között sem hagyjuk el őt s az életnek minden esélyeiben hű társai leszünk.
- Az, hű társa! Esküszöm önnek, ha kötelességemnek ezt a pontját kellene betöltenem, ha Árkonyi Rezső grófot bármi baj, csapás éri, e fogadást a legvégsőig fogom teljesíteni, de addig...
A zokogás újra elnyomta szavait és csupán ennyit rebegett szakgatott hangon:
- Ne, ne szóljon, kedves jó Dömötör bácsi! - Ön igazán jó hozzám; ön igazán szeret s a ki valóban szeret, az szivünkben olvas s így tudja, hogy mit szenvedek tegnap óta!
- Szegény gyermek! - szólt az öreg halk, megilletődött hangon, mialatt szemeiben könyek rezegtek.
Midőn a fiatal nő fájdalmának kitörő, heves rohama kissé csillapult, Dömötör bácsi jóságos szavai annyira mégis hatottak rá, hogy sikerült arra birnia Margitot, miszerint csak pár napig ne tudassa férjével e szándékát, mert - s ezt föltünően hangsulyozá - úgy lehet, nagy szerencsétlenséget idézne elő, ha ily készületlenül lepi meg e lesújtó hírrel.
- Nem kívánok öntől semmi egyebet, édes gyermekem, csupán néhány napi megfontolást ez életbevágó cselekedete előtt.
Margit megegyezés jeléül, némán nyujtá kezét öreg pártfogója felé s elválva tőle, szobájába ment.
Árkonyi Dömötör gróf csak hosszabb elmélkedés után jött annak tudtára, hogy voltaképpen mily nagy felelősséget vállalt magára, a midőn sajátjává tette Margit titkát. Kötelességérzete arra serkenté, hogy födözze föl haladéktalanul öcscse előtt s hogy egyesült erővel birják rá az elkeseredett nőt e szándékénak megmásítására; de hátha nem sikerül? - nem ejtené-e ez kétségbe Rezsőt, a mi aztán végzetes következményeket vonhatna maga után, éppen most, mikor egy elkerülhetetlen párbaj előtt áll?... Hátha e szenvedélyes ember ily reménytelennek látva a jövőt, készakarva keresné a halált, melyet Lejtényi őrnagy vad haragja mindenesetre neki szánt. Majd meg az a kérdés vetődött föl az öreg gróf elméjében: nem hült-e ki Rezső szerelme végképpen neje iránt s ez a ballépés tán nem is a pillanatnyi szenvedély őrülete, de olyan tűz kebelében, mely minden más érzelmet elhamvasztott?...
Hosszú és kínos fontolgatás után, legczélszerűbbnek vélte teljesen elhallgatni a mai beszélgetést s a véletlenre bízni, hogy jobbra fordítsa azt, ami annyira el van rontva. A véletlenre, a mely annyi rosszat tett már, hogy méltán el lehete tőle várni, miszerint tiszta változatosság kedvéért is már egyszer a jobb ügynek szolgáljon.

XIV.
Körülbelül reggeli hét óra volt, midőn Lejtényi őrnagy vadászatra készen, Erna szobájába lépett. Ez a fölismerhetetlenségig dult arczczal, szikrázó szemekkel fogadta a belépőt és szinte tajtékozva a dühtől, rekedt hangon hörgé, az ajtóra mutatva:
- Hogyan merészkedett?...
- Magára zárni este az ajtót? - kérdé czinikus nyugalommal az őrnagy. - Okom volt erre! - És lám, jól számítottam; - jegyzé meg, szuró tekintetet vetve a dühében tehetetlenné vált nőre; - ön hát észrevette, hogy az ajtó be van zárva, következésképpen... meggyőződést szerzett felőle? - Tudtam!
Hideg nyugalommal emelé le válláról a fegyvert, melyet a szoba egyik sarkába tett le és a kandalló előtti zsöllyében foglalt helyet. Aztán e szavakkal folytatá a megkezdett beszélgetést:
- Ön kérdőre von: hogyan merészkedtem rázárni önre az ajtót?... Erre egyszerűen azt felelhetném: mert nekem úgy tetszett. De hát nagylelkű leszek és okaimmal is megismertetem önt. Valamennyi színdarabban, regényben úgy láttam és olvastam, hogy az asszony olyan pillanatokban, a milyenek önnek tegnap valószinűleg voltak: egy, készletben levő fátyolt vett fejére, az éj homályában kisuhan a házból, kedvese lakásába oson, karjaiba dobja magát s így kiált: „meneküljünk! - Ő mindent tud!... Megöl mindkettőnket!!” - Látja, ez már nagyon banális fogás volna! Meg akartam önt kimélni az ily halvány utánzattól; valami érdekesebb vagy legalább is eredetibb helyzetet kivántam inscenirozni, a mi inkább rávall a „szerelmes” Gothardi Ernesztina grófnőre.
- S hátha én mégis találtam volna utat a menekvésre? - kérdé a dühtől reszkető hangon Erna.
- Ugyan merre?...
Az őrnagyné az ablakra mutatott, a melynél állt.
- Az ablak, a mely alatt tíz méternyi mélység tátong s a honnan leugorva annak tenné ki magát, hogy kezét-lábát törje, vagy arczán ejtsen egy örökre megmaradó forradást?!.. Hohó! ennyire hiszékeny nem vagyok! - Ha az az örvény, melybe az asszonyoknak meglehetős százaléka beleveti magát, hasonló veszélylyel fenyegetné szépségüket, mint az ilyen salto mortale: sokkal több becsületes asszony volna a világon. - De ne többet erről. Kérem, szedje kissé rendbe magát, mert jogtanácsosomat, dr. Csati Benő közjegyzőt ide kérettem s nem akarnám, hogy ily zilált állapotban találja önt.
- Válni akar?! - kérdé Erna fölvillanó tekintettel.
- Ah, a világért sem!
Erna, a ki előre jött az ablak mélyedésből, tehetetlenül rogyott a pamlagra, érezve, hogy ereje egészen elhagyja. Az az emberfölötti vergődés, melylyel az éjet átvirrasztá, teljesen eltompította.
Kivülről közeledő léptek zaja hallatszott. Halk kopogás után belépett a várt közjegyző, ki nem csekély zavarban látszott lenni, a miért ily kora reggeli órában az őrnagyné boudoirjában kénytelen alkalmatlankodni.
- Bocsánat; lakosztályában kerestem önt, őrnagy úr, de onnan ide utasítottak őnagysága...
- Igen helyesen, kedves Csati úr. Itt kivántam elintézni az ügyet, mely miatt ily lehetetlen időben háborgatom önt. Hallottam, hogy az este kijött a városból és kaptam az alkalmon. Köszönöm, hogy eljött, mert ez igazán rendkivül nagy szívesség az ön részéről.
- Oh, kérem, őrnagy úr! - Mióta e pályára léptem, ön azzal tüntet ki, hogy engem bíz meg ügyei vezetésével s már ez okból is, a nap bármely órájában, sőt...
- Nagyon lekötelez. Kérem tehát.
Helyet mutatott az asztal melletti karosszékben, ő maga pedig Erna mellé a pamlagra ült. Aztán utasítá a szolgát, a ki az ügyvéd kiséretében jött, hogy hozza el dolgozó szobájából az irományokat, melyeket iróasztalán fog találni.
A szolga áthozta az iratokat, melyeket az őrnagy újra végigfutott és a közjegyző elé tette.
- Van önnél bélyeges papír? - kérdé, a mint az utolsó iraton is átsiklott tekintete.
- Mindent elhoztam, a mire egy okmány elkészítésénél szükségem van. Csupán két tanura lesz szükség.
- Azt hiszem, tanuképpen beválik akármilyen két egyén, a ki nevét le tudja írni.
- Tökéletesen úgy van, őrnagy úr.
- Akkor, kérem hallgasson ki.
Erna szemében újabb reménysugár lobbant föl, azt képzelte, hogy e körülményesség mégis elválásukra czéloz.
A közjegyző maga elé húzta az iratokat és figyelő arczkifejezéssel nézett a szemben ülő őrnagyra, a ki így kezdé:
- Nekem, a mint tudja, évi 80.000 forintnak megfelelő tőkém, azaz 2,000.000 értékben van; részben értékpapirokban, részben ingatlanokban. Nőmnek, született Gothardi Ernesztina grófnőnek, éppen semmi hozománya sincs, de én vagyonom felét biztosítottam számára, - házasságunk napján - addig, a míg nevemet fogja viselni.
Erna végtelen megkönnyebbülést érzett. Tehát mégis válni akar! - gondolá magában.
- Öreg ember vagyok; ez év őszén, a jövő hóban töltöm be hatvanegyedik évemet. Könnyen lobbanó, heves vérmérséklettel birok... Egyébiránt az ember hatvan éves korában éppoly kevéssé számíthat a nap végére, mint akár huszadik évében.
Egyedül álló ember, ha eféle sötét eszmék szállják meg, ha szeret élni, megborzad tőlük; ha közönyös rá nézve a lét, vállat von a halál, az elmulás gondolatára. De minthogy én nem állok egyedül, hanem kötelességeket ró reám az élet, gondoskodnom kell arról is, a ki támaszom nélkül érheti meg a holnapot, gondoskodnom kell nőmről.
A közjegyző feszült figyelemmel hallgatott, valamint az őrnagyné is, kinek kezei görcsösen kulcsolódtak össze ölében és hallható, ziháló lélegzetvétellel leste férje ajkáról a szavakat.
- Közöltem ez aggályaimat nőmmel; de ő... - fél kezével megfogja Erna kezeit - hallani sem akar azon holnap folytatásáról, melynek tegnapja - férjétől fosztá őt meg.
Az elhagyatott, egyedül álló nőt, sok kétszinű barát veszi körül, kik rendesen a saját javukra zsákmányolják ki a kétségbeesett hitves fájdalmát; - s én ettől meg akarom óvni özvegyemet. - Korábbi végrendeletemnek egyik utólagosan hozzáragasztott záradéka, korlátlan úrrá teszi őt vagyonom fölött, halálom után, még azon esetre is, ha más névvel cserélné föl a Lejtényi nevet, melyet - mint az említett végrendelet megjegyzi - olyan méltóan viselt. - De már csak föltételezése is annak, hogy újra férjhez menjen: mélyen sérti Erna hitvesi szívét... nemde, kedvesem?
Az őrnagy megszorítá Erna görcsösen vonagló kezét, még pedig olyan erővel, hogy az asszony halvány arczát sötét pír borítá el.
- Nőm, - folytatá Lejtényi némi szünet után - ünnepélyesen kijelenté, hogy azon pillanatban, melyben özvegyen marad: semmit sem akar többé tudni a világról, hanem a klastromba vonul. Hasztalan kisérlettem meg erről lebeszélni, hajthatatlan maradt. - Látja, hogy a mi világrészünk asszonyaiban sem hiányzik az a hősi elszántság, melyet a hindu nők kizárólagos tulajdonuknak tekintenek. Az ilyen asszony képes volna még a tűzhalált is kiállani azért, a kinek örök hűséget esküdött... Kérem tehát, szeretett kedves jogtanácsosom, szerkeszsze meg ily értelemben utolsó és változhatlan végrendeletemet. Vagyonom fele a megye székvárosában létesítendő kolostorra száll, a mely nőmnek menhelyet ad; a vagyon másik része, különböző jótékonyczélokra fordítandó, melyeket esetről-esetre ki fogok jelölni.
Csati Benő közjegyző egy szó észrevétel nélkül szedte össze az iratokat és az őrnagy kivánságához képest, átvitte azokat dolgozó szobájába, mindamellett az éles eszű, mély belátású jogtanácsos nem fojthatott el egy magában tett megjegyzést:
- Ez az őrnagy ördöngős egy ember!
Mikor a közjegyző betette maga után az ajtót, az őrnagy, ki a szoba közepéig kisérte őt, vadászfegyvere után nyult, melyet vállára vetett.
- Ön őrült! - hörgé Erna, kinek kezei még mindig görcsösen szorultak egybe és fogai szinte csikorogtak kétségbeesett dühében. Azonban nem volt annyi ereje, hogy csak mozdulni is birt volna a pamlagról.
Lejtényi gúnyos, megvető pillantást vetett reá, a mely tekintet egyszersmind tökéletes önelégültségre engedett következtetni.
- Ön annak tartott, asszonyom; - de ismerje csak be, hogy nagyon tévedt. - Önök, fiatal, kaczér teremtések igen szívesen nyujtják nekünk vén kérőknek, kezüket, azt képzelve, hogy ezzel örök szabadságot biztosítottak a maguk részére.
Az öreg férjek rendesen féltékenyek, gyanakvók, de mint hiszik, egyszersmind olyan ostobák, a milyeneknek önök éppen kívánják. Nos tehát, ön kissé tévedt. Most megismerte voltaképpeni egyéniségemet. - Valódi jó házasfelek között nincs helye a titkolódzásnak s így én még adósa vagyok azzal, hogy legközelebbi terveimről beszámoljak.
Ma reggel valami ürügy alatt - kihivom Árkonyi Rezső grófot és holnap hajnalban párbajom lesz vele a nagyerdőben... tudja, azon a csinos helyecskén, a hol ön - legszívesebben tartózkodott; ama bizonyos kis pad előtti tisztáson, - hisz emlékszik?... Vagy megölöm a grófot, a mi nem lesz valami pótolhatlan veszteség az emberiségre nézve; sőt még arra a szerencsétlen nőre is csak nyereség, mert pár hónapi bánat árán, egész életre szóló keserűségtől szabadul meg, vagy pedig ő öl meg engem... de ön akkor se mehet nőül férje gyilkosához, ha ő elég alávaló lenne is, nejétől elválni, hogy önt vegye el! Igaz, van még egy más mód is, a mi önöknek tán éppoly jó, mint az előbbi: t. i. folytatni a megkezdett viszonyt. Csakhogy arra, hogy ön a magányos özvegy szerepét játszsza, vagyon kell s vagyonom csak olyformán az öné, ha előttem nyilvánított óhajaként, ebből szent hajlékot építtet magának. Végrendeletem ezt világosan kimondja, még pedig azzal a megjegyzéssel, hogy ez Lejtényi őrnagyné határozottan kijelentett kivánságára történik... Ugy-e, hogy jól gondoskodtam minden eshetőségről? - Volna ugyan még egy harmadik mód is, az t. i., hogy kedvese gondoskodjék jövőjéről. Ez ellen azonban kezesség előttem atyjának ismeretes, szigorúan erkölcsi fölfogása. Meg vagyok győződve, hogy ez esetben rögtön megölné önt. - Most pedig Isten legyen önnel, ha ugyan érdemesnek tartja önt erre.
Az őrnagy még egy gúnyos tekintetet vetett nejére, aztán kilépett Erna boudoirjából.
Az őrnagyné mozdulatlanul bámult a távozó után. Nem látott semmit maga előtt, de ebben a semmiben állt ott az a minden, a mi egész jövőjét romba döntötte.
Eltávozott! - Elment; miután kérlelhetlenül lerántotta azt a leplet, melyet ő annyi ügyességgel szőtt, a tettetés, az ámítás, a színlelés ezerszinű fonalából. - Szétszakgatta és - lábai elé dobta...
Nem birt gondolkozni, bár azt érezte, hogy agya széjjelpattan a bennszékelő eszméktől, melyek száz és százféle tervvé alakultak s ugyanannyi részre váltak újra szét. Némelyiket egy-egy perczre vad gyönyörrel kapta meg, aztán ismét irtózattal veté el magától.
Kétségbeesett küzdelemmel kereste önmagában azt az ügyes, szellemes nőt, a ki mindenkit le birt bilincselni, de sehol sem akadt egyetlen parányi eszmére sem, a mely utmutatója, kivezetője lehetne ebből a hinárból.
- Segítsen ő, a ki miatt el kell vesznem! - hörgé vad elszántsággal.
Fölugrott helyéből és szinéből kikelve, lázban égő szemekkel iróasztalához lépett. Leült és remegő kézzel vetette papirra a nap eseményeit.
Kúszált, olvashatlan betűkkel vázolá rettenetes helyzetét. Egyik lapot a másik után írta tele, mig keblének lázas zihálása, égő szemeinek baljóslatú villogása, a legrettentőbb belső harczra engedtek következtetni.
Mikor elkészült, reszkető kezekkel szedte össze a teleírt lapokat; izgatottan zárta borítékba, melyre jóformán olvashatlan betűkkel írta rá: »Árkonyi Rezső grófnak.«
Úgy van: itt csak Rezső segíthet! - Ha van benne egy szikra... nem, nem szerelem! Szívét most csak egy érzelem, elméjét csak egy gondolat foglalja el: menekülni! - menekülni e borzasztó kelepczéből!...
Reszkető keze már a villamos csöngető gombját érinti, mikor - mint az ég áttörhetlen borúján a mindenségnek haragos gondolata - egy villámszerű eszme czikázik át agyán:
- Hátha nem jut el a gróf kezéhez e levél? - Hisz kémekkel, árulókkal vagyok körülvéve!! - Hátha jobb volna... És lesz-e hatása ezeknek a hideg betűknek?... Fölkeresi őt személyesen és megpróbálja, van-e még fölötte hatalma szerelmének - ez az egyetlen út a menekülésre. A levelet a gondolat gyorsaságával tépte darabokra és egy újabb elhatározástól megkapva, e másik tervnek mikénti végrehajtása foglalta el egész valóját. Ehhez tapadt, ehhez forrt lázongó vérének mindenik csöppjével, idegeinek szétszakadni készülő szálai ebben akadtak meg, - ez menti meg őt a megsemmisüléstől.

XV.
Árkonyi Rezső gróf és Lejtényi őrnagy között a párbajkihivás megtörtént. Erre pedig - a vadásztársaság általános véleménye szerint - olyan csekélység szolgáltatott okot, hogy a jelenlevők, ismerve a két férfiú higgadtságát más esetekben, nem birtak magukhoz térni bámulatukban.
Megkisérlették békés úton kiegyenlíteni e kis összeszólalkozást, de a felek konokul ragaszkodtak a párbajhoz.
A kihivó Lejtényi őrnagy volt, a ki segédeit: Dindár bárót és Topolyai Kázmért még a délután folyamán elküldte Árkonyi grófhoz, a ki a maga részéről Hársfalvy bárót és egy környékbeli urat nevezett meg.
A feltételek is csakhamar megállapíttattak: pisztolypárbaj; mindkét fél egyszerre lő s a lövések addig ismételtetnek, a míg a segédek egyik részről párbajképtelenséget állapítanak meg.
Lejtényi őrnagy délután Csati Benővel értekezett; az éjt pedig ébren tölté, irományai rendezésével és levelek irásával, a nélkül, hogy egy pillanatra is eszébe jutott volna nejét fölkeresni.
Árkonyi Rezső gróf a nap folyamán nagybátyjával, Dömötör gróffal lakosztályába vonult. Az öreg nem sok jóval biztathatá Margitot illetőleg. Azonban arról, a mit ma reggel hallott az ifjú nőtől - föltett szándékához híven - egy szóval sem tett említést.
A grófnénak délután több látogatója volt, kik értesülve az előtte való napon történt balesetről, hogyléte felől jöttek tudakozódni és részvétüknek adtak kifejezést.
A fiatal nőnek jelen lelkiállapotában fölötte terhére voltak a vendégek és nagy önmegtagadásába került, közömbös napieseményekről fecsegni most, midőn keblét egészen más érzelem tölté el.
Rezsőre is kellemetlenül hatott az a körülmény, hogy neje még a késő esti órákban sem volt egyedül; mert a gróf úgy érezte, hogy nagy szüksége volna arra, hogy vele beszéljen; sokat javítna a helyzeten, ha csak pár bizalmas szót szólhatna nejével; hiszen ki tudja: nem lesz-e ez utolsó szavuk egymáshoz!...
Margit vendégei között Hársfalvy báróné maradt legutolsónak, a ki még az est beálltával sem mozdult a grófné mellől s oly csodálatos vigasztaló, szinte dédelgető modorban bánt vele, hogy ez nem tudta mire magyarázni a bárónénak e szokatlanul gyöngéd bánásmódját, a mely már jóformán sértővé vált.
Mikor végre mindenki távozott és Hársfalvyné is készült, hogy elhagyja barátnőjét, ily szavakkal fordult hozzá:
- Na, bátorság, bátorság kedveském! - Nincs ebben semmi veszély. Ezek a bohó férfiak épp úgy nem lehetnek el e nélkül, mint vadászat, futtatás, szivarozás - és udvarlás nélkül, hahaha!
- Nem értelek...?
- Nos, hát férjed holnapi párbaját értem Lejtényi őrnagygyal, a kivel a ma reggeli vadászaton valami nevetséges semmiség miatt összetűztek; hiszen tudod?...
Margit e szavak hallatára egy hangot se birt kiejteni. Kezei szinte megbénulva hulltak ölébe, merev mozdulatlanság zsibbasztá el egész valóját; csak arczának hirtelen való elsápadása árulta el a rettentő hatást, melyet a beszélő szavai idéztek nála elő.
Hársfalvy báróné azonban, mint a fölületes egyének rendesen, nem figyelt erre, hanem a fecsegő asszonyok felületességével folytatta:
- Férjem lesz az egyik segéd. Holnap reggel hat órakor megy végbe a párbaj a nagy erdőben; bizonyos kis kőpad mellett, mely, a mint mondották, a legalkalmasabb hely. - Tudod drágám, Andi szobája az én kis szalonom mellett van, aztán Dindár báró az ő örökké rekedt hangján oly hangosan rikácsol, hahaha!... szóval, kihallgattam őket. - Na, de hisz te már előbb tudtad ezt, mint én. Oh, mindjárt észrevettem rajtad, mikor idejöttem. Ugy-e magadtól találtad ki, a nélkül, hogy férjed egy szót is szólt volna. - Oh, mi már ismerjük az ilyen jelenségeket férjeinknél, habár ők még úgy nagyképűsködnének is s el nem árulnák a világért sem, - mert a lovagiasság!...
A báróné szokott semmitmondó kaczagásával szakítá félbe szavait.
Majd így folytatta:
- Úgy, úgy édesem, titkolódznak, rejtélyeskednek, de e mellett olyan feltűnő arczkifejezéssel járnak-kelnek egész nap, időnkint komoly ábrázattal suhannak ki és be szobáikba, hahaha!... Aztán jönnek a feketeruhás urak, kétszer-háromszor napjában és ha véletlenül találkozunk velük, olyan mistikus hunyorgással, vagy mélységes gyászos pillantással emelnek előttünk kalapot. Végre maga a hős, a halálba készülő férj, a ki a véres napot megelőző estén bejő szobánkba, bűnbánó arczczal áll elénk, véget nem érő csókkal vesz tőlünk búcsut és elválás közben lemondásteljes hangon mondogatja: „Ah! szegény gyermek, ha tudnád - mennyire szeretlek!...”
Hársfalvyné még sokat fecsegett, de Margit úgy ebből, mint az előbbiből alig értett egyetlen hangot, mert elméjét csupán az a borzasztó gondolat foglalá le, hogy férje vívni fog, hogy Rezső élete veszélyben forog.
Magára maradva, első kétségbeesésében nem tudta, kihez forduljon.
Tán Dömötör bácsi?...
Hirtelen megdöbbent; most ötlött eszébe, hogy reggel óta alig látta pár perczre az öreget. - De hisz ez el se árulná a dolgot, Rezsőtől magától pedig...
De hát áll-e voltaképpen az egész? nemcsak az a fecsegő asszony találta ki?...
Meg kell tudnia! De kitől? - kitől?...
A ki ma reggel látta e nőt, a mint magánkívül kétségbeesve kijelenté, hogy távozni akar innen, csak most érthette meg, mit kellett szenvednie, mikor olyan elhatározásra ragadtatta magát s hogy mily mértékű önámítás volt abban, midőn el akarta hitetni magával, hogy már közömbös előtte az a férfiu, kinek életéért úgy remeg, mint ő most Rezsőért.
Bizonyosságot kell szereznie! - magától Rezsőtől fogja megtudni: való-e ezen hír? - De hogyan?!... Mindegy, bármi módon; majd csak talál reá ürügyet.
Keze már a szoba ajtajának kilincsén volt, hogy fölkeresse férjét, midőn léptek neszét hallá a folyosón, azon irányból, mely a gróf lakosztályába vezet.
Margit szive hevesen dobogott. Nem birt mozdulni, mintha lábai a földbe gyökereztek volna.
A léptek egyre közeledtek, míg végre közvetlen az ajtó előtt megállapodtak s pár percz mulva halk kopogás hallatszott a boudoir ajtaján, melyen kis vártatva Rezső lépett be.
- Jó éjt jöttem kivánni, - szólt szokatlan tartózkodással a gróf, - minthogy vendégeid annyira igénybe vettek, alig válthattunk pár szót ma délután.
Margitnak úgy tűnt föl, hogy férje rendkívül halvány és vonásai nagy benső harczot árulnak el.
- Csak pár percz előtt távoztak, - válaszolt a grófné elfogult hangon.
- Hogy érzed magad, kedves Margitom? - kérdé a gróf, közelebb lépve a zsöllyéhez, melybe a fiatal nő közvetlenül férje belépte előtt ült le, hogy el ne árulja rendkívüli gyönge voltát.
Margit agyán e pillanatban ismét átvillant a kétely: hátha csak légből kapott hír az, melylyel Hársfalvy báróné ráijesztett?...
Meg kell tudnia s erre most a legjobb alkalom kinálkozik.
- Már tökéletesen jobban érzem magamat; - szavait félénk, fürkésző tekintettel kisérte s a gróf vonásait vizsgálva, folytatá: - ugyannyira, hogy holnap igen szeretnék a városba menni. Nagyon leköteleznél, ha velem jönnél. Az első vonattal óhajtanék indulni...
A gróf arczát nejének e szavaira, könnyű pír borítá el, majd alig rejthető zavarral felelt:
- Az első vonattal, a mely hat órakor indul?... Bocsáss meg kedvesem, de teljes lehetetlen ezen óhajodnak eleget tennem, mert... mert... akkorra egy kis elintézni való ügyem van; - nyolcz órára azonban rendelkezésedre állok.
- És nem lehet azt az ügyet holnaputánra halasztanod?...
- Lehetetlen! - viszonzá Rezső önfeledten; majd mentegetődzve folytatá: Nagyon sürgős ügy, habár nem fontos, de nem tűr halasztást.
- Tehát igaz! - szólt magában Margit, kétségbeesve.
A gróf még pár perczig csevegett nejével, de e beszélgetés nem birt a legcsekélyebb bizalom vagy meghittség jellegével sem. A fiatal nő egyszerű kézszorítással búcsuzott el férjétől, a kit a szobaajtóig kisért. Mikor magára maradt, kimerülten rogyott egy székbe és keserves zokogással tördelé:
- Ő vívni fog! - Meghal!!... Megölik!!...
Margit e percztől mindent feledni látszott, mert agyat, szivét csak egy gondolat foglalta le, csupán egy érzelem tölté el egész lelkét: a rettegés férje életéért.
Módot akart keresni e párbaj megakadályozására. Kétségbeesetten kutatott elméjében egyetlen mentő gondolat után, a mely czélravezető lehetne e válságos, ez irtóztató helyzetben.
Hátha értesítené a rendőrséget?!... Dehisz ez lehetetlen, már tíz óra, levél útján reggelig semmiesetre sem történhetnék meg. - Hacsak személyesen... Azonban egyedül? éjszakának idején?... Talán Dömötör bácsi tudna valami tanácsot adni?
Hevesen csöngetett komornájának, kit Árkonyi Dömötör gróf szobájába küldött, kéretve őt, hogy jöjjön át pár pillanatra.
A leány azon hírrel tért vissza, hogy az öreg méltóságos úr nincs szobájában.
- Hol van? - kérdé Margit izgatottan.
- A gróf úr ő méltóságánál, a kivel igen fontos ügye lehet, mert az imént a komornyiknak, aki bevitte az olvasó lámpát, szigorúan meghagyták a méltóságos urak, hogy senki se háborgassa őket, a míg nem csengetnek; - s így én sem merészkedtem zavarni a...
- Jól van; - válaszolt Margit elcsüggedten. - Kérem, hagyjon magamra.
Midőn a leány távozott, a fiatal nő magánkívül állott néhány perczig egy helyen.
- Nincs, nincs egy mentő gondolat! - fakadt ki, fájdalmas kétségbeeséssel tördelve kezeit. - Aztán égő arczczal, nedves szemekkel, kezeit összekulcsolva járt le s föl a szobákban.
Hálószobájába érve, az ablakhoz állt, melyet kinyitott és égre emelt tekintettel nézett a végtelenbe, mintha onnan várna segélyt.
- Hol, hol keressek segélyt? - Miként oltalmazzam meg őt?!! Egy semmiség, egy szóra sem érdemes félreértés miatt; hisz így mondta a báróné, - és ily jelentéktelenségért koczkáztatja életét!!?...
Ujabb izgalomtól megkapatva, eljött az ablaktól és révedező tekintete a szoba egyik sarkában álló piros bársony imazsámolyon állapodott meg, a mely fölött kis arany feszület függött.
Margit önkénytelenül odalépett, térdre hullott s mintha kétségbeeséssel hangoztatott kérdésére: „Hol keressek mentséget?” - egy hang ezt válaszolta volna: „Nálam!” - szemeit az örök szenvedésnek megváltójára emelve, reménytől súgárzó tekintettel tapadt oda az imazsámoly fölött függő kis arany feszületre és buzgó áhítattal imádkozott.
Árkonyi Rezső gróf, nejétől távozva, szobájába tért, a hol hosszasan eltűnődött és fájdalmas elmélkedésbe mélyedt helyzetének tarthatatlan volta felett. Megadással vallotta be magában, hogy mennyire igaza volt nagybátyjának, midőn azt állítá, hogy az ilyen kiégett szívvel, a milyen az övé, alig hitethetné el nejével, hogy a tartozó kötelességérzetnél egyéb is fűzi hozzá.
Kell-e erre fényesebb bizonyság, mint az iménti jelenet: az a bizalmatlan, feszes, tartózkodó hangulat férj és nő között?... Hiszen úgy beszéltek, úgy néztek egymásra, mintha teljesen idegenek volnának s bármennyire érezte is szükségét annak, hogy megtörje a gonosz igézetet, hogy leküzdje e közönyt, hogy ismét a férj szóljon nejéhez és ne az idegen az idegenhez: a tegnapi jelenet tárult föl lelki szemei előtt s ez a kérdés állta útját a már-már ajkán lebegő bizalmasabb szónak: miért ily visszautasítólag hideg nőd, ha nem azért, hogy többet tud ama szégyenletes jelenetből, mint a mennyit elárul.
A gróf agyában az eszmék olyan összevisszasága forrongott, hogy csak egyetlen kivezető utat látott e tömkelegből: ha az öreg katona véget vet az ő, helyrehozhatatlanul eltévesztett életének.
Keresni fogja a halált, hogy elejét vegye a hosszas haldoklásnak.
Kínos elmélkedésének Dömötör gróf belépése szakított véget, a kit magához kéretett s kivel éjfélig tanácskoztak.
Árkonyi Rezső gróf nagybátyjára bízta ügyei elintézését; őt kérte föl végrendeletének végrehajtására s főképpen a neje jövőjéről való gondoskodást kötötte szivére, azon esetre, ha - a mi igen valószinű - nem térne többé vissza.
- Ugyan ne foglalkozzál e sötét gondolattal!
- Nem sötétebb gondolat-e az életről elmélkedni... nekem?!...
Az öreg gróf valamivel biztatóbb hangulatban volt, mint az előző estén, sőt némi kedélyes könnyelműséggel bátorítá öcscsét, a mi azonban nem vallott Árkonyi Dömötör gróf valódi egyéniségére; csupán olyan ember szavai voltak ezek, a ki gondolatait, érzelmeit üres szavakkal akarja leplezni.
- Hidd el, nincs mit kétségbeesned ezen a fordulaton; hátha éppen ez szabadít meg attól a...
Itt elhallgatott. Eszébe jutott, hogy most nem szabad elárulni azt a titkot, a mely tán bátorságától fosztaná meg öcscsét. - Majd az villant föl elméjében: hátha e véletlen egész más, sokkal kedvezőbb fordulatot ad a dolognak?...
A nő, ki el akarja hagyni férje házát, a ki azonban határozottan kijelenté, hogy: „Bármi baj, csapás éri Árkonyi Rezső grófot: a végső perczig teljesíteni fogja férje iránti kötelességét, melyet az oltár előtt fogadott...” Nos tehát, a férjet most veszély fenyegeti, megsebesül és - a kötelességérző nő mellette kényszerül maradni; ápolja, remeg életéért s eme különböző érzelmek között, nem támadhat-e föl ujra...
- Jó éjt, öcsém és - sok szerencsét holnapra! - szólt hosszú szünet után - azután... - engesztelődve rázta meg a fiatal férfi kezét - azután azt mondom, a mit a dán királyfi anyjának: „Hajítsd el szived rosszabbik felét s kezdj a megmaradttal új életet.”
Rezső egyedül maradva, az ablakhoz lépett, kinyitotta és tele tüdővel szívta az üdítő, bár hűvös éjjeli levegőt, amely némileg csillapítá lázongó vérét.
A mint a sötétben czéltalanul kalandozó tekintete az alant elterülő parkra esett, úgy rémlett előtte, mintha a platánok között, a hova a szobából kiható világosság épp odatűz, egy árnyat látna tovasuhanni, a mely eddig, ablakával szemközt - mozdulatlanul állott pár pillanatig.
Rezső némi kiváncsisággal követte szemeivel a tovatűnő alakot, de pár másodpercz mulva nyomát sem láthatta, úgyannyira, hogy már azt kezdte hinni, hogy az egész látomány nem volt egyéb, mint túlfeszített képzelődő tehetségének csalóka játéka, a midőn a szobájának kertre nyíló kis ajtóján halk, de ideges kopogást hallott.
A gróf nem csekély habozással lépett az ajtóhoz s fölnyitá, a legnagyobb bámulattal látott azon egy nőt belépni, a ki sűrűn le volt fátyolozva és egészen fekete ruhát viselt. A titokteljes alak, besuhanva az ajtón, izgatottan s félig parancsoló hangon suttogá:
- Zárja be az ajtót, mert kémek lehetnek nyomomban.
- Erna!?... ez önkénytelen, elfojtott kiáltás tört ki a gróf ajkán, kinek arcza rémülettel vegyes csodálkozást fejezett ki.
Az őrnagyné - feleletül - fölveté fátyolát. Arcza annyira el volt változva, hogy alig lehetett fölismerni. Fáradtan, kimerülten rogyott egy székbe, mely a szoba közepén állt; aztán - szinte zihálva szólt:
- Esti tíz óra óta leselkedem önre; - addig... jegyzé meg élesen, csaknem fenyegető szemrehányással - addig én vártam önt, mert azt hittem, bizton számítottam reá, hogy el fog jönni; azt képzeltem, miszerint lesz annyi...
- Lehetetlen volt. Aztán férje honnléte miatt sem jöhettem.
Erna gúnyos mosolylyal vágott szavaiba:
- Mikor a nőt már nem akarjuk látni: akkor mindig a férj van szemünk előtt, mint akadály; - eddig nem jutott eszébe, hogy férjem van, a ki...
- De Erna!
- Hagyjuk ezt most! - Két óra óta bujkálok ott a platánok alatt, a mi - hála a borús égnek - módomban volt anélkül, hogy észrevettek volna; pedig meg vagyok győződve, hogy az őrnagy kémkedett utánam és csakis ravasz elővigyázatomnak köszönhetem, hogy ennyire is sikerült kijátszanom őreim éber figyelmét. Egyébiránt az én derék férjem, ma sokkal kegyesebb volt irántam, mint tegnap, a mikor - rámzárta szobám ajtaját.
Erna fölkapta fejét és villámló tekintettel nézett az előtte álló férfira.
- Önök holnap vívni fognak!
- Honnan tudja?
- Az nem tartozik ide. - Ön meg fogja ölni az őrnagyot, nemde?... - kérdé, metsző pillantással kisérve szavait.
A gróf komoran nézett maga elé és baljóslatú hangon válaszolt:
- Vagy ő öl meg engemet.
- S ha ön öli meg őt?...
Erna tekintete a gróf vonásaira tapadt, a ki nem felelt.
Az őrnagyné izgatottan, jóformán kétségbeesett remegéssel várva a választ, önkénytelenül, gépileg ismétlé:
- S ha ön öli meg őt?...
A gróf szótlanul, mozdulatlanul állott.
Erna elszánt kétségbeeséssel ugrott föl, megragadta Rezső karját, csaknem magánkívül, reszkető hangon, téveteg tekintettel, görcsös gyorsasággal beszélte el a közte és férje között történteket: az őrnagy terveit a jövőre, végrendelkezését stb.
- Érti? - érti?!... fejezé be kitörő izgatottsággal. - Az az ember karmai között tart, mint a fenevad zsákmányát!!... De ha meghal - s ön életben marad...
Hangja olvadékonyabb lett, kezének szorítása már nem a düh, de a szenvedély erejét árulta el s hangjában az érzelem melegsége rezgett át:
- Engem az ő őrült végrendelete semmire sem kötelez?... Én még boldog lehetek?... nekem jogom van a boldogsághoz, nemde?...
E három kérdést szinte merev várakozással, ideges feszültséggel ejtette ki és szemei kitágulása, szavainak szakgatottsága csak nagyobb nyomatékot adott ezeknek; majd még forróbb szenvedélylyel, még lázongóbb idegességgel folytatta:
- Te miattad jutottam idáig!... Nem panaszkodom! nem, nem panaszkodom, mert akkor igaztalan volnék irántad, igaztalan lennék - a szerelem iránt. - Vezess, vezess tovább. Te tudod legjobban: hol van vége e szenvedésnek; hol nyílik új ösvény, a mely szebb világba visz; a hol kizárólag csak az enyém lesz az, a mi megillet, a mihez csupán nekem van jogom: szerelmed! - De hát beszélj! - felelj! - Eddig nem kéretted magadat ennyire a válaszért!?...
- Mit feleljek? - kérdé tétovázó bizonytalansággal Rezső.
- Mit?! - fakadt ki Erna, maró gúnynyal; majd hangja ismét ellágyult, szemeiben újra a szerelem mámora gyúlt ki - azt, hogy - ha életben maradsz: megszabadítasz ez irtózatos helyzetből, hogy megmentesz a közmegvetéstől. Oh! mert az emberek sokkal jobban éhezik a botrányt, semhogy föl ne kutatnák ezt az ízes falatot. - Párbajotok valódi okát rövid idő mulva tudni fogja az egész világ; s ha annak az eszeveszett embernek végrendelkezése a nyilvánosság elé kerül, nevetség tárgya vagyok egész életemre. - De nem, nem! hisz itt vagy te, a ki megmentesz ettől!
- De miképpen?...
- Miképpen!?... ismétlé Erna, keserű szemrehányás kitörésével, aztán rábeszélő hangon folytatta: - Tudom, hogy a férj gyilkosa nem veheti el a meggyilkoltnak özvegyét. Ez törvény. Ostoba törvény! - A szerelem csak egyetlen törvényt ismer el, csak egynek hódol, mely azt rendeli: »szeress!« - a többi mind csupán ostoba, szívtelen, érzéketlen, fásult elmék találmánya, mely alól a szív kivonhatja magát. - Mi köt bennünket ide, a hol ily fagyos kezek markolnának szívünkbe?! - Elmegyünk innen, a hol csak boldogtalanság várna reánk s te odaviszesz, a hol föltaláljuk azt, a mi...
- És nőm?... Margit... szólt a gróf, kinek arcza e pillanatban a legmélyebb iszonyt fejezte ki.
Erna pár másodperczig megdermedve nézett rá: aztán elfojtott gúnykaczajjal lökte el Rezső kezét, melyet eddig remegő kézzel tartott és megvetéssel mérve őt végig, fölindulástól rekedt, csaknem érthetetlen hangon szólt, merőn nézve a gróf szemeibe:
- Tegnap e kérdés még nem vetődött föl elméjében, gróf úr?!... Tegnap egyetlen szavamba került volna, hogy örökre elesküdje e nevet... Oh! gyáva! gyáva! gyáva! - tört ki féktelen indulattal és ismét a székbe vetve magát, arczát kezeibe temette.
- Erna! - csitította a gróf, de - nem juthatott szóhoz, mert a féktelen indulat újra kitört a nőből.
- Ti beszéltek szerelemről vagy csak szenvedélyről is!? Mit értetek ti ehhez?! - Mit áldoz a férfi szerelméért? - semmit! - Ti oly gyávák, önzők vagytok, hogy csak elfogadjátok az áldozatot, melyet a nő hoz, de semmit sem adtok érette cserébe. - Ti esküdtök örök szerelmet, hűséget?!... Igen, szerettek bennünket, a míg meg nem győződtök viszontszerelmünkről, a míg ajkunk ki nem mondta e szókat: »szeretlek! - tied vagyok!« - Ez az, a mit aztán örömittasan ragadtok magatokhoz, mint győzelmetek legbiztosabb jelvényét: az odaadó, átengedő meghódolást; az erősnek a gyönge fölött nyert diadalát. Hahaha! - Megállj! - folytatá láztól égő szemekkel emelkedve föl helyéből; - még ne kapjon el a győzelem tudatának mámora; a meghódított - még nem hódolt meg! - S ha szerelmem már unalmadra, terhedre lenne... mert hisz már oly bizonyos voltál afelől, hogy tied vagyok, miszerint a sóvárgást, a vágyat, már a túlteltség undora váltotta föl. - Nos hát majd lesz rá gondom, hogy változatosabbá tegyem életedet. Ha szerelmem ennyire úntat már, majd több szórakozást nyújt - boszúm!
Mielőtt a gróf csak egy lépést is tehetett volna, hogy föltartóztassa, a bőszült nő kirohant a szobából.
Rezső pár perczig merev mozdulatlanságban állt; majd valamennyire magához térve, kinyitotta a kis ajtót, melyen Erna távozott és kilépett a sötét éjbe.
Az iménti jelenet hatása alatt, izgatottan jártatá körül tekintetét, de a homály olyan áttörhetlen volt, hogy egyáltalában nem birta megkülönböztetni a tárgyakat. Óvatosan haladt a fák között, de a legkisebb nyomra sem akadhatott, mely útbaigazíthatná. - Kétszer megkerülte a parkot és ismét a platánok közé ért, a nélkül, hogy Ernát sikerült volna föltalálnia. - Végre megállapodott s pillantása a kastélynak ama szárnyára esett, hol Margit lakosztálya volt.
A gróf meglepetéssel vette észre, hogy neje szobáinak ablakain világosság tör át, a mit annyival inkább meg kellett látnia, mivel Margit hálószobájának ablakai nyitva voltak.
Megdöbbenve vizsgálódott, mert az a gondolat ötlött elméjébe: hátha neje beteg?!...
Már azon a ponton volt, hogy fölmenjen hozzá, hogy tudakozódik mintléte felől, midőn megpillantá Margitot, a ki az ablakhoz lépett.
Arczát nem láthatta, csupán alakját világítá meg a szoba padmalyáról lefüggő éjjeli lámpának halvány fénye.
A grófné fehér pongyolát viselt; fekete haja félig vállára omlott.
Rezsőt egy megmagyarázhatlan borzadály bilincselte le ezen égi jelenség láttára. Igazi áhítattal tapadt tekintete arra a tiszta angyalra, a ki köré mintha dicsfényt vonna az a vékonyka súgár, mely vonásaira esett, a mint fejét a nyitott ablak fájához támasztá... E perczben tisztán látta a gróf, hogy neje zsebkendőjébe rejti arczát... Tán sír!?...
Villámként czikázott át Rezső elméjén a kérdés: »Miért sír!?« S ugyan ily gyorsan követi az elsőt e második kérdés: »Margit tán többet tud, mintsem elárult?!...«
Az a fehér alak még sokáig marad mozdulatlanul s a férjét itt lenn egy fájdalmas varázslat tartja lekötve.
Az éj csöndjében, csak a távoli kis folyó locscsanása s a száraz levelek titokzatos zizegése hallatszik, a mint az őszi szél átsuhan fölöttük s megbolygatja tán álmukat, mint ama fájó gondolat, mely mellett a lélek folyton fönnvirraszt.
Rezsőnek, mintegy ellentétül, azok az éjek jutottak eszébe, midőn nejét az Árkonyi kastélyba hozta, mikor ama szép tavaszi éjeken együtt hallgatták onnan a terrasseről az éj sejtelmes delejesen vonzó bűbáját; mikor az a gyönyörű fej, mely most az érzéketlen fához van támasztva, férje vállán s az a kéz, mely tehetlenül hull alá, annak kezében pihent, a ki másik karjával hévvel ölelé magához azt a csodaszép alakot... és most...
A gróf ajkán keserű mosoly jelent meg, így egybevetvén mult és jelen helyzetét. - Ime, most is ott van a nő, ki Isten és emberek törvénye szerint övé, - de ő még csak közelébe sem merészkedik lépni... Miért?... mert egy pillanatnyi fölhevülés, egy őrületes szenvedély, olyan mélységet támasztott közöttük, úgy elválasztá egymástól lelkeiket, szíveiket, hogy tán semmi idő sem lesz képes betölteni ezt az ürt. Sohase lesz tán bátorsága azt mondani: te megközelíthetlen angyal, ne légy olyan hozzáférhetlen, törüld le arczodról azt a tiltó vonást, a mely valóságos visszautasító parancs arra nézve, a kivel szemben ehhez nincs jogod; hisz te enyém vagy! te nőm vagy és én férjed, urad...
A fiatal férfiú erőszakosan iparkodott kitépni magát ebből a - rá nézve nevetséges ábrándozásból s egyetlen eszmébe iparkodott központosítani elméjének szerteágazó, kúszált szálait; egy gondolattal kényszeríté elfoglalni agyának megbomlottan zakatoló gépezetét s ez azon egyetlen vigasztaló eszme volt, hogy az őrnagy golyója bizonyára nem téveszti el czélját, hanem megnyugvást, örök pihenést hoz majd az ő kegyetlenül sajgó szívére.

XVI.
A vidék fölött még merev mozdulatlansággal pihent az éj, mint egy nyugovó szörny, mely alig mozgatja lomha tagjait.
Az őszi reggel derűje nehéz tusát vívott a mind hosszabbra nyúló éji borúval, míg végre a hajnal fényes tekintetén, lassankint megtört a ködös homály hatalma.
Árkonyi grófné lázas izgatottsággal nézi ablakából az éj és hajnal küzdelmét s mindjobban elszoruló kebellel számlálja a perczeket, melyeknek haladása az éj végóráját jelzi.
*
Hatodfél óra.
Alig ütötte el az óra a két negyedet, midőn Hársfalvy báró két más úr kiséretében megjelent az Árkonyi kastély parkjának rácskapuja előtt.
Kis vártatva a fasor közötti út kavicsain léptek zaja hallatszott s nehány másodpercz mulva Árkonyi Rezső gróf lépett ki a kapun. - Némán üdvözli az urakat s anélkül, hogy egy szót is váltanának egymással, a nagy erdő felé veszik utjokat.
A gróf külsőleg nyugodtnak látszik, de alapjában még sem lehet az, mert figyelembe se veszi azt a szokatlan körülményt, hogy a rácskapu kinyílik, anélkül, hogy a tolózárat érintené, holott ily kora reggeli órákban a szolgák még nem nyitják ki. Sőt azt sem vette észre, hogy a kis ajtó csupán be volt hajtva, mintha csak az imént húzta volna be valaki maga után, de tán siettében? elfeledte egészen betenni.
Mindeme föltünő körülmények elmellőzésével, a gróf látszólag teljesen nyugodt és szilárd elszántsággal megy előre az urakkal.
Dömötör gróf a szokottnál sokkal korábban hagyta el ágyát, a mely egy nyugtalanul, álmatlanul töltött éj után, nem igen volt kivánatos rá nézve, mert az álom, mint az éjjel, úgy most is kerülte. Hasztalanul akarná tagadni maga előtt, hogy öcscsének mai párbaja izgatta őt, mivel tényleg rendkívül zaklatta a tudat, hogy testvéröcscsének egyetlen fia az, a kinek élete a lehető legnagyobb veszélyben forog.
Lement a parkba, hogy sétálással ölje ezt a nagyon is eleven szörnyet: a lassan múló s részint mégis gyorsan haladó időt.
Járkálás közben fölpillantott Margit ablakaira és meglepetéssel látta, hogy a hálószoba ablaka tárva van.
- Milyen korán fönn van! gondolá magában az öreg úr. Aztán körülnézett nem láthatja-e hugát. De Margit nem mutatkozott sehol.
Dömötör bácsi azt hitte, hogy a grófné már ki is jött lakosztályából, újra visszament tehát a kastélyba, hogy Margit társaságában töltse ezt a rettegésteli, végtelen hosszú időt.
Az öreg szíve elszorult, a mint útközben arra gondolt: mi történhetik ma!?... Milyen változást rejthet csak a jövő óra is!?... Tán halva hozzák haza öcscsét, vagy halálosan megsebesítve!...
Belépett a kis szalonba, a hol Margitot rendesen találni szokta. - Nem volt ott. Talán a terrasseon van?... A terrasse üres volt. Az ebédlőben kereste s így tovább a többi szobában; de mindenütt eredménytelenül. Végre a komornától tudakozódott, de ez sem adhatott semminemű fölvilágosítást, mivel, mint mondá: úrnője ma még nem csöngetett neki s így aligha ébren van. Az öreg gróf megjegyezte, hogy már nem alhatik, miután a hálószoba ablakai nyitva vannak.
A komorna megijedt, hogy úrnője tán rosszúl érzi magát s gyöngén kopogott az ajtón. Nem jött felelet.
A leány, ki sokkal jobban ragaszkodott a grófnéhoz, semhogy ily kétséges körülmények között ellent birt volna állni: benyitott az ajtón s a szobába lépett.
Néhány pillanat mulva azonban ama hírrel jött ki, hogy a méltóságos asszony nincs a szobáiban. Pongyolája egy székre van vetve, az öltözőszoba ajtója nyitva, e szerint már föl kellett öltöznie, még pedig a szobákban tapasztalt rendetlenségből következtetve: nagyon gyorsan öltözött, a nélkül, hogy időt is szakított volna arra, miszerint az ő szolgálatát igénybe vette.
Az öreg gróf pár pillanatig megdöbbenve állott. Aztán kérte a komornát: keresné úrnőjét a növényházban vagy a parkban, majd ő ugyanezt teszi ellenkező irányban.
Dömötör bácsit a lehető legsötétebb sejtelmek lepték meg: Hátha Margit megvalósítá a tervét és elhagyta a házat?...
- Nem, nem! - szólt kis vártatva, mintegy megnyugtatva magát - Margit ilyet nem tehetett!
Árkonyi grófné sehol sem volt található.
Fölkutatták érette az egész kastélyt és környékét; de minden fáradozás hiábavalónak bizonyult.
A kertész egyik segédje, ki a növényház előtt ácsorgott, azt állítá, hogy ő látta a méltóságos asszonyt. Alig lehetett több negyed hatnál, midőn a kis rácskapun át eltávozott.
Az öreg gróf zavarában csak egy-két szót vetett oda; azután gyorsan fölment a szobájába, felső kabátot vett magára és észrevétlenül indult el a kijelölt irányba.
Arra nem lett volna már bátorsága, hogy bővebb felvilágosítást szerezzen; különben is, már egész bizonyosra vette, hogy Margit a vasuti állomásra ment. Különösen az volt kimondhatatlan fájdalmas hatással Dömötör bácsira, hogy huga, a ki annyi szeretettel, olyan valódi gyermeki bizalommal látszék hozzá viseltetni, ez elhatározó, életbevágó lépésnél nemhogy tanácsát ki nem kérte, de még egy bucsuszóra vagy egyetlen betűre sem érdemesíté őt azért a ragaszkodásért, melyet minden alkalommal tanusított vele szemben?!...
Dömötör gróf megnézte óráját; háromnegyed hatra volt. - Meggyorsítá lépteit s a nagy erdő felé vette útját, mert azon irányban sokkal hamarább kiért az országutra.
E váratlan lesujtó fordulat némileg elterelte gondolatait Rezső párbajától, a melytől egyébiránt alig remélhetett valami jót, mert Lejtényi őrnagy előrehaladt kora daczára jobban kezeli a fegyvert, mint Rezső. A fiatal gróf bátyjának azon kérdésére, hogy: hol fog végbemenni a párviadal, szinte elodázólag kitérő feleletet adott s így Dömötör gróf a legtávolabbról se gyaníthatta, hogy azon nyomokat, melyek között olyan figyelmesen keresi az eltűnt nő lépteit, csak nemrég taposta ama négy férfiú; kiknek élén Árkonyi Rezső gróf haladt. Pontban hat óra volt, midőn az erdő két ellenkező oldaláról két csoport tűnt elő, mely három-három férfiúból állott. Egyik oldalról Lejtényi Lőrincz őrnagy Tapolyaitól és Dindár bárótól követve; a másik részről Árkonyi Rezső gróf Hársfalvy báró és még két ur társaságában.
Az ellenfelek katonás pontossággal jelentek meg. Szokásos komolysággal üdvözölték egymást s minthogy a köteles kibékítési kisérletnek egy-egy határozottan elutasító kézmozdulattal, eleve útját vágták, félrevonultak, hogy a segédek, kimérve a megállapított távolságot: 25 lépés, 5 lépés avance-szal - fölállítsák őket.
Lejtényi segédje pontosan jár el föladatában, Hársfalvy báró ellenben kissé zavartnak látszott s ez okból megkésett kötelessége teljesítése körül.
A báró határozottan nyugtalan volt s ennek okát is adta még útközben Árkonyi gróf előtt, amaz aggályt közölve vele, hogy valaki szemmel tartja őket az útmenti sűrű fasorból s midőn a kanyarulathoz értek, tisztán hallotta, hogy a bokrok megzörrentek mögöttük.
A gróf mosolyogva nyugtatá meg az aggódó bárót, hogy legföljebb valami fölriasztott nyúl iramodott tova lépteik zajára. Hársfalvy báró azonban konokul ragaszkodott állításához.
A két fél szembe állt egymással. A segédek átadták a pisztolyokat. Tapolyai a kitűzött hármas tapsra emelte kezét, míg az ellenfelek czélozva tartották fegyvereiket s így várták a jeladást. Elhangzott az első taps, a mely erősen visszaverődött a hegyláncztól körülszegett tájon; ezt követte a második s erre egy utolsó kézmozdulat következett, de a csattanást megelőzőleg egy éles kétségbeesett sikoly tör elő a bokrok közül s egy szivetszakgató, fájdalommal és rémülettel vegyes kiáltás hallatszott:
- Megálljanak! Megálljanak!
Ezt a fölkiáltást azonban elnyeli egy második, a mely az őrnagy háta mögött hangzik el, a honnan egy női alak tör előre a bozótból, a ki szikrázó szemekkel, eszeveszett dühvel lép a tér közepébe és remegő, szinte tajtékzó ajakkal kiáltja:
- Uraim, a felek tévútra vezették önöket, midőn azt hitették el segédjeikkel, hogy e párbaj egyszerű szóváltás következménye. Ez hazugság volt! A valódi ok az, hogy én Lejtényi őrnagy neje, Árkonyi grófnak kedvese vagyok!...
E szavakat mély csend követte; csupán a távolibb bokrok között hallatszott ismét egy fájdalmas, szinte nyöszörgő, elfojtott jaj-kiáltás, melyet azonban senkisem hallott meg, mert e váratlan jelenet valóban megbénítá a jelenvoltakat.
Az első, a ki magához tért, az őrnagy volt. Hirtelen, szilárd eltökéléssel messze hajítá magától a fegyvert és megragadva a dühöngő asszony karját, harsány hangon szólt:
- Gróf úr, én legyőzöttnek nyilvánítom magamat és semmi igényt se formálok arra, hogy ön elégtételt adjon nekem, ama csekélység miatt. Ha pedig ön támasztana ellenem eféle követelést: legyen elnéző irántam, midőn ily szerencsétlenség ért, hogy nőm - a mint láthatják - megőrült!... Köszönet urak a segédkezésért. Szíves szolgálatukat már nem fogjuk igénybe venni.
A beszélő aczélkézzel fogta meg a csakugyan őrülés szélén álló Erna karját, a ki eltompultan, tehetetlenül hagyta magát vezettetni a kocsi felé, melyen Lejtényi segédjeivel jött ide.
- Isten önökkel uraim. Lesznek oly szívesek pár perczet várakozni, míg a kocsit visszaküldöm rendelkezésükre?...
A segédek határozottan tiltakoztak az ellen, hogy a kocsit elfogadják és illő távolságba hátravonultak az őrnagytól. Ez parancsoló kézmozdulattal a kocsiba kényszeríté a tehetetlenné lett asszonyt, miközben fenyegető tekintettel súgta oda:
- Ez a scéna nem sikerült, asszonyom, mert én ha kell, jobb komédiás vagyok, mint ön. A botrány nem lesz nyilvánvaló, miután erre alkalmatlan a Lejtényi-név; ezt jegyezze meg magának.
Ezzel jelt adván a kocsisnak, gyorsan elhajtatott. A segédek nagy álmélkodással néztek utána, de nem adtak kifejezést érzelmeiknek.
Midőn Árkonyi Rezső gróf első izgalmából fölocsudott, szintén elbúcsúzott segédeitől, megköszönve szolgálataikat és hazafelé irányzá lépteit.
Agya egészen kábult volt, mintha még most is hallaná Erna suttogó hangját, a mint mellette elhaladva, jóformán tehetetlenül sziszegé: »Tönkre tetted életemet, de én is semmivé tettem a tiedet. Nem tartozunk egymásnak semmivel!«...
- Jól mondta - fakadt ki magában Rezső - tönkre tette örökre, midőn ennyi ember jelenlétében ily vallomást...
Minden vére agyára tólult. Sokkal jobban ismerte az embereket, semmint ne lett volna tisztában az iránt, hogy a botrányhajhászó világra éppen semmi benyomást nem tehet az őrnagy által adott meglehetős ügyetlen fordulat, midőn olyan ténynyel áll szemben, a milyet Erna dobott eléjük.
Kínos gondolataiba merülve, alig ért a fasorba, midőn Dömötör bácsit pillantotta meg, a ki szinéből kikelve, vésztjósló arczczal jött vele szembe.
Rezső rettentő előérzettől gyötörve, meggyorsítá lépteit s föltartóztatá nagybátyját, a ki észre sem vette őt s az országút felé tartott.
Az öreg gróf komoly aggály hangján közölte öcscsével a kastélyban történteket: hogy Margit kora reggel eltávozott s sehol sem található; majd rövid pár szóval arról is tett említést, a mit tegnap hallott hugától s a minek a mai eltünésével összefüggésben kell állania, végre nem hallgatá el azt sem, hogy valódi lelkifurdalást érez, a miért az utóbbi körülményt eltitkolta Rezső előtt.
A fiatal gróf határtalan megütődéssel fogadta e hírt, de egyszersmind biztosítá nagybátyját, hogy fölkeresi Margitot, habár a világ végéig kellene is érte mennie.
Minthogy az öreg gróf csak történetesen találkozott öcscsével, képzelete sem volt afelől, hogy e táj a párbaj színhelyéül volt kiszemelve. Elmondva a leverő hírt, a legnagyobb nyugtalansággal kérdé Rezsőtől, hogy mit keres e helyen? hogy: tán itt fog végbemenni a párbaj, avagy tán már meg is történt?...
Rezső részletesen elmondta a lefolyt eseményt, a mi nem kis mértékben komorítá el hallgatóját. Az öreg grófnak egyetlenegy vigasza e rút történetben az volt, hogy él Rezső és együtt kereshetik föl Margitot.
Rövid tanácskozás után, abban állapodtak meg, hogy mivel Margit csakis a fővárosba mehetett: Rezső még e nap délutánján utána indul s minden módot fölhasznál arra, hogy visszatérésre birja nejét; mivel az idő e közben sokkal előbbre haladt, semhogy a grófnét elutazásában már meggátolhatták volna.
Mire a kastélyba értek, az erdőkerülőt találták ott, a ki egy értékes csipkekendőt hozott föl, azt mondván, hogy a kis bükkösben találta, azaz néhány lépésnyire a párbaj színhelyétől és azt hiszi, hogy a méltóságos grófnéé, mert az ő fején látott ma hajnalban hasonló kendőcskét, mikor az erdőben találkozott vele.
A kendő tényleg Margité volt; Rezső első tekintetre ráismert. Csak most jutott eszébe Hársfalvy bárónak ma reggeli figyelmeztetése, melyet akkor számba se vett: hogy valaki nyomról-nyomra követi őket...
Ez nem lehetett más, mint Margit. Ugy van; ő volt; bizonyság erre a kendő!... Talán tudomására jutott a párbaj? Talán azért jött, hogy meggyőződjék afelől vagy tán, hogy megakadályozza?...
Rezső e pillanatban visszaemlékezett ama fájdalmas sikoltásra is, mely Erna megjelenését megelőzte.
- Vége, vége mindennek, édes bátyám! - kiáltott Rezső lemondásteli kétségbeesetten - Margit eltávozott, de akkor, a midőn már tanuja volt annak az undorító jelenetnek, melyet Erna provokált. A kendőt a bükkösben találták, holott ha az úton halad, épp ellenkező irányban ment volna, hiszen a napnál is világosabb! Margit ott volt; hallotta azt a gyalázatos hazug állítást s én örökre elvesztettem őt.
Dömötör gróf vigasztalni igyekezett öcscsét azzal, hogy még minden jóra fordulhat.
Rezső fájdalmasan mosolygott és igy szólt:
- Ne áltassuk magunkat, édes bátyám. Margit mindent hallott és így közöttünk vége mindennek! Tönkre van téve életem! mert most, hogy elvesztém Margitot, csak most tudom és érzem: mi volt ő szivemnek!...
Körülbelül egy óra elteltével a vasuti őr leánykája jelentkezett a kastélyban, a hol idősb Árkonyi gróf után tudakozódott, mert levelet hozott számára. Midőn a leánykát Dömötör gróf elé vezették, azt mondta, hogy egy igen szép asszonyság küldi az öreg méltóságos úr részére a levelet, melyet az őrházban írt.
- Egy fiatal hölgy? - kérdé a gróf izgatottan - s nem tudod: ki volt?
- Nem ismerem, mert mi csak mostanában kerültünk ide; csakhogy annyit tudok róla, hogy igen szép volt; hanem - tette hozzá a leányka, természetes naivsággal - nagyon szomorú volt, mintha valaki bántotta volna, tetszik tudni. Míg a vonat beérkezett, ott ült a mi kis szobánkban és írt. De nagyon nehezen ment neki az írás, a mint aztán sokat sírt, tetszik tudni.
Dömötör gróf átvette a levelet, melyet öcscsének akart vinni azon reményben, hogy e sorokból sikerül megtudniok: hol keressék Margitot. Előbb azonban azt a kérdést intézte a leánykához, hogy: elutazott-e az az asszonyság, mikor a levelet megírta?...
- Nem mindjárt; mert mikor az irással elkészült: még nem jött be a vonat, tetszik tudni?
- S mit csinált azon idő alatt, a míg várt?
- Jaj kérem alássan, nem csinált az semmit. Édes anyám megkínálta székkel, mikor bejött a házba, tetszik tudni, aztán a mig Menyus bá meg nem húzta a harangot az induláshoz, ugy ült abban az egy helyben, mint a templomi kőszent, csak a szemeit törülgette olykor-olykor, ebből lehetett látni, hogy eleven lélek, tetszik tudni?
- S aztán?
- Aztán? - aztán jegyet váltott a pénztáros urtól és fölülve a kocsiba, azt mondta az édesanyámnak: »Isten áldja meg, jó asszony!« Aztán szépen elutazott.
Margit levele így hangzott:
»Ne itéljen el, kedves jó bátyám! - Nagy okom volt úgy cselekedni, a hogyan cselekedtem. Hogy mi ez az ok?... ezt most nem lennék képes bevallani; - talán később... Bocsásson meg. Isten önnel! Ne képzelje, hogy minden szó, minden bucsuzás nélkül távoztam volna el, ha ma reggel csak sejtem is, hogy utoljára léptem át az Árkonyi-kastélyt... Ne kárhoztasson; de még ne is nehezteljen, mert nem tudhatja, hogy mit szenvedek.
Ha ad valamit könyörgésemre, úgy teljesítse legforróbb kivánságomat, a mi abból áll, hogy ha Árkonyi Rezső gróf ismerősei, barátai hirtelen eltünésemről tudakozódnak (ha a gróf nem tagadja meg hozzá intézett egyetlen kérelmemet) ne adjon más választ, mint hogy: nejét a szinpad iránti ellenállhatlan vágy vitte vissza elhagyott pályájára.
Damáz Margit.«
- Csak most tudom, mit vesztettem, mert a míg enyém volt sejtelmem sem volt arról, mit birok benne!?.. szólt a fiatal férj bánatos hangon, amint nagybátyja a levél tartalmát közölte vele.
- A megbánás már egy lépéssel közelebb visz az üdvözüléshez. Ne mondj le minden reményről; - biztatá őt Dömötör gróf, kit magát is könyekig megindítottak az egyszerű, de igaz fájdalom hangján írt sorok.
A környéken, a mint ez már magától értetődik, hetekig sem volt egyéb beszédtárgy, mint az Árkonyi gróf és Lejtényi közötti füstbe ment párbajnak megbeszélése. Csati Benő valóságos ostromnak volt kitéve, miután igen jól tudták, hogy ez, mint az őrnagy jogtanácsosa és bizalmasa, kellőképpen bele van avatva ama delikát részletekbe, melyeket mindenki nagyon szeretett volna megtudni. Lejtényi őrnagy kastélya már a következő napon üres maradt. Az öreg katona mindvégig meg tudta tartani fölvett szerepét a társasággal szemben s neje nagyfokú idegbántalmára hivatkozva elutazott Ernával, kit a rendkívüli idegrázkódtatás tényleg beteggé tett.
Új anyagot a szenzáczió-hajhászatnak néhány nap mulva a lapoknak ami híre szolgáltatott, hogy Damáz Margit a közönség fájdalmasan nélkülözött kegyencze, ez ünnepelt művésznő, nem állhatván ellent vágyának, mely őt a művészethez vonzza, ismét vissza fog térni a színpadhoz.
A társaság sejtette ugyan, hogy a grófnéban nem annyira el nem fojtható lelkesedés, mint inkább a férjével történt szakadás érlelte meg azt az elhatározást s e föltevésük csak megerősítést nyert ama körülményben, hogy Árkonyi Rezső gróf neje elutazása után, csak néhány napot töltött a kastélyban s aztán hosszú külföldi útra indult, a hova nagybátyja, Dömötör gróf is elkisérte.
Mielőtt azonban Árkonyi Rezső gróf utazási szándékát megvalósította volna, fölkereste nejét a fővárosban, de Margit, gyöngélkedés ürügye alatt, nem fogadta őt. Végre Dömötör gróf kisérlette meg bekopogtatni hugánál és előtte azonnal megnyilt a fiatal nő lakásának ajtaja.
Árkonyi grófné és Dömötör bácsi találkozása megható volt. Margit néma kézszorítással fogadta nagybátyját, de tekintete annál többet beszélt és vonásainak szenvedő kifejezése elmondta, hogy mit szenvedett. Dömötör gróf mindent megértett. Azonban e körülmény is csak súlyosbítá az öreg gróf helyzetét hugával szemben, a kivel Rezsőnek megbízását kellett közölnie, a mi ezek után kétszeresen nehéznek tünt föl előtte. Mindamellett adott szava kényszeríté, hogy áttérjen a tárgyra, melyet Margit föltünő módon került.
- Kedves gyermekem, - szólott Dömötör bácsi rövid, látszólag közönyös társalgás után; - ön kegyetlenül megalázza férjét, ha legalább... mert egyelőre nem mernék más ajánlatot megkoczkáztatni - ha legalább azt meg nem engedi neki, hogy kötelességének csak annyiban tehessen eleget, miszerint Árkonyi gróf neje, ne kényszerüljön ily módon biztosítani existencziáját, de férje gondoskodhassék arról, hogy rangjához méltó ellátásban részesüljön.
Margit fájdalmas szemrehányással nézett a beszélőre.
- Damáz Margit semmit sem fogadhat el Árkonyi Rezső gróftól - mondá határozott hangon.
- De gondolja meg: a név, melyet visel...
- Atyám neve; - vágott közbe Margit szerény, de méltóságteljes hangon.
- Igaz; azonban az Árkonyi név is...
- Föltétlenül rendelkezésére áll a grófnak. Ha jónak látja: törvényesen is visszaveheti, én ez esetben sem gördítek akadályt útjába, sőt elkövetek minden tőlem telhetőt, hogy nyügétől mihamarább szabaduljon.
- Margit!...
- Biztosítom, hogy e név épp olyan közönyös előttem, mint annyi százezer más; olyan közönyös most, a milyen megmérhetetlen becsű volt egykor, midőn azt hittem...
Szavait elnyomták az eddig visszafojtott könyek és csak rövid szünet után folytatá, tiszteletteljesen fogva meg a mellette ülő öreg gróf kezét.
- Kedves, jó Dömötör bácsi, - ha szabad így neveznem...
- Margit, gyermekem... e megjegyzés!?.. 
- Ön, midőn az iménti ajánlatát tette, nem beszélt velem meggyőződés szerint, mert ha erre hallgat: csak azt mondhatta, hogy igazam van, a midőn úgy cselekszem!
- Igaza van! - szólt az öreg úr meghatottan, könyes szemekkel nézve Margitra; - most még igaza van; de ha idővel...
- Ne beszéljünk a jövőről, édes, jó Dömötör bácsi. A jövő a reménykedők országa, az én reményem pedig a multnak temetőjében pihen.
Az öreg gróf még félóránál tovább beszélgetett Margittal, de többé egy szóval sem érinté ama fájdalmas kérdést. Csupán a válás perczében jegyezte meg, nem minden irtózkodás nélkül:
- Tudja-e, hogy Rezső utazik?
- Tudom; megírta.
- Nagy útra szándékozik indulni...
- S ön is vele utazik? - kérdé Margit, mintegy elkerülendő az egyenes választ.
- Igen.
- Isten önnel, kedves, jó Dömötör bácsi. Biztosítom, hogy nagyon, nagyon sokszor fogok önre gondolni.
- Ha visszatérek, megengedi, hogy fölkeressem?
- Fájna, ha nem tenné.
Árkonyi Dömötör gróf és huga hosszú időre elváltak egymástól.

XVII.
Damáz Margit újabb szerződtetését nem minden oldalról fogadták olyan kedvezően, mint a milyenben a közönség részesítette. Mert tagtársnői között nem egy volt ú. n. »föl nem ismert« vagy »elnyomott tehetség«, a ki abban a reményben ringatta magát, hogy ez ünnepelt művésznő távozásával üresedésbe ment szerepkört, ő van hivatva betölteni. És habár a közönség határozottan visszautasított pár ilyen meddő kisérletet, a jelentkezők száma nem csökkent.
Ezek az ármányban nagy művésznők, minden lehetőt elkövettek, hogy megakadályozzák Margit visszatérését a szinpadhoz; illetve, hogy lehetetlenné tegyék számára az ott létezhetést. De a fondorlatok és az ármány, szóval a tehetetlenség összes fegyvereivel szemben, Margit részén állt a közvélemény és így csakhamar újból elfoglalta azt a kiváló helyet, melyet Rezső kedvéért önkényt elhagyott.
Damáz Margit ismét ott ragyog a szinművészet egén, mint annak újra föltünt fényes csillaga. Azonban a közönségnek osztatlan, szinte rajongó szeretete, melylyel az ünnepeltet kitüntette, sem volt képes behegeszteni azt a sebet, mely a nő szívében folyton sajog és egyre vérzik.
Midőn a művésznő egy-egy diadalmas est után lakásába tért, hol tökéletes elvonultságban él, hosszan eltűnődött a fölött, hogy a művész és az egyén merőben független egymástól. Hisz hányszor visz a szinész szívettépő bánatot, fájdalmat a deszkákig s mikor föllép, mintha mit sem tudna erről a szenvedésről, csak az a megmagyarázhatatlan ihlet, a művészet csodás varázsa bir hatalommal fölötte. Ha összehasonlítja azokat az érzelmeket, melyek a közönséges életben uralják, azzal a teljesen önfeledt lelkiállapottal, mely amott megszállja, egész problemának, egy meg nem fejthető talánynak tekinti azt az állapotot, melyben a művészet magasztos feladatait teljesíti. Ugy kell lenni, hogy a művészben alkotása perczében nincs semmi az egyénből és az egyén egészen különálló lény a művésztől.
Mert hogyan lehetne megmagyarázni azt, hogy az, ki pár pillanat előtt, keserves könyeket sírt a saját bánatán, most boldog mosolylyal hirdesse annak a nem létező, általa személyesített lénynek boldogságát, gyönyörét s viszont: midőn az ő lelke túláradó boldogsággal van tele, akkor a valóságot elkápráztató igazsággal hullassa könyeit egy ilyen képzelt lénynek mesterséges fájdalma fölött?...
A szinház műsora rendkívül sokat nyert a művésznő visszatérése által. Egyes, távolléte miatt teljesen leszorált szinművek, újra a játékrendre kerültek és a régi hatással, a régi óriási sikerrel lettek előadva.
Körülbelül fél éve mult, hogy Damáz Margit ismét ott ragyogtatta fényes tehetségeit, mikor a fiatal nő sokat szenvedett szíve újabb rázkódtatásnak lett kitéve.
Egy tavaszi délután vendége érkezett, a ki csak nehezen juthatott be a művésznőhöz, minthogy Margit, néhány régi tagtársán kívül, senkit sem fogadott. Mikor azonban meghallá, hogy a látogató Árkonyi Dömötör gróf, maga sietett az érkező elé, kihez bár igen fájdalmas, de mégis olyan édes emlék fűzte.
Dömötör bácsi ismét visszaérkezett a fővárosba s ezt jött tudtul adni kedvenczének, kijelentvén egyszersmind, hogy ha Margitnak nem lesz ellenére, időnkint fölkeresi. Az öreg gróf ez időtől fogva gyakran látogatta rokonát, a mikor tudta, hogy nincs elfoglalva a szinháznál és óraszámra elcsevegtek együtt.
Margit érdeklődéssel tudakozódott utazása felől, mert Dömötör bácsi egy fél év alatt jóformán az egész kontinenst beutazta.
Az öreg készséggel tett eleget huga kivánságának és elbeszélt mindent a legapróbb részletekig. Csupán arról nem tett említést, hogy másodmagával járt oda. Minden éleményét egyes személyben írta le: »ide értem«, »oda utaztam«, »ezt láttam«, majd meg: »megtekintettem ennek és annak a városnak nevezetességeit...« de utitársáról makacs következetességgel hallgatott. Margit pedig jól tudta, hogy az öreg nem is saját jószántából utazgatott, hanem csupán Rezső kedvéért. A fiatal nő ugyan örvendett ennek a szándékos hallgatásnak, legalább ezt hitette el magával.
Mindamellett maga se tudta miért? mindig olyan nehezen, oly izgatott türelmetlenséggel várta öreg rokona látogatását, mintha valami fölötte érdekes dolgot remélne tőle megtudhatni.
Mióta Dömötör gróf a fővárosba érkezett, a minek már közel fél éve, ha Margit játszott, minden este elment a szinházba. Ez fölötte nagy áldozat volt azon férfiútól, a ki olyan hosszú idő óta semmi nyilvános helyen nem jelent meg.
Rendszerint ott ült egy földszinti páholyban, közel a szinpadhoz. Abban a páholyban, a mely bizonyos boldog korszakra emlékeztette a művésznőt.
Az öreg gróf mindig nagy érdekkel kisérte kedvencze művészi játékát és Margit mintha még több érzéssel, több bensőséggel játszott volna, mióta tudta, hogy a bámulók tömegében van valaki, a ki nem csak a készített érzelmeket, mesterséges lelkiállapotokat látja játékában, de szíve fenekébe néz - s ő szívéből beszélhet, lelkét öntheti játékába ennek az egynek kedvéért!
Eme váltakozó érzelmek között volt egy, a melyről maga se tudott, a mely tudtán kívül, ösztönszerűleg magával ragadta s mely főképpen olyankor ejté meg, midőn tekintetét nagybátyjának páholyára veté. Szemeiben ilyenkor, bár egészen tudtán kívül, csak egyetlen kérdés volt kifejezve, sőt ha szerepének egyes részleteit szavalá: ez csengett hangja rezgésében; csupán a bátorság hiányzott még, hogy e kérdést szavakba öntse.
Ha e kérdést szavakba merte volna öltöztetni, talán így hangzik: »Hol van ő, hol van Rezső?...«
Esős novemberi délután volt, a szinlap „Norát” hirdette, még pedig közel két évi pihentetés után először. Margit eddig nem akarta eljátszani ezt a szerepet, mert úgy érezte, hogy minden lélektani bölcselkedés daczára, melyet a művésznő és egyén teljesen különváló lelkiállapotára nézve tett: bölcsészete itt hajótörést szenved, mert vannak hangok, melyek a művésznő ajkáról a nő szívébe hatolnak...
Végre hosszas rábeszélés után, beleegyezett, hogy Norát a műsorra tegyék. Izgatottan tölté az ezen estét megelőző napot, mert az előadás szenvedéseinek egész sorozatát idézte emlékébe.
Tűnődése közepett nem csekély meglepetéssel fogadta azt a hírt, hogy Dömötör gróf beszélni óhajt vele.
Margit szíve hevesen dobogott. Elfogultan fogadta a látogatót és ez elfogultság mindvégig kiérzett hangjából.
Árkonyi Dömötör gróf azzal mentegette e szokatlan időben tett látogatását, hogy elutazik és a következő napon már nem jöhetett volna el, búcsút venni hugától.
- És... és hosszú időre? - kérdé Margit olyan hangon, a mely egészen mást fejezett ki. Tekintete olyan kérdőleg függött rokonán, hogy ez megértette belőle, a mit a fiatal nő szóban nem birt kimondani: hogy huga nemcsak az ő távozásáról és odaidőzéséről, de egyébről, más valakiről is szeretne hallani.
- Egészen bizonytalan. Hazaérkezésünktől vártam azt, a mit innen távol hasztalanul reméltem. - De azt kezdem tapasztalni, hogy a vélt orvosság, lassan ölő méreg lenne, mert...
Hirtelen elhallgatott s egészen más hangon folytatá:
- Öcsém miatt kell útra kelnem, a kinek az orvos légváltoztatást rendelt.
- Beteg?! - kérdé Margit önkénytelen megdöbbenéssel.
- Inkább lelki, mint testi baj, azonban lassankint alááshatja egészségét... - De bocsánat; ha jól emlékszem, megigértem, vagy legalább is megfogadtam magamban, hogy nem beszélek felőle; mert hisz nagyot vétett ön ellen gyermekem és ugy-e bár - sohase bocsáthat meg neki?... Sokat szenved, - szólt némi szünet mulva - tán többet, semmint megérdemelné. Igaz, egykor én is elitéltem; de szenvedésének láttára, képtelen vagyok tovább is ily szigort alkalmazni ellene.
...Dömötör gróf e délután tökéletesen megtagadta önmagát: a miről eddig soha sem tett egy szó említést: beszélt a „régi” dolgokról.
- Tudja, hogy Lejtényi őrnagy meghalt.
- Tudom; még a mult év november havában olvastam a lapokban.
- Még pedig egész váratlanul következett be halála. Miután nejével elutazott birtokáról, Ernát atyjához, Gothardi grófhoz vitte; azon ürügy alatt, hogy beteg s minthogy ő egy igen messze fekvő birtokára indul, nejét ily állapotban nem teheti ki az út fáradalmainak. Erna tényleg nagyfokú idegbajban szenvedett, a mely közel négy hónapig ágyhoz szögezte. Az őrnagy elutazott, de pár nap mulva halála hírét hozták. Csati Benő közjegyző beszélte, hogy egy levél irása közben szívszélhüdés érte, a mely rögtöni halált okozott. A levélből csak néhány sort írt meg s ez így hangzik: „Gróf úr! Midőn leányát önhöz vittem: ön iránti kiméletből nem adtam élőszóval tudtára, hogy ez nem csak időleges tartózkodása lesz az apai háznál Gothardi Erna grófnőnek, kinek ellátásáról ugyan gondoskodom, de soha ez életben...” Itt megszakad a levél, melynek folytatása kétségkívül ez lett volna: »de soha az életben nem akarom többé látni!« - Lehet, hogy nevét is vissza akarta tőle venni. De persze, ez csak mind olyan föltételezés, melynek megoldását magával vitte az öreg katona. E sorok Csati Benőnek, mint az őrnagy végrendelete végrehajtójának lettek átadva a többi irományokkal. A közjegyző e be nem végzett töredéket fölöslegesnek vélte átadni az öreg Lothár grófnak, a ki így aztán meg lett kímélve e kínos ügy részleteitől.
Erna tehát özvegy, de teljesen vagyontalan; ha csak be nem váltja a végrendelet azon záradékát, mely őt zárdai életre kényszeríti.
- És ő hajlandó lenne a zárda falai között végezni napjait? az ő korában és elveivel?
- Kénytelen lesz vele, mert atyja annyira tönkre van téve, hogy csakis a család segélyezésével tarthatja fenn magát. - Aztán ki tudja? - az ily fajta nők, ha a gonoszság útja végképpen elzárul előttük: a gonoszságig jókká válnak.
- De ha - férjhez menne...?
- S vajjon ki adná nevét, ki bízná becsületét olyan nőre, kiről a világ szája - már férjhezmenetele előtt is - sok különös dolgot regélt, azóta pedig még bővebb anyagot szolgáltatott hasonló suttogásokra.
- Hátha szerelemből ajánlná föl neki kezét az, kinek tán kötelessége is volna ezt tenni...
- Ily kötelességről - becsületszavamra mondom - nem lehet szó.
Margit az öregre emelte tekintetét és elfogult, reszkető hangon jegyzé meg:
- Az én nevem már jó ideje Damáz Margit s így semmi igényt sem tartok azon névhez, melyet rég letettem...
Árkonyi gróf mély, átható tekintettel kisérte huga szavait s komoly, ünnepélyes hangon vágott közbe:
- Önnek van oka e nevet megvetni, de ő - esküszöm, hogy öcsém szavait ismétlem: örökre becsben fogja tartani, hogy nevét oly nő viselte, mint ön.
A további beszélgetésnek véget vetett a szobaleány belépte, a ki jelentette, hogy itt az idő, mikor a szinházba kell menni. Margit bocsánatot kért vendégétől és Dömötör bácsi érzékeny búcsút vett a fiatal nőtől, megigérte, hogy ha nincs ellenére, még az este fölkeresi a szinpadon.
Ez est azonban nem volt szerencsésnek mondható a művésznőre nézve. Csak nagy önmegtagadással birta végigjátszani szerepét, melylyel fél oly sikert se ért el, mint utolsó föllépte alkalmával.
Szét se nézett a közönség sorai között; szinte gépileg mondta el szerepének minden sorát.
Ismét elkövetkezett az utolsó fölvonás, az utolsó jelenés, a mely tökéletes hidegen hagyta a közönséget.
Helmer megismétli ama kérdést, melyet két év előtt hangoztatott: „...és soha sem fogsz visszatérni...?”
Nóra, mint akkor, visszafordul az ajtóból s egy kétséges pillantással felel. Ez a tekintet azonban olyan hosszú, hogy Nóra távozása előtt kell lebocsátani a függönyt, mivel a művésznő nem mozdul a szinpadról...
Damáz Margit e végső pillantása közben véletlenül arra a páholyra nézett, hol Dömötör bácsi szokott ülni. Ennek helyét ma valaki más foglalta el, a kinek alakja... arcza...
Margit e pillanatban mindenről megfeledkezett. Azt képzelé, hogy az eltünt két év csak álom volt; mert íme, ő ugyanott ül, a hol akkor; épp úgy néz reá, csupán valamivel tartózkodóbban, szinte kérő, könyörgő tekintettel függ vonásain...
A függöny legördült, mint akkor amaz ünnepélyes előadás alkalmával, de az akkori tetszészaj elmaradt.
Csöndben oszlik szét a közönség; csupán egyes megjegyzések hangzanak a csarnokban:
- Mennyit hanyatlott, mióta utoljára adta Nórát!?...
- Milyen csalódás! - jegyzé meg egy másik.
- Hát ezt neveztétek ti oly kitünő Nórának? - hangzik egy csoportból a kérdés.
- De biztosítlak...
Az észrevételeket, megjegyzéseket, elnyeli a kitódulók zaja.
Benn a szinen a rendező a művésznő elé siet, ki imbolygó léptekkel halad öltözője felé, mert - mint mondja - igen rosszul érzi magát.
Éppen be akar lépni az öltözőbe, a mint a gyéren világított folyosón két férfi állja útját, kik közül az ifjabb előrelép; remegő, elfogult hangon, csaknem suttogva szól:
- Odabenn adós maradt a felelettel, egy életbevágó kérdésre, melyet a férj intézett hitveséhez... Én - megismétlem e kérdést... Igaz, sokkal bűnösebb vagyok, mint Helmer és ön legtávolabbról sem hasonlít Nórához, mert önnek semmit, de éppen semmit sem lehet szemére vetni, a míg nekem... azonban még sem vagyok képes elnyomni magamban e kérdést:
- Margit, soha se fogsz hozzám visszatérni?
A fiatal nő kissé megtántorodott. Úgy érzi, hogy feje szédül. Tudja, hogy felelnie kell, sőt azt képzeli: felelt is már. De e tévedésbe csupán szive hangos dobogása hozta, mert ajka nem mozdul, szó nem jön ki száján, hanem ott benn...
- Margit, feleletre várok és válaszod életbevágó jelentőséggel bir reám nézve...
Megfogja a nő remegő kezét és lelkéig ható pillantással tekint reá, a midőn szilárd, elszánt hangon kérdi:
- Nem akarsz felelni? - Még válaszra sem tartasz méltónak!?... Margit, mondd: bekövetkezik-e az a »csoda«, a melyre Helmer vár: visszatérsz-e hozzám?...
- Még nem lehet! - rebegett a kérdezett, de olyan halkan, hogy csakis a közvetlen közelében álló két férfi találja ki ajkának mozdulatából.
- Tehát egykor mégis, nemde?... kérdi fölvillanó pillantással a tiszt. - Várni fogok, Margit, a míg magad megelégeled szenvedésemet.
- Margit, - szólal meg Dömötör bácsi hangja - elégelje meg máris - mindkettőjük szenvedését, hisz - ne tagadja - az elválás fájdalmát közösen viselik.
* * *
C. székvárosban nagy forrongást idézett elő mater Ernesztinának az apáczák zárdájába való belépése. Gyökeres újításokat léptetett életbe, melyekhez, mint a kolostor főpártolónőjének, ki olyan tekintélyes vagyont hozott a falak közé, elévülhetlen jogai vannak.
Mater Ernesztina annyira minucziozus, kérlelhetlenül szigorú mértéket használ, minden ujabb zárdaszűz fölvételénél, hogy pártfogására, rokonszenvére, csakis a teljesen tiszta, szeplőtlen multu egyének számíthatnak.
Pedig az ájtatos testvérek között különös vélemény van felőle elterjedve; mivel a hír istenasszonya az ő szárnyaival meg-megcsapkodja az áthatlan zárdafalakat is, hol nagy titokban azt beszélik, hogy mater Ernesztina, mielőtt belépett volna ide, a mi férje, Lejtényi őrnagy halála után mintegy két évvel történt, sokkal többet engedett meg magának, mint a mennyit azoknak szemére lobbanthatna, kik iránt »szigorú erkölcsi érzületére« hivatkozva, oly hozzáférhetlen zordsággal viselkedik.
Hogy mennyiben van alapja e mende-mondának, azt persze, tényekkel senki se bizonyíthatja, ha csak az a sebhely nem szól mellette, mely annyira eltorzítja jobb arczát s melyre rendesen mélyen lehúzza állkötőjét. E fölötte rút forradást szoros összeköttetésbe hozzák egy külföldi tenoristáról szóló regével; sőt, mint főszereplőt, Gotthárdi Lothár grófot emlegetik e színműben.
Azt rebesgetik, hogy midőn özvegy Lejtényiné, született Gotthárdi Erna grófnő, gyöngélkedő atyját egy külföldi fürdőre kiséré, megismerkedett egy meglehetősen elzüllött énekművészszel, a kivel az tán tovább akarta folytatni útját - a nagyvilágba. Lothár grófnak tudomására jött leánya szökési terve és rárohant a szerelmes párra ama félreeső villácskában, melyben a bohém lakott s a hol a párocska - utiterveit szőtte...
Az öreg, beteg gróf pár nap mulva az izgalom következtében kiszenvedett és így nem indíthattak ellene vizsgálatot az eldördült lövés miatt, melylyel leánya arczát elcsúfította.
De mindezt csak halkan zsongják s a csöndes zugás-bugásból messzire hallatszik mater Ernesztina szigorú jelszava: »Csakis feddhetlen előéletű nővérek számíthatnak vonzalmamra.«
És tovább kormányozza a zárda ügyeit a maga »szigorú elvei« szerint; olyan konok következetességgel, mintha főczélja lenne beigazolni Árkonyi Dömötör gróf egykori megjegyzését: »Az ily fajta nők, ha a gonoszság útja végképen elzárul előttük: a gonoszságig jókká válnak.«
Mater Ernesztina kimért, fagyos hangulatából soha sem esik ki, ha csak azon az egy napon nem, melyen véletlenül tudomására jutott annak, hogy az általa földult családi élet új életre ébredt és szilárdabb alapon nyugszik, mint valaha, mert föloldhatlan kapcsot nyert az Árkonyi-név legifjabb örökösének világra jötte folytán...

VÉGE.