SZEDŐGÉPEK

IRTA:
FRANK LAJOS

SZEKSZÁRD
MOLNÁR MÓR KÖNYVNYOMDÁJÁBÓL
1905

TARTALOM

Bevezető rész.
SZEDŐGÉPEK.
Foster Benjamin.
Dr. Church William.
Waldeggi Heusinger.
Ballanche N.
Sörensen Krisztián.
Gaubert Etienne Robert.
Clay John.
Tschulik Manó.
Delcambre Adrien.
Young James Hadden.
Mazure N.
Neus W. H.
Chaix A. N.
Gallien I. V.
Kliegl Frigyes.
Mitchel G.
Hattersley Róbert.
Felt Charles W.
Alden Timotheus.
Heintz N.
Menschik E. E.
Holdke.
Fraser.
Brown L. Oven.
Casolari M. L.
Beniowszki.
Patter János.
Mackie (Mächih) Sándor.
Baer C.
Flamm Pierre.
Sweet E. János.
Corey és Harper.
Holdke.
Slingerland J. T.
Forster Teuton G.
Henze.
Ossipow és Krujägininski.
Kliegl Frigyes Péter.
Pena.
Plumket.
Kastenbein C.
Müller N. L.
Heinemann L.
Westcott Károly Sámuel.
Paige és Reynold.
Bauler J. W.
Farnham.
Timiriareff Demeter.
Orwig.
Millar.
Hooker John.
Reynold.
Richards.
Johnson A. Frank.
Allen R. F. B.
Sobetz Tivadar.
Doodsworth.
Kent Vilmos.
Pattyson.
Dickingson.
Drummond G. P.
Green és Burr.
Pollack Henrik.
Dittmár Gusztáv.
Eisele.
Soriat és Montaron.
Liwczak József, Osip.
Kövesdy Dániel.
More C. G.
Wicks Frigyes.
North John (János.)
Prasch Ignácz.
Winder J. Róbert.
Thorne József.
Silberbers testvérek és társa.
Peterson O. M.
Grönberg Henrik.
Brackelsberg E. W.
Kossuth Johnson Alajos és Löw Abbot Ágoston.
Pereiro y Albizu Péter.
Fischer és Langen.
Mergenthaler Ottomár.
Lagermann Sándor.
Millan Mc. I. L.
Munson F. J.
Wentscher E.
Schwarcz Arthur.
Hofgaard E.
Dr. Winkelmann.
Praunegger Nándor.
Codignola.
Roger Rafael és Bright Frigyes.
Fowler C. József.
Pager.
Porter.
Gustafson John (János).
The Don.
Retaux.
Goodson G. S.
Lanston Tolbert.
Typobar St. John.
Webster és Társa.
Trane.
Dow Sándor és fia.
Cox Pál.
Scudder Stephen Wilbur.
Vorreiter E. és dr. Müllendorff E.
Salamon Jakab.
Calendoli és Savarese.
Muray Donald.
Bellow.
Carpenter.
Méray C. és Rozár C.
Albrecht C. A.
Schleicher Károly.
Müller Arnold.
Zárszó.

Bevezető rész.
Nem hiszem, hogy létezne az emberi munkálkodásnak csak egy oly munkaköre is még, a melynél a lefolyt évszázadok alatt többé-kevésbbé ne kisérleteztek volna azzal, hogy hogyan lehetne az emberek kézimunkáján, esetleg természeti vagy állati erők közreműködésével, némileg könnyíteni, vagyis kevesebb munkaerővel az eddiginél többet termelni. Szóval: aggastyánaink évszázadok előtt azon elmélkedtek, töprenkedtek, hogy hogyan lehetne a folytonos munkára kárhoztatott gyermekeknek és unokáknak a testi erejét némileg megkimélni, vagyis a nehezebb természetü munkákat a jövőben könnyebben és gyorsabban előállítani.
Elődeink ennek a megoldását elsősorban is a munkáknál használt egyszerü kézi szerszámok folytonos javitgatásában vélték megtalálni.
Igaz, hogy már a kézi szerszámok folytonos javitgatása is rövid idő mulva bebizonyitotta azt, hogy kevesebb munkaerő igénybevételével mindig több és több állittathatott elő.
És igy volt ez a mi szakmánknál is. Az egyszerű fabetüket vagyis fametszvényeket rézmetszvények, a rézmetszvényeket pedig az ólombetük váltották fel.
Ezen folytonos javitgatásnak a sikeres, teljes eredményét legelsőbben is a fonó- és szövőiparnál lehetett konstatálni, a hol 1768-ban Arkwright (arkreit) Rikárd prestoni születésü mechanikus egy használható gyapotszövőgépet mutatott be, a mely eleinte ló-, később azonban vizerővel müködött, s mondhatni, hogy az az akkori kor igényeinek máris fényesen megfelelt.
Alig hogy ez az első kisérlet bevált és forgalomba jött, máris közvetlen utána 1786-ban Cartwright (kärtrejt) Ede marschambani lelkész többféle gépszerkezettel lépett a nyilvánosság elé, a melyek közül azonban egyedül csak a szövőszékje vált be legjobban.
Minthogy ezelőtt mindent egyedül csak az emberi erő megfeszitésével lehetett előállitani, úgy azt hiszem, bátran lehet koczkáztatni azt a megjegyzést, hogy egyedül csak e két gépnek a feltalálója adhatta meg az impulzust a többi szakmájú gépeknek a kisérletezéséhez is.
Világos, hogy a fenti eredmények után nálunk is hozzáfogtak a Badius által még 1520-ban feltalált s azóta mindig működésben lévő könyvnyomdai sajtók javitgatásához. Igy elsősorban 1798-ban gróf Stanhope, közvetlenül utána pedig Slymer tettek kisérletet arra nézve, hogy hogyan lenne lehetséges a Badius által feltalált könyvnyomdai sajtó helyébe egy teljesen vasból szerkesztett sajtót a nyomdászok rendelkezésére bocsájtani.
A folytonos kisérletezés következtében végre mégis az az eredmény éretett el, hogy az előzőleg emlitett sajtókat lassan-lassan kiküszöbölhették. Azonban ezzel nem lett mondva már talán az, hogy Stanhope és Clymer kisérletezései a követeléseknek minden tekintetben megfeleltek; legkevésbbé, mert hisz akkor König nem is kezdett volna bele egy ujabb könyvnyomdasajtónak a kisérletezéséhez.
És daczára hogy Könignek a találmánya máris jóval túlszárnyalta az előbbiekét, azért az ő kisérletezése sem lett volna teljesnek mondható, hogyha az Arkwright és Cartwright találmánya nem érvényesül, azaz az nem jön forgalomba: mert azzal, hogy König minden tehetségét egy tökéletes gyorssajtó megvalósitására szentelte, még mindig nem ért volna czélt és még mindig nem lett volna képes tervét megvalósitani, gyorssajtóit használhatóvá tenni, ha csak nem tanulmányozta volna alaposan Londonban az Arkwright és Cartwright által működésben lévő gépeket.
Ezen folytonos kisérletezés lassankint csaknem minden szakma részére meghozta a várt gyümölcsöt; mert időnkint minden szakma fejlesztésére találtak fel oly gépeket, a melyek fokozatosan, egyrészt a személytakaritást, másrészt pedig a nyers termények könnyebb és gyorsabb kidolgozását, előállitását idézték elő.
Vagyis magyarán mondva: az összes feltalálók találmányaikat elsősorban is a tőke gyarapitására ajánlották fel, mely után a vállalkozók kapva-kaptak is, mert hisz nekik már az első pillanattól kezdve egyedül csak az volt a czéljuk, hogy mennél kevesebb munkaerővel mennél több hasznot tudjanak zsebrevágni.
Ez utóbbinak a bizonyitására jónak tartom König egy mondatát idézni: „Egyedül csak a sajtóm használása fogja teljes mértékben a nyerészi vágyat előidézhetni!”
És König tényleg az első gyorssajtóján csakis a fenti ajánlgatás folytán adhatott túl, vagyis hogy Waltert, a Times lap kiadóját már jó eleve biztositotta arról, hogy annak felállitása esetén egy nyomót okvetlen megtakarithat.
Minthogy ez a mondása akkor tényleg be is vált, ennek következtében aztán a többi nyomdatulajdonosok is ellátták megrendelésekkel.
De azért mégis König gyorssajtójának számtalan változáson kellett keresztülmenni, mig csak teljesen kifogástalanul működhetett.
Mint Badius, Stanhope és Clymer, éppúgy König is csakhamar utánzókra talált, a kik mindaddig javitgattak rajta, mig csak a már rotácziós gép napvilágot nem látott.
A könyvnyomdasajtók folytonos átalakulásaival lépést tartott a betünemnek a fejlesztése is. Mint azt már különben egy pár szóban emlitettem is, hogy t. i. a fametszvényeket rézmetszvények, rézmetszvényeket pedig a betüknek ólomból való öntése váltotta fel.
Egyeseknek az igényeit azonban még ez a haladás sem elégitette ki s már akkor szerettek volna talán egy Linotyp vagy Monolin birtokában lenni, már csak azért is, hogy terményeiket mennél gyorsabban és kevesebb erővel állithassák elő.
Miért is 1774-ben Don Francisko Barletti de Saint-Paul, 1784-ben pedig Johnson Henry londoni szedő azon fáradoztak, hogy milyen uton-módon lehetne a gyakrabban használt szavakat és ragokat együvé önteni. Hosszabb gondolkodás után ez a tervük sikerült is.
Minthogy azonban az utóbbinak a találmánya czélszerűbb volt, azért a londoni nyomdászkörökben ez kedvezőbb viszhangra is talált. Az első pártolók között itt is Waltert, a Times kiadóját találjuk, a ki König első gyorssajtóját foglalta le, vagyis hozta használatba Ennek az érdeklődése is őt annyira vitte, hogy rövid idő múlva Johnson Henry szabadalmát máris megvette, a melyen nemileg javitott ugyan, de azért alapjában véve az érdem mégis mindig a feltalálóé maradt.
Mielőtt azonban tovább mennék, szükségesnek tartom a tömöntés keletkezését, ha mindjárt röviden is, ismertetni, vagyis azt legalább csak annyiban is megemliteni, hogy azzal Nürnbergben már 1705-ben is foglalkoztak, de mivel az akkor még teljesen nem vált be, úgy azt egyszerűen a lomtárba helyezték. Az első tökéletes tömöntött lemezt állitólag 1787-ben egy német származású Müller nevű készitette. Minthogy az illető szegény ember lévén, találmányát abban a hiszemben, hogy érte némi jutalmat nyerend, Károly Frigyes badeni nagyherczegnek ajánlotta fel, a ki azonban azt tapintatlanságból vagy művészi érzék hiányában még figyelemre sem méltathatta, mert máskülönben azt nem találhatták volna meg 1835-ben a szemétdombon.
Magától értetődik, hogy a tömöntés, éppúgy mint a gépek és betük, számtalan átalakuláson mehetett keresztül, mig az abba a használható stádiumba, a melybe jelenleg van, juthatott.
Az elmondottak után ismetelten hangsúlyoznom kell, hogy a könyvnyomtatásnál éppúgy, mint a többi szakmáknál, nem elégedtek meg azzal, hogy az egyszerü fapréseket vasszerkezetü gépek, ezeket megint a gyorssajtók, végül a gyorssajtókat pedig a rotácziós gépek váltották fel; mert hisz ezzel szerintük csak a nyomtatásnál éretett czél, holott ők a szedés előállitását is minél gyorsabban, könnyebben, olcsóbban és kevesebb munkaerővel óhajtották volna elérni. Szóval tehát itt is, éppúgy mint a gépeknél, nem elégedtek meg egyszerüen azzal, hogy a fametszvényeket rézmetszvények, a rézmetszvényeket pedig lassan-lassan a betüöntés, a szavak és ragok összeöntése és a tömöntés váltotta fel, mert szerintük ezzel még mindig nem vélték teljes czéljukat elérni; hanem mindaddig küzdöttek és ábrándoztak egy jobb jövőről, mig csak a szedőgép be nem köszöntött.
Csakhogy azért a szedőgépnek is nagy átalakuláson kellett keresztülmenni, mig abba a stádiumba juthatott, hogy tulajdonosának hasznot is képes legyen hajtani.
Szóval számtalan találmánynak kellett itt is a lomtárba vándorolni, mig végre a Typograph, Linotyp, Monolin és Monotyp bevonulását megtarthatta.
És mi több, meg az utóbbiaknak is sok javitáson kellett keresztülmenni, a mig azoknak teljes és kifogástalan használhatóságuk tényleg bebizonyult.
Ma már több mint 13.000 szedőgép működik a földtekén; a miből Kanada és az Egyesült-Államokra körülbelül 8000 esik. Németország sem akar a szedőgépek tekintetében háttérbe maradni s igy ott is ma már körülbelül 1100 szedőgép van működésben.
Ausztria is most azon van, hogy ebben a tekintetben Németországgal versenyképes legyen, minek legjobb bizonyitékát máris abban láthatjuk, hogy ott is egy pár száz szedőgép van forgalomban.
A mi a szedőgépek tekintetében hazánkat illeti, bátran állithatjuk, hogy egy pár év mulva itt sem fognak oly nagy nyomdát találhatni, a melyben szedőgépek ne lennének majd forgalomban.
Ennek legjobb bizonyitékát már most is észlelhetjük, mert hisz alig egy pár évi használat után számuk máris 60-ra emelkedett.
Egészségi szempontból birálva a dolgot, a gépszedés károsabb hatással van a szedőre, mint a kéziszedés. A mi magától értetődik is, mert hisz már magában az ujjhegygyel való folytonos kopogtatás is nagymérvű ideggyengülést idéz elő; hozzá még aztán az a különböző, vegyes illat és a szűnni nem akaró ólomgőz a szedő életét csaknem a felével megröviditi. Miért is a gépszedéshez csak teljesen egészséges szedő vállalkozzék.
Az ajánlkozó se szív-, se tüdőbántalmakban ne szenvedjen. Továbbá az ideges, nagyhallású vagy gyengeszemű már előre mondjon le arról a szándékáról, hogy ő valaha gépszedő lehessen, mert az ártalmas ólomgőz, a szakadatlan csörömpölés és az ujjhegyekkel való folytonos billegetés a már ugy is megtámadott idegeket egy pár év múlva teljesen elzsibbasztja.
Munkám tulajdonképpeni tárgya, az eddig feltalált szedőgépek ismertetésére szoritkozik, de mielőtt annak a részletezésébe tényleg bele bocsájtkoztam volna, nem mulaszthattam el a gépek keletkezését is ismertetni.
Részemről már azért is jó annak általában való ismertetése, mert az olvasó ezáltal röviden egy kis képet rajzol magának arról, hogy tulajdonképpen Gutenberg mesterünk művészetének mennyi átalakuláson kellett keresztül menni, mig az a rotácziós és a szedőgépekhez érhetett.

SZEDŐGÉPEK.
Foster Benjamin.
Foster Benjamin londoni születésü volt az első a ki 1815-ben a szedőgép eszméjét megpenditette. Nevezett tudniillik oly szerkezettel lépett elő, a mely a betüket, automatikusan, egymás mellé sorozta. Minthogy ez a gép a kivánalmaknak meg nem felelt, ennélfogva nem is hozathatott forgalomba.

Dr. Church William.
Minthogy az előzőről vagyis annak találmányáról az egész nyomdásztársadalom vajmi kevés, ugyszólván semmi tudomást nem szerzett igy nagyon természetes, hogy midőn 1820-ban dr. Church William birgminghami születésü egy szedőgép szerkesztésének a kisérletezésére vállalkozott, az összes szaklapok őt tüntették fel a szedőgép első feltalálójának. Sajnos azonban, hogy ugy dr. Church Williamról, valamint a szedőgépjének a szerkezetéről minden bővebb adat hiányzik.

Waldeggi Heusinger.
Birgminghami dr. Church William után Waldeggi Heusingert tüntetik fel a szaklapok, mint a következő szedőgépnek a feltalálóját. Minthogy arról épp ugy mint az előző kettőről semmi bővebb adatja nem maradt az utókornak igy egyszerűen meg kell elégedni annak a puszta felemlitésével.

Ballanche N.
Ballanche, lyoni körülbelül a huszas évek végen vagy pedig a harminczas évek elején, szintén feltalált egy szedőgépet, amelyről Dupont Pál 1854-ben az ő „Histoire de l’Imprimerie” czimü munkájában röviden a következőleg emlékezik meg; „Ballanche több mint husz év előtt egy szedőgépen kisérletezett, amelynek a szerkezete egy zongoraklaviaturához hasonlitott, de miután a szerkezet a kitüzött czéljának meg nem felelhetett, az egész terv füstbe ment.” Ugyanennyit jegyezett fel a nyomdászkrónika is róla. E szerint Ballanche volt az első, a kinek a találmányáról nemcsak mi nyomdászok birunk némi tudomással, hanem azt a nagy világ is bejegyezte a fejlődés történetébe. Sajnos azonban, hogy ennél is éppugy, mint az előzőknél, minden bővebb magyarázat, ami a szedőgépnek a szerkezetével csak némileg is megismertetett volna, hiányzik.

Sörensen Krisztián.
Sörensen Krisztián aki Koppenhágában született, 1838-ban foglalkozott egy szedőgépnek a feltalálásával. Hogy azonban eszméjét megvalósithassa, elsősorban is a mechanikát kellett neki alaposan elsajátitani. Nagy előnyére volt az, hogy az akkori dán király, aki a könyvnyomtatás művészetét nagyban felkarolta, őt anyagi pártfogásába részesitette s annak az óhajának adott kifejezést, hogy nagyon szeretné, ha a tervezett szedőgépje az akkori gyorssajtókkal minél előbb fel vehetné a versenyt.
Sörensen Krisztián az első szedőgépjét az 1851-iki londoni nemzetközi iparkiállításon mutatta be, amelyről akkor a megjelent szakemberek mind dicsérőleg nyilatkoztak ugyan, de azért egyelőre arra nagyobb sulyt még sem fektettek.
Minthogy Sörensen a bemutatásnál maga is észrevette, hogy a kiállitott gépje még nem felel meg teljesen a kivánalmaknak, ennélfogva azt a kiállitás után hazaszállitotta s azon több javitást eszközölt.
Az eszközölt javitások után aztán ismételten bemutatta azt egy szakbizottságnak, amely akkor már nemcsak hogy dicsérőleg nyilatkozott felőle, hanem megrendelést is eszközölt.
Az első megrendelők közt volt a „Faedrelandet”-i koppenhágai könyvnyomda, amely annak hasznavehetőségét csakhamar kiismerte, miért is rövid idő múlva még egy gépet rendelt meg nála.
Sörensen ezen ujabb megrendelésen felbuzdulva, szedőgépjét 1854-ben a párisi világkiállitáson ismét kiállitotta, a mely alkalommal a zsűri tagjai őt a kiállitás nagy tiszteletérmével ki is tüntették.
Daczára azonban ezen kitüntetésnek, a kiállitás után a szedőgépje iránti érdeklődés mégis hanyatlani kezdett, a mi elsősorban is a Faedrelandet nyomdában volt legjobban észlelhető, mert itt, daczára a géppel elért sikereknek, legelőbb oly módon végeztek vele, hogy mind a két szedőgépet egyszerüen nyugalomba helyezték.
Faedrelandet nyomdát rohamosan követték a többiek is, minek következtében Sörensenre nagyon szomorú napok virradtak. Nagy nélkülözéseknek lett kitéve, mig végre 1861. évi január havában, a legszebb férfikorában, de a legnagyobb szegénységben és nyomorban halt meg.
A mi magát a szedőgépet illeti, az két részből állt és pedig: egy zongora alaku asztalból, a mely elől a-b-c betüket jelző billentyükkel volt ellátva, közepén pedig egy kúphoz hasonló tölcsért tartalmazott; pedig a tölcsér felett volt egy kettős henger. Ez a henger képezte tulajdonképpen a találmánynak a lényeges részét. Ez két egymásra eső részből állott a mely közül az egyik a tölcsérre erősitett szedőhenger, e fölött pedig egy fogaskeréken forgó osztóhenger volt.
Az osztóhenger a szedőhengernél egy parányival alacsonyabb volt ugyan, de azért az összekötő módszer mindegyiknél egy előugró, fecskefarkalaku léczből, 120 függélyes rézszálból a következő  átmerő alakkal állott, a mely mindegyik hengerre és két vizszintes korongra volt erősitve.
A szedésben előforduló mindennemű betük fecskefarkalakú kivágott signaturával voltak ellátva s szépen egymás mellé helyezkedtek el a léczre, a melynek mindegyik részén külön erre a czélra kis vágások voltak. A megtöltött szedőhenger függő irányban feküdt a tölcséren, a melynek nyitott, de egy kissé tekerődző csatornával ellátott része ruganyokkal volt felszerelve, a melyeknek száma a fenti függélyes rézszálakkal megegyezett.
Bármely billentyü megütése alkalmával a rajtlevő legutolsó betü mindig szépen levált a rudjától és a nyomás által függélyes sorrendben bukott elő egy kis táblára, mely a feloldó emeltyüvel volt összekötve. Az igy feloldott betü a csatornák egyikéből a tölcsérbe került, melyből aztán lábbal lefelé s hozzá a vágással előre, egy függélyes lapra esett, a mely azt aztán egy lábitónak a segélyével, a mozgásba hozott ruganynyal egy hosszu, a kész szedést befoglaló csatornába szoritotta, a honnan végül a kizáró a szedést a sorzóba emelte s azt a szükségelt szabályos sorokká kizárta.
A szedés és osztás egyszerre történt, mivel egy különös mehanizmus segitségével szedés közben az osztóhenger is lépésről-lépésre egyszerre fordult, egyszerre működött.
Amint a szedőgépnél észlelhető volt, hogy a szedőszerkezeten mindig egy bizonyos mennyiségü betü volt elhelyezve, épp ugy volt az az osztószerkezetnél is; a betük mindig szépen sorjában a rudacskákon helyezkedtek el. A minden betünemnél más helyen levő különös kis signaturák nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy az osztóhengeren levő rudakon elhelyezett betük nem válhattak le mindaddig a helyükről, mig csak a szedőhengeren levő rudacskákon elhelyezett betük signaturáival össze nem értek.
Minthogy nagyon gyakran előfordult az az eshetőség is, hogy az osztani való szedés némileg eltérő volt az ujonnan szedettől s ezáltal az egyes rudak, mielőtt meg a rajtlevő betük teljesen elhasználtattak volna, máris megteltek ujabb betükkel; ennélfogva gondoskodva volt arról is, hogy az ilyen aránytalanságok mindenkor kiegyenlittessenek.
Faedrelandet szerint Sörensen szedőgépje, két szedőnek a közreműködésével, naponkint 45.000 betüt volt képes előállítani.
Sörensen szedőgépje tehát, daczára hogy a betük öntésének szerkezete, a különös alakzatu signaturák miatt, azt egy kissé komplikálttá tette, azért az akkor mégis egyike a legjobb találmányoknak bizonyult. Hogy azonban nem maradt forgalomban, vagyis hogy nem terjesztetett tovább, az egyedül csak a magas árának (7000 frank) tulajdonitható.

Gaubert Etienne Robert.
Gaubert Etienne Robert, a matematika tanára, Párisban, 1840. márczius 13-án szabadalmat kapott az angol kormánytól egy szedő- és osztógépre. Az akkori szaklapok ezt a találmányt a legnagyobb badarságnak tüntették fel, a mi azonban a szerzőt legkevésbbé sem csüggesztette el, hanem ellenkezőleg, a mint azt különben láthatni is, hogy inkább ujabb erőt ösztönzött bele, mert alig egy pár hónapnak a leforgása után, Mazure N.-nel szövetkezve, 1840. november 30-án máris ujabb szabadalmat nyert a franczia kormánytól Párisban a „Composeuse” nevü szedőgépjére. A szaklapok legtöbbje azonban erről a találmányáról éppugy, mint az előzőről, nagyon is kicsinylőleg nyilatkozott, miért is elegendőnek tartom csak Sequier, a jeles tudós és akadémikusnak a birálatát röviden ismertetni.
„A Composeuse szedőgép három részből áll, még pedig: a szedőgép felső részéből, a mely betükkel telt tokokat foglal magában; aztán a közepéből, a mely zongora alaku, és végül a gép alsórészéből, a melyen a sorzó van elhelyezve. A szedő, épugy a géphez ül, mint a kántor az orgonához. A kézirat egy kottatartó-féle álványon van előtte elhelyezve és igy ő onnan kényelmesen olvassa le a lekopogtató mondatokat. A billentyűk száma éppen annyi, mint az irás elemeié. Az ujjal való leggyöngébb érintés is elegendő már arra, hogy minden egyes billentyüt, mely a csatorna végével össze van kötve, felnyisson. Szóval, minden egyes billentyűnek a megérintése, mindig egy betüt felold s azt azonnal a csatornába csuztatja. A csatorna végén van az ugynevezett sorzó készülék elhelyezve, a hol a betük szépen egymás mellé sorakoznak Az esés alkalmával egyik betü sem téveszti el a czélját, hanem szépen, a kitüzött helyére csuszik, vagyis jobban mondva nem következhetik be az az eshetőség, hogy esetleg az egyik betü a másiknak a helyét elfoglalja. Minden egyes betü, legyen az bármily vastag avagy nehéz, minden fennakadás nélkül, rendezett egymásutáni sorrendben jut a rendeltetési helyére. Miért is nem fordulhat elő az az eset sem, hogy pl. egy nehezebb betü idő előtt jutna az ő rendeltetési helyére, azaz hogy a könnyebbet, egyszerüen megelőzve átugorja. – A mechanizmus folytonos működése következtében, a sorzó is mindig előbbre és előbbre halad mindaddig, míg csak az teljesen meg nem tellik. Megjegyzendő végül, hogy a gép egyuttal a kizárást is eszközli.
Ez lenne röviden az a nyilatkozat, a mely Gaubert Etienne Robert és Mazure N. szedőgépjére vonatkozólag Sequier, a jeles tudós tollából megjelent. Minthogy e gépről azóta sem hallottunk semmit, igy ebből bátran lehet következtetni azt, hogy ez is az elődei sorsára jutott, vagyis jobb létre szenderült.

Clay John.
Clay John, Cottingham, York grófságban, Angolországban, 1840-ben szintén feltalált egy szedőgépet. Akkoriban számtalan lap megemlékezett róla rövidesen, igy többek közt a londoni „Journal of Arts” is az 1842. évi május egyik számában; de hogy a sok közül legalább csak egy is, a szedőgép alkotását vagy annak képességét ismertette volna, arról hallgat a krónika. Miért is az összes följegyzésekből csak annyit lehetet kivenni, hogy Clay John, valami Rosenberg Frigyessel szövetkezve, tényleg feltalált egy szedőgépet, a mely azonban tisztán csak a szedést végezte, vagyis osztószerkezettel nem birt. Hogy kisérleteztek-e vele azonban tovább arról már megint hallgat a krónika. Én azt hiszem, hogy nem, mert máskülönben többet jegyzett volna fel róla is a nyomdásztörténelem.

Tschulik Manó.
Tschulik Manó, a negyvenes években szintén mutatott be egy szűkebbkörű szakbizottságnak egy szedőgép-tervezetet, a melyet Auer, az akkori bécsi államnyomda igazgatója, használhatónak talált s azt Tschuliktól, a saját czéljaira meg is szerezte. Igaz ugyan, hogy az eredeti szerkezetet ő előbb a nyomda mechanikusai által egy kissé módosittatta, mert máskülönben az nagyon korlátoltan működhetett volna.
E szedőgépnek, éppen ugy, mint az előbbieknek, 120 billentyüje, és ugyanannyi csatornája volt, a melyekben a betük szépen egymásutáni sorrendben voltak elhelyezve. Minden egyes billentyűnek a megérintése folytán, a betü egy keresztcsatornába esett, a melyből az, egy végnélküli lánczon, a sorzóba jutott. Ha a sorzó megtelt, akkor a szedett sor, egy külön álló billentyűnek a megérintése folytán, magától szépen kioldódott. Megjegyzendő azonban, hogy a sorzó csak egyféle szélességü szedést volt képes előállítani, miért is a szükségelt szélességű soroknak a tördelését mindig egy külön személynek kellett eszközölni. E szedőgépnek egy elhelyező gépje is volt, a melynek tulajdonkeppen az volt a czélja, hogy minden egyes betüt, különös mechanizmussal, a kijelölt fiókba juttassa.
Daczára, hogy az államnyomda e szedőgépnek a forgalomba hozataláért minden lehetőt elkövetett, azért az meg sem volt képes a követelményeknek teljesen megfelelni, miért is a többinek a sorsára jutott, tudniillik, nyugalomba helyeztetett.

Delcambre Adrien.
Delcambre Adrien, Lilleben, Francziaországban, gyáros volt, a ki Hadden Joung Jamessel szövetkezve, szabadalmat nyert egy szedőgép előállitására. Delcambreről minden bővebb személyleirás hiányzik. Azonban az ő szedőgépje sem válhatott be valami fényesen, mert szedőgépjéről soha egyetlen egy szakférfiu sem mondott véleményt, daczára, hogy Delcambre azt 1867-ig minden nagyobb világkiállitáson közszemlére kitette.
Delcambre szedőgépjét pianotyp-nek nevezte el, amelyre az első szabadalmat 1840. márczius 13-án nyerte el. Az alakja teljesen egy zongorához hasonlitott; a billentyük pedig három sorban voltak elhelyezve, miáltal a szedő keze a folytonos kinyujtástól már is megkiméltetett. Minden egyes billentyü egy kis emeltyüvel olyképpen volt összekötve, hogyha pl. egy billentyüt megnyomtak, akkor az emeltyü, a tulsó oldalán, a billentyün jelzett betüt, a megfelelő horonynyal, a rézsut fekvő táblára taszitotta. Az ilyen horony megfelelt a kijövő betük tartalmának, miért is minden egyes betünek az őket megillető hornyán kellett áthaladnia. (E gyors mozdulatot egyedül csak egy gépész képes érthetően megfejteni.) A betüknek a sorzóba, vagy mint azt Delcambre nevezte, a szedőtokba való további vezetése, és ott azoknak egymásutáni elhelyezése, már magában véve is egy egész Akhillessarkalatot képezett.
Ha a sorzóba megfelelő betűmennyiség össze jött, vagyis a mennyi körülbelül a szükségelt sornak megfelelt, akkor az mindenkor egy szedő által rendesen kiemeltetett és kizáratott. Ha a sorzó megtelt, akkor a sorok, szokás szerint egy hajóra emeltettek. Megjegyzendő, hogy a betük a horonyból mindig rázkódott állapotban jutottak a sorzóba. Daczára, hogy a külponton végző mozgással egy fiu bizatott meg, azért ott még egy másik egyénnek az alkalmazása is szükségessé vált, a ki ezenkivül az egész külpontot egy kerékmű által mozgásba hozta.
A gép etetése, vagyis a fiókoknak betükkel való folytonos megtöltése, négy fiut igényelt, a melyek közül kettő a használt szedést szokás szerint elosztotta, mig ellenben a másik kettő, a már elosztott betüket felszedte s azokat a rendes fiókokba helyezte. E szerint tehát Delcambre szedőgépjének a kiszolgálásához hét személynek a közreműködése igényeltetett, még pedig: egy a billentyüknél, egy a rázószerkezetnél, egy a kizárásnál, kettő az osztásnál és kettő az elosztott betük elhelyezésénél. Igaz, hogy e hét személy közt lehetett két nő is, a többi öt pedig mind fiatal fiu, de azért ez a közreműködők számán már édes keveset változtatott.
E hét személy három hónapi gyakorlat után óránkint csak 6000 betüt volt képes előállítani. A gép maga 100 Pfundba került, a melyhez azonban meg hozzájárult az is, hogy a szabadalmazottaknak, azért, hogy a gép használatát megengedték, mindig egy kis évi osztalékot is kellett juttatni.
A szedőgép szerkezetének a leirásából kivehető továbbá meg az is, hogy a gép motor nélkül működött. E gép szintén több kiállításon volt látható, legutoljára, állitólag a belga lobogó alatt, az 1867-iki párisi világkiállitáson, Delcambre Izidor Cruy és társa brüsszeli czégnél volt közszemlére kitéve.
Rokonságban volt-e azonban ez a czég a fenti Delcambreval, arról már nem szól a krónika semmit. Szóval az egészből csak annyi van följegyezve hogy a két gép nagyon is hasonlitott egymáshoz.
Több szemtanutól meg azt a megjegyzést is lehetett olvasni a krónika hasábjain, hogy ez a szedőgép csakis hosszú sorokat volt képes előállitani, továbbá pedig, hogy működés közben fischekben soha sem volt hiány.
Tizenegy évi szünetelés után, csekély javitásokkal ismételten ki lett állítva az 1878-iki párisi világkiállitáson. E javitott, s némileg átalakitott szedőgépről, egy akkori szaklap a következőleg nyilatkozott:
A betük a signaturával oldalvást, a billentyük felett levő függélyes csatornákban, két sorban vannak elhelyezve. A billentyüket a betücsatornákkal egy szabatos emeltyü- és egy ruganyszerkezet köti össze. Minthogy ez magában véve nagyon is nagy teret foglal el, ugy szükségessé vált, hogy a zongorához hasonló billentyü-szerkezet jó szélesre huzódjék, a mi pedig már a gyors munkának nagy hátrányára van. A vezetődeszka hátul van elhelyezve, mi által a szedő már is képtelen arra, hogy a netalán előforduló szabálytalanságokat gyorsan észrevegye. A betük egy gyüjtőkerékre jutnak, a mely mechanikus hajtással folytonos mozgásban tartatik; a gyüjtőkerékről pedig a csatornába jönnek, a honnan aztán a gyüjtőkerék azokat a kirázónak a hajójára helyezi. Ezen gyüjtőkerék a szedőgépnek a leggyöngébb szerkezete, miért is gyakran megtörténik az, hogy ha a szedő esetleg rajta gyorsabban akarna dolgozni, akkor a kerék egyszerüen azért, mert a munkát nem győzi, fölmondja a szolgálatot s a betük pedig egymásután szépen kihullanak.
Ezt a nyilatkozatot ugyan a gép feltalálója megakarta czáfolni, de sajnos nem sikerült neki.

Young James Hadden.
Young James Hadden, ki előzőleg Londonban kereskedő volt, 1840. október hó 7-én, a franczia kormánytól szabadalmat kapott, egy szedő- és osztógép szerkezetének az összeállitására. Megjegyzendő, hogy Young hosszabb ideig tulajdonosa volt a londoni és antwerpeni nagy gyapot- és vászonszövő-üzletnek is.
A találmányának a megvalósitása körülbelül 120.000 koronájába került, és mivel az aberdeeni és invernessi szövődéknek is a tulajdonosa volt, irigyei ráfogták, hogy gépje a szövőszékek mintájára készült.
1862-ben, a londoni világkiállitáson Mitschel által kiállitott gép mellett, az övé is ki volt állitva és állitólag az egész kiállitás alatt működött is. Mechanikai szerkezetére nézve azonban egészen eltérő volt a Mitschel- és a Sörensen-féle gépektől.
Young rövid idő alatt háromféle gépet szállitott és pedig: szedő-, tördelő- és osztógépet.
A szedőgép, azzal a különbséggel, hogy a billentyük mindjárt betükkel is el voltak látva, elől teljesen egy zongorához hasonlitott. A zongora felett egy keskeny, tetőirányos s fiókokkal ellátott állvány volt; a hol minden fiók azzal a betünemmel volt megtöltve, a melyet az ő billentyüje jelzett. Ha most már egy billentyü megnyomatott, akkor csakis abból a fiókból jöhetett ki a betü, amelylyel a megnyomott billentyü összeköttetésben volt.
A billentyü megnyomása következtében az előhivott betü egy csatornába csuszott. Minden egyes betünek külön csatornája volt, a melyek félszegü sik lapon voltak elhelyezve és minden egyes betü csakis ezeken a csatornákon keresztül juthatott el a főcsatornába. A főcsatornán egy hasadék volt látható, a melyen a billentyüzés következtében előidézett betüknek állva kellett keresztül haladniok. A csatornán levő hasadéknak azonban egy folytatása is volt, a mely egy vágányból állott, a melyen az állva odajutott betük szép sorrendben egymás mellé sorakoztak mindaddig, mig csak a vágány meg nem telt. Minden megtelt vágány egyszerüen egy ujjal cseréltetett ki. Ha azonban előfordult az, hogy a szedő szórakozottságból nem figyelt annak a megtelésére, akkor őt szedés azonnali abbahagyására egy csengetyüjelzés figyelmeztette. A kiállitás ideje alatt a bizottságnak alkalma volt a gép működését több izben megfigyelni és azt hiszem, hogy csakis ezen megfigyelés alapján hozhatta azt az itéletet, hogy a Joung gépen egy pár heti gyakorlat után óránkint bárki 12.000-15.000 betüt is szedhet.
A mi a tördelőgépet illeti, az a sorzót helyettesitette, s lényegében véve csak egy egyszerü sima vasasztalból állott. Ezen az asztalon egy keret volt, a melyet tetszés szerint hol keskenyre, hol megint széles alakra lehetett igazitani. Volt azonban ennek a tördelőgépnek egy hintaszerü felső része is, a mely jobban egy szedőszekrényhez hasonlitott és a mely aztán hol lefelé, hol felfelé volt mozgatható.
A szedőnek itt elegendő helye volt arra, hogy a hosszu soraival megtelt hajóját szépen oldalvást elhelyezhesse. Mert hisz középen volt csak tulajdonképpen az a szerkezet, ahol a szedő nemcsak az egymás után érkező hosszu sorokból, szükségelt egyenlő sorokat alkothatta, hanem szépen még a korrekturát is elvégezhette.
Ha egy sort rendesen kizárt, elkészitett s abban az esetleges korrekturát is elvégezte, akkor egyszerüen csak megnyomott egy billentyüt s a kész sor azonnal helyet engedett a következőnek, vagyis jobban mondva: eltünt. A kiállitás bizottsága a gépnek a képességéről többek közt azt a nyilatkozatot adta le, hogy óránkint csak 5000-6000 betüt képes kizárni, miért is minden egyes gépszedőnek a munkájához három kizárót kellett volna alkalmazni.
Az osztógép mikénti müködése szoros összeköttetésben állt a betükön levő signaturákkal. A betük signaturái háromfélék voltak és pedig: 71%-a csekélyke, mint a mostani irásfajokon is szokásos kis signaturát kivánt; 20%-a pedig már két vágással volt ellátva; végül 9%-a, vastagságukra való tekintettel, nagyon is széles signaturával voltak ellátva.
Az osztógép végén, körülbelül egy férfimagasságban, nyolcz vágánynyal egy kis tábla volt látható, a melyen a sorok egymásutáni sorrendben szépen elhelyeztettek. A nyolcz vágány előtt pedig fából készített, nyolcz fogacskák voltak láthatók, a melyek a gép által, hol előre, hol hátra mozgattattak. Az előnyomulásnál, minden egyes fog megragadta a sorának az első betüjét, mig ellenben a visszavonulásnál már felemelkedett alóluk egy kis billentyü, a mely egy erős mozgással máris a fogak alul felszabaditotta a betüket. Természetes, hogy ezáltal a fentlevő betük mindig jobban és jobban előtérbe juthattak, minek következtében a megragadtatásuk is könnyebb szerrel járt.
A billentyü segélyével felszabaditott minden egyes betü, az éllapon át, egy felülről felnyitott sorba jutott. Az összes sorok egy végnélküli szalagon feküdtek, a melyek, a fogak folytonos mozgása következtében, fekmentes helyzetben, a jobboldali sarokba torlódtak. Ha a fogak a dél és északi részen mozogtak, akkor a szalag a fiókokkal együtt mindig nyugatról délfelé húzódott. Minden egyes betünek, mint az már emlitve is lett, egy vagy több signaturája volt, és minden betün a signatura más-más helyen volt.
A fiókok, a folytonos mozgás következtében a benlevő betükkel együtt, tovahaladtak mindaddig, mig csak egy táblára nem jutottak, mely a tábla a betük signaturáihoz megfelelően, több helyen lyukacsos volt.
E táblán a legnagyobb gyorsasággal mozogtak ide s tova apró kis karmocskák, a melyeknek a tábla alsó részén még egy kis kapcsuk is volt elhelyezve. Ha például a betü ugy jutott mindjárt táblára, hogy a bevágása beleillett a tábla vágásába, akkor a betü vágását a karmok kapcsának a táblavágáson át okvetlen megkellett csipni, vagyis azt a helyzetéből kirántani és egy harántos csatornába sodorni.
Ha ellenben a betü vágása nem egyezett meg a táblavágással, akkor természetes, hogy a karmok kapcsa azt nem is csiphette meg, minek következtében az kénytelen volt az utját mindaddig folytatni, mig csak a helyes, neki illő vágáshoz nem ért. Az ily módon lejutott betük egy vágányra kerültek, a honnan azonban, a billentyük müködése folytán ismét visszajutottak a szedőszekrénybe. A bizottság az osztógép képességét két fiu segitségével, óránként több mint 18.000 betünek az elosztásában állapitotta meg. Lehetőnek tartatott azonban még az is, hogyha esetleg a gép idővel nagyobbittatnék, hogy az akkor még egyszer annyi betünek az elosztását képes lenne eszközölni.
A szedő- és tördelő gépet bármilyen irásnemnél is lehetett alkalmazni, mig ellenben az osztógépet már csak akkor lehetet igénybe venni, ha a betü szignaturái a tábla vágásaival mindenben megegyeztek. A fiókokat itt épp ugy, mint Delcambre és Mitschel gépeinek a csatornáit külön-külön tölteni kellett. A 40-es évek elején e gép képességét a kézimunka tizszeresére becsülték. Az ára 300 louisdor volt.
Érdemes végül még megjegyezni azt is, hogy a Joung-féle gépnél a vágányszalag a melyről a betük bejutottak, a közepén volt, továbbá pedig, hogy a középső fiókból a betük rövidebb ut de ugyanannyi idő alatt értek helyükre, mint a szélső fiókokból. Az utóbbi fiókoknak a betüi talán azért, mert a kis csatornáknál, a melyen keresztül kellett nekik haladniok, különféle kanyarulatokon mentek keresztül, de azért mindig ugyanannyi idő alatt értek rendeltetésükre, mint a melyek a középen voltak.

Mazure N.
Mazure N. 1841-ben kisérletezett egy szedőgép szerkezetén. Minthogy előre látta, hogy fáradsága kellő eredményre nem vezet, ennek következtében jónak látta 1842-ben Gaubert Etienne Robert, párisi tanárral szövetkezni, minek folytán 1842. nov. 30-án már is szabadalmat nyertek a franczia kormánytól egy „Gerotyp” nevü szedő- és osztógépre. A gépnek a részletes leirását már Gaubert Etienne Robertnél ismertettem.

Neus W. H.
Neus W. H. Würtzburgban, Bajorországban, 1844-ben szabadalmat kapott egy 92 billentyüvel ellátott szedőgép-szerkezetre. A gépnek minden egyes billentyüje szükség esetén egyszerre három betücsatornával is érintkezett, miáltal állitólag háromféle irásnemből is lehetett vele szedni. A szedőgépen levő billentyük e szerint egy nagy orgonaváltozathoz hasonlitottak, de hogy a gép valahol üzemben volt-e, arról hallgat a krónika. A mi a szerkezetnek bővebb leirását illeti, arról egyáltalában semmi adat sem maradt az utókornak.

Chaix A. N.
Chaix A. N., a ki a 40-es évek elején egy elismert nagytehetségü párisi könyvnyomdász volt, 1844. május 22-en a franczia kormánytól öt évre szabadalmat kapott egy szedő- és osztógép szerkezetének az összeállitására. A hannoveri iparegyesület Kamarch igazgatót és dr. Rühlmann tanárt küldte ki az 1844-iki párisi iparkiállitásra, a kik a beterjesztett jelentésükben többek közt Chaix A. N. kiállitott szedőgépjéről is homályosan megemlékeztek. A gép állitólag hasonlitott a Delcambre és Joung-féle szedőgéphez, de már a szerkezetéről a mi az utókort legjobban érdekli, arról már egy szóval sem emlékeztek meg a jelentésükben, s igy talán az forgalomba se volt.

Gallien I. V.
Gallien I. V., Armengand C.-vel egyesülve 1844. deczember 17-én a franczia kormánytól 15 évre szabadalmat kaptak, egy Coptotype Gallien nevü gép feltalálására. Sajnos azonban, hogy e gép szerkezetéről éppen csak annyit emlit meg a krónika, hogy öntött és szedett is egyuttal.

Kliegl Frigyes.
Kliegl Frigyes, némely szaklapok szerint: János vagy Péter, bajai származásu s pozsonyi technikus volt; a negyvenes évek végén a pesti iparkiállitáson egy szedő- és osztógép modellt mutatott be, a melylyel az érdeklődők sorában oly nagy feltünést keltett, hogy a nyert szabadalom kihasználására hamarjában egy részvénytársaság is alakult. De mivel a gép még sem vált be teljesen, igy az egyszerüen a muzeumba került, miért is erről éppugy hiányzik minden bővebb adat, mint az előbbiekről.

Mitchel G.
Mitchel G., a ki Brooklinban New-York mellett született s az 50-es évek végén feltalált egy szedő- és osztógépet, a mely meg a 60-as évek előtt, ugy Amerikában, mint Angol- és Skótországban nagy elterjedtségnek örvendett. Mitchel 1862-ben elvitte gépjét a londoni kiállitásra, a hol a Delcambre és Joung-féle szedőgépekkel felvette a versenyt, mely alkalommal a használhatósága fényesen be vált, miért is a bizottság őt a kiállitási nagy éremmel tüntette ki.
Mitchel legelső szedő- és osztógépjét 1857-ben Trow és társa, New-York legnagyobb könyvnyomdája szerezte meg s hozta is müködésbe. E czég az 1857-iki évi jelentésének, a rendkivüli kiadások rovatában, e gépről csak annyiban tesz emlitést, hogy az érte előirányzott összeget a folytonos használat következtében rövid idő alatt behozhatja, a mit különben a rövid tapasztalat is már bebizonyitott és pedig úgy, hogy két kéz segitségével négy gyors szedőnek a munkáját képes elvégezni.
Egy német szaklap munkatársa szintén Londonban látta e gépet kiállitva s a következő érdekes megjegyzést tette róla: E szedőgép csaknem mindenben hasonlit az irlandi Mitchel John által Párisban, Bécsben és Londonban kiállitott szedőgéphez; miért is nincs kizárva, hogy a feltaláló az előbbinek testvérje lett volna, aki esetleg segédkezett is neki a gép befejezésénél. Ami az osztógépet illeti, az egészen uj találmánynak mondható ugyan, de azért mindkettő kitünően müködött. Minden egyes európai feltalálónál eddig a betük egy függélyesen álló csatornákba vagy csövekbe jutottak, a melyek épp ugy, mint az orgonasipok, futottak le a billentyükre, a melyeknek a sarkhegyén képződtek a végnélküli sorok. Mitchelnél ellenben a betük, futószalagokon, fekmentesen haladnak s végnélküli sorokká képződnek, a melyeket aztán a szedők a sorzóban rendes sorokká tördelnek.
Az osztás, a mely szintén csaknem minden emberi segitség nélkül történik, bámulatra méltó. A betük oldalvást egy behasitott szélü, mindig tengelykörül forgó körkorongba jutnak, a honnan minden egyes betü, a körkorongnak folytonos forgása következtében egy nyiláson át a csatornába, a csatornából pedig szépen a szedőszekrénybe esik. Minden tévedés már előre ki van zárva, mert a körkorongon levő fehér szegecskék, a melyek nemileg a betük signaturáinak is megfelelnek, minden egyes betünek a csatornáját mar oly biztosan jelzik, hogy semmi esetre sem juthat az A betü a H fiókba, a V pedig az R fiókba.
A bizottság a hivatalos értesitőjében a következőleg emlékezett meg Mitchel gépjéről: A gép 39 billentyüvel és ugyanannyi csatornával fekmentesen egy háromsarkot képez. Minden egyes billentyüt sárgaréz köti össze a csatornájával, a mely csatornák a gép felső részén párhuzamos sorirányban állnak egymás mellett. A billentyünek a megnyomása következtében a csatornából kiszabadult betü egy végnélküli szalagra jut, mely a körkorong forgása folytán mindig mozgásban van. E szalagról azután, egy sárgarézből készült ejtőkészüléken át, egy másik végnélküli szalagra esik, a mely a háromszögnek a fenékátfogóját képezi, mig végül innen aztán a szedőkerékre jut. A szedőkerék minden egyes rákerülő betüt előre taszitja és ily módon a következőnek helyt ad. Igy keletkeznek a betükből a szavak, a melyek a legnagyobb gyorsasággal a sorzóba állitva, kivánt sorokká alakittatnak s aztán egy zárjel alaku szedőlénia segitségével onnan soronkint elemeltetnek s oldalakká alakittatnak.
Két betü sohasem jöhet egymással összeütközésbe, mert a szalagok szerkezete, daczára a különböző hosszuságuknak, egy bizonyos átmérőgyorsasággal, minden egyes betüt, a mint az a billentyüje által megérintetik, máris a legnagyobb gyorsasággal és a legnagyobb sorrendben juttatja helyére. A gép óránkint 21.600 betüt képes szedni, vagyis minden másodperczben 6 betüt. De miután még az emberi ujjak is képtelenek folytonosan ily gyorsaságot kifejteni, ugy az az óhaj fejeztetett ki akkor, hogy egy gyakorlott műtőnél, a kizárást és korrigálást is beleértve, elegendő, ha a gép naponkint 25.000 betüt szed. Hiszen már ez is több mint kétszerese a közönséges kéziszedésnek.
A kinyomott és osztásra szánt irás az osztógépben egy hosszu csatornába helyeztetik, ahol az egy ide-oda mozgó rézujjal mindig előbbre és előbbre tolatik. Ez az ujj elsősorban is minden egyes betüt a sortól elold és csak aztán taszitja azt, egy oldalt bevágott, fekmentes dob területére. E dobnak a mélyedéseiben szegecskék vannak elhelyezve, a melyeken a betük vágásaikkal megakadnak. Itt is csak mindig egy-egy betünek van helye. Minden egyes megérkezett betü amint az az ő szegecskéje által leemeltetik, egy kissé előre tolva s a következőnek helyet engedve, azonnal a helyére vissza esik.
A csatornák ily módon óránkint 8000 betüt fogadnak be, mely betűket aztán a gépet kiszolgáló fiu a szedőgépnek szolgáltat át. E két gép, azzal a különbséggel hogy folytonosan irással kell ellátni, nagyon is automatikus. Nemcsak nagy időmegtakaritók, hanem a betük kopását is olyképpen védik, hogy a fej sohasem érintetik.
Egy másik szakiró megint következőképpen nyilatkozott a gépről: E gép csak annyiban hasonlitott a Joung-féle szerkezethez, hogy szintén billentyükkel volt ellátva, de a betük már a billentyük megérintése következtében nem orgonasipcsöveken, hanem végnélküli szalagokon, szárnyalaku hosszuságban jutnak a ferde sikra. A gép müködését két hengernek a folytonos mozgása tartja fenn, a mely a betüket egymásutáni sorrendben egy keresztbe futó szalagnak szolgáltatja át, a mely aztán azokat, ugyanazon sorrendben egy sárgarézből álló sorzólapra juttatja. E gép azért még mindig nagyon távol áll a Joung-féle géptől, mert egyszerüen csak a kis (courrent) betüket és a gyakrabban előforduló irásjeleket szedi ki, mig ellenben a nagy (verzal) betük részére mindig nincs billentyüje. Miért is ezeket mindig a gépnél alkalmazott szedőnek kell beleszedni, vagy pedig az összes verzál betük a nyomantyu alá egy kis szekrénybe vannak helyezve, a melyből aztán a szedő a szükségelt nagy betüt mindig kiveszi és azt e czélra külön alkotott csövek valamelyikébe dobja, miáltal az a többi betükkel, szép sorrendben egyszerre ér ki a sorzóba.
Megjegyzendő még, hogy az osztószerkezeten levő keréknek a fogai minden egyes betüt mindaddig tartanak, mig csak az, a hasonló szignaturáju szegecskét nem érintette. Az osztógép ha gőzzel lesz hajtva, csak egy fiut igényel, a mely az osztandó szedést szolgáltatja, valamint a megtelt tereket is kiüriti. Ezt a gépet, mely óránkint 8000 betüt képes elosztani, minden nyomda megszerezheti. Végül megemlitendő meg az is, hogy a szedőgép csatornáit, éppugy mint Delcambre s Joung-nál, mindig egyenkint kellett megtölteni. A szalagok keringése egy fogantyu forgása által, vagy kézzel, vagy pedig gőzzel eszközöltetett.

Hattersley Róbert.
Hattersley Róbert, manchesteri gépészmérnök, feltalált egy szedő- és osztógépet, a melyet a saját nevéről el is nevezett. Hattersley-nak ez az eszméje egy nyomdában támadt, midőn egy alkalommal huzamosabb ideig egy szedőt szedés alkalmával megfigyelt. Látván az idegölő munkát, melyet szegény végzett, továbbá pedig azt, hogy kezeit folyton ide s tova kell nyujtani, gondolkodóba esett, hogy miképpen lehetne ezt az egyszerü kézimunkát egy alkalmas gépezettel felváltani. Hosszabb gondolkodás után tervét megvalósitotta. Gépje azonban semmiben sem hasonlitott az eddig már feltalált szedőgépekhez. Főképp az ő vezetőlemeze, a mely fedéllel volt ellátva, és a melyet egy vetélytársa is alkalmazott, nagyszerü volt.
Hattersley a gépjén már az ötvenes években dolgozott és daczára a folytonos ajánlgatásnak, azért még sem hódithatott magának egy oly teret, hogy gépjével jövőt biztositson magának, vagyis hogy az kifogástalan legyen. Megjegyzendő, hogy a használható osztószerkezetével csak 1874-ben készült el teljesen.
E szerkezet nélkül azonban a szedőgépje sem volt igen használható, vagyis e nélkül nem volt az egészen tökéletes. A legelső szedőgépje Londonban Bradburg és Evans czég nyomdájában, 1859-ben lett a nyilvánosságnak bemutatva, a melyről egy jelen volt szakiró a következő nyilatkozatot tette közé: A betük egy asztalhoz hasonló állványon, szép sorrendben, egymás mellett álltak és egy gyenge nyomás elegendő volt mindig arra, hogy a kivánt betü egy nyiláson keresztül, a sorzóba jusson. Bármelyik szedő három nap alatt teljesen begyakorolhatta magát, vagyis e rövid idő és gyakorlat után is már oly gyorsasággal tudott dolgozni, hogy 3500 betüt is képes volt óránkint szedni. Természetes, hogy hosszabb gyakorlat után 5000 betüre is felvitte óránkint. Meg volt azonban e gépnek az az előnye még, hogy hibák nagyon is ritkán fordultak elő rajta, miért a korrektura máris kevesebb időt vett igénybe.
Hattersley mindaddig javitgatta gépjét, mig csak egy teljesen alkalmas, kifogástalan szerkezetet nem hozott létre és midőn ez neki végre sikerült és ő ez által képes lett volna magának nagyobb működési teret hóditani; akkor ismételten vetélytársai léptek előtérbe és a nyomdatulajdonosokat ugy előszóban, mint hirlapi közleményekkel tévutra vezették.
Hattersley szedő- és osztógépjén többek között egy szakiró és dolgozott, aki a gépről irt közleményében azt állitotta, hogy az általa eddig látott szedőgépek közül ez müködött legjobban és legsikeresebben. Azt, hogy Hattersley szedőgépjénél a kender- és gummizsinórt használta legszivesebben, annak lehet tulajdonitani, hogy ő ezáltal az esetleges akadályokat könnyebben vélte elháritani. Magától értetődik, hogy akkor még a géphez szükségelt anyagot nem lehetett mindenhol egyenlő jó minőségben beszerezni miért is mindenből elegendőt kellett mindig készenlétben tartani, ami pedig eleinte nagyon nehéz volt, mert az akkori nyomdákat az ilyen beszerzésekre nehezen lehetett rászoktatni.
Az egész billentyüzet egy teljesen uj rendszer szerint, gömbölyü, házi sürgönyökhöz hasonlóan volt szerkesztve. A leggyakrabban előforduló betüknek a billentyüi csak egy pár hüvelyknyi átmérőt foglaltak el és mind egy körben voltak elhelyezve. Az összes billentyük körülbelül 8-10 hüvelyknyi helyet vettek igénybe. Bármely billentyünek az ujjal való egyszerü megérintése következtében a betü azonnal az ő csatornájába csuszott, a honnan pedig egyenesen a sorzóba jutott. Minden egyes betü a szedő szeme előtt vonult el a csatornába, innen pedig a sorzóba.
A középső ujjal megérintett billentyü, valamint a vele összeköttetésben levő sarokemeltyü minden egyes nyomása következtében, a hengereken futó kenderzsinórokon levő nyomó is meghuzatott, miáltal az elől levő betü egy fekmentes csatornának épp oly betüvastagságu nyilásán át máris a vezetőlemez egyik horonyára taszittatott.
Mint mar emlitve lett, a betücsatornák fekmentesen voltak elhelyezve, még pedig ugy, hogy a betü feje mindig fölfele állt, miáltal a szedő a betükészletet mindig egy pillanat alatt rendezhette, mintha csak az az öntödéből jött volna. Ha a szedő csak némi figyelmet is forditott munkájára, akkor nem lehetett rá eset, hogy csak egy betü is megforditva, vagyis fejre állitva került volna a sorzóba.
A horonyok sokféleképpen jöttek össze a vezetőlemezeken, még pedig azért, mert azoknak a hosszusága ugy volt beosztva, hogy egy betünek se legyen rövidebb utja, vagyis mindaddig, mig csak a betü meg nem taszittatott, nem érhetett a sorzóba. A keret gummizsinórokkal volt áthuzva, a melynek mindegyike a nyomónak a fejével volt összekötve. Ha a nyomó, a kenderzsinór huzása következtében, a mely egy kapocsba volt erősitve, kényszeritve lett leereszkedni azért, hogy az alatta levő betüt a csatornájából a vezetőcsatornába taszitsa, addig a felső kereten levő leszoritott gummizsinór mindig a betüt a rendes helyzetbe felhuzta.
A keret, mint már emlitve lett, gummizsinórokkal volt áthuzva, a melyek mindegyike a keret felső részén külön be volt szoritva, az alsó részen pedig egy kis fagöröndön át a betücsatornák hátsó részéhez értek, itt minden egyes betünek külön vasretesze volt, a mely minden csatornát elzárt. Ezen elzárás által ruganyossá vált a retesz, minek következtében a csatornában levő utolsó betü egy nyomó folytán mindig a szedendő sor többi betüjéhez, vagyis a kimenet felé szorittatott.
A csatornának az alja, a betü vastagságához mérten, ki volt vágva, minek következtében ennek, a gummizsinórokon kivül, más támoszlopa nem volt, miért is könnyen érthető, hogy a billentyünek a nyomása folytan a taszitó mindig engedett.
A horonyok nyilasánál lefelé gyenge ruganyok és gátlók voltak elhelyezve, a melyek egyes betüknek bármily mozdulatát s lehetetlenné tették ugyan, de azért a vezetőlemez felsőrészen a betük mégis csak a rendes mederbe kerültek. A vezetőlemez legalsó részén a betü egy kis tölcséralaku tartóba ment át, a mely azt, könnyü automatikus mozgás folytán, rendes állásban, a sorzóba juttatta. Egy függélyes ónt, a melynek alsó része bekeritett lappal volt ellátva és a melynek a függélyes mozgásával összefüggésben volt egy fekmentes emeltyü is, ez a jobb végén mindig egy kis lapátalakba ment át. Mindezek a részletek csakis azért tolták a képező sorokhoz az ujabban érkező betüket, hogy a következőknek mindaddig helyt adjanak, mig csak a sor teljesen meg nem telt.
Ha ellenben a teli sorhoz mar csak egy-két betü hiányzott, akkor a csengő mindig jelt adott a szedőnek arra, hogy vizsgálja át az elkészült sort, nem-e fér esetleg még egy szótag bele, vagy pedig, hogy a sor egyszerüen kizárandó. A mint a sor egyszer ki lett zárva, akkor a szedő a csuklóban levő billentyü megérintésével a sort azonnal a hajóra tolta. A hajónak az egyik oldala mozgékony volt, miáltal azt minden szélességü szedésre lehetett alkalmazni.
A csatornák két egymás mellett fekvő lemezeken voltak elhelyezve, a melyek közül az egyik az alsó félszekrényt, a másik pedig a felső félszekrényt tartalmazta, mint az különben Angolországban a kéziszekrényeknél még most is szokásban van. A betük mennyiségére vonatkozólag semmiféle előkészületeket nem ismertek, miért is a gépnél bármily mennyiségü és minőségü betücsatornákat el lehetett helyezni. Mig ellenben számtalan más gépnél észlelhető volt az, hogy annak a szerkezete oly módon volt összeállitva, hogy annak a müködési köre mindig bizonyos mennyiséghez volt kötve.
E gép nyomdakörökben minden tekintetben megfelelőnek látszott, de azért azzal az egygyel sehogy sem tudtak megbarátkozni, hogy a feltalálója miért ragaszkodott annyira még mindig a gummi és kenderzsinórok használatához, holott akkor már csaknem minden gépnél bőrszijat használtak.
A gépnek munka-képességéről maga a feltaláló azt állitotta, hogy egy középszerüen begyakorlott fiu óránkint 4000-6000 betüt volt képes rajta kizárni. E gépnek nagy előnye volt az, hogy kezelését könnyen és gyorsan el lehetett sajátitani. Egy művelt fiu például, ki a nyelvtani szabályokkal tisztában volt és az irásjelek alkalmazása nehézségeket nem okoztak neki és hozzá a kézirat olvasásában is jártas volt, 2-4 hét alatt három ügyes szedőnek a munkáját volt képes elvégezni.
Hattersley az osztógépét csak 1874-ben mutatta be a nyilvánosságnak. E gép a csatornái előtti hajón levő osztani való szedésből, az osztószerkezeten elhelyezett szoritókészülékkel megragadta a legelső sort s azt a lemezre taszitotta. A lemez baloldalán pár fogak voltak láthatók, a melyek a készülékben előálló betüket megérintették, mely érintés folytan a betü a kupalaku fogak egyikébe bele is akadt. E fogakból éppen annyi volt, mint a betücsatornákból, a hosszuságuk pedig megegyezett a hozzátartozó betük vastagságával. Egy fognak a megérintése folytan a készüléknek az alsó részén levő irányzó egy reteszt azonnal kinyitott, minek következtében az előálló betü szabaddá tétetett és ez azáltal csatornájába jutott, a honnan azonban anélkül, hogy ott megfordult volna, szépen a fekmentes csatornába ért, a mely egyuttal a szedőszekrénynek lemezül szolgált.
Az osztó az osztás alkalmával a készüléket mindig az egész jobb kezében tartotta, a jobb hüvelykujját pedig a készülék felső részén látható nyaklóra tette. Az osztandó szedés mindig képpel volt az osztóhoz forditva, miáltal éppugy mint a szedésnél, a folytonos olvasás lehetővé lett téve.
A csatornák éppugy mint a szedőgépnél, két lemezre voltak osztva, vagyis helyezve. Az osztógépnél éppugy mint a szedőgépnél a betük felső és alsó részének volt egy gépezetileg megegyező szerkezete, a mely egymástól távol állt ugyan, de azért az osztó kényelmét annyiban elősegitette, hogy a lemezeken levő betüket mindig gyorsan és pedig a legnagyobb sorrendben szállitotta. A lemezeket az osztógépből, ugy a mint voltak át lehetett helyezni a szedőgépbe, a hol aztán tovább dolgozhattak rajta.
Hattersley szedő- és osztógépének az ára együttesen 3000 frt. volt. Rövid ideig mindkét gépen Bécsben is dolgoztak. Az első gépei közül Brockhaus czég is rendelt egyet, a mely azonban a szállitása alkalmával annyira megrongálódott, hogy Hattersley maga sem volt képes azt többé hasznavehetővé tenni.

Felt Charles W.
Felt Charles (Károly) W., aki az Egyesült-Államokban Salemben született, az amerikai és angol szaklapok szerint egy oly szedőgépet talált fel, mely a sorokat egyuttal ki is zárta. 1861-ben a következő rövid közlemény jelent meg róla egy német szaklapban: Bostonban (Massachusetts), amint azt a Weser lapnak irják, egy Felt nevü egyén egy oly gépet talált fel, mely kivánt esetben, 1000 különféle betüknek bármely mennyiségben helyt adott s egyenlő időben különféle betükből egyszerre két szedést is állitott elő. Óránkint állitólag 15.000 betüt szedett. A szedés kinyomása után a betüket ismét rendes helyükre juttatta; ezenkivül regisztert is vezetett, minek főképpen az az előnye volt, hogy ha esetleg idővel a kinyomott műből egy második kiadásnak az előállitása kivántatott, akkor a szedő a regisztert egyszerüen csak a gépbe illesztette és a betük szedése megint ugy történt, mint az előző kiadásnál. A feltálaló állitólag e géppel a londoni kiállitáson dolgoztatott is.
Egy másik szaklap ellenben azt állitja, hogy Felt 1865-ig nem adott magáról semmi életjelt s igy a gépet sem lehetett látni az 1862-iki londoni kiállitáson. 1865-ben azonban ismét hirt adott magáról, mire a lapok megint a következő rövid közleményt hozták róla: Felt Károly W. Providencziában gépének egyes részleteivel még el van ugyan foglalva, de azért az már mégis a megvalósuláshoz közeleg. Ez a szedőgép a Mitchel és Abdens gépeitől, más módszer szerint egészen eltérően van szerkesztve és a szedést is másképpen teljesiti.
Végül meg 1868-ban egy londoni szaklap a következőket irta róla: „Felt Károly W. Halemban feltalált egy oly szedőgépet, mely a sorokat egyuttal ki is zárja.”
Ezen közleményekből látható, hogy Felt szedőgépe több átalakuláson ment keresztül még pedig: először is 1861-ben egy oly szedőgépről volt szó, mely két szedést szállitott volna egyszerre, 1865-ben már valami szedő- és osztógépet emlegettek; mig végre 1868-ban egy szedő- és kizáró gép lett belőle.
Felt Károly találmányáról idáig terjednek az adatok, miért is ez lehetett az utolsó átalakulása. De hogy e három gép közül forgalomban volt e valamelyik, arról már hallgat a krónika. Mindamellett koczkáztathatnók azt az állitást, hogy egy ideig mégis kellett forgalomban lennie, mert máskülönben nem állapithatták volna meg azt, hogy óránkint 15.000 betüt volt képes szedni.

Alden Timotheus.
Alden Timotheus volt annak a lángeszü feltálalónak a neve, aki az eddigi szedő- és osztógépek feltalálóit semmiféle tekintetben sem utánozta, hanem egészen uj, a saját izlése és tehetsége szerint állitott össze egy szedőgépet.
Alden Timotheus, Yarmouthban az Egyesült Államok Massachusetts kerületében 1819. junius 19-én született. 1836-ban, vagyis 17 éves korában, ment el Albert bátyjához tanoncnak; már akkor is igen tehetséges ifjunak mutatkozott. Nagyon nehezére esett a szedés- és osztásnál a folytonos kinyujtott kézzel való mozgás, munkálkodás és igy alig két évi ott léte után, már is belefáradva, a következőképpen tört ki belőle az elkeseredés: „Ha életben maradok, akkor első főteendőim közé sorolom azt, hogy a szedők részére mielőbb egy oly gépet találjak fel, a mely őket ettől a folytonos kézkinyujtástól, végkimerülésig fárasztó munkától megszabaditsa”. Abbeli félelme azonban, hogy találmányának esetleges gyümölcseit nem fogja élvezhetni, korai volt.
Husz évig folyton fáradozott, törekedett, mig végre 40.000 dollár fölhasználásával s minden segélyforrás kimerülésével 1858. deczember 4-én szellemi megerőltetés következtében, teljesen kimerült.
Találmánya megvalósitásában nagyban támogatta Alden Henry William unokabátyja, aki őt pénzbelileg folyton segélyezte, hogy csak azt már minél előbb érvényesitse és miután idővel az ő jövedelme is teljesen kimerült Kaliforniába ment csak azért, hogy ott az akkor felfedezett aranybányákban minél előbb ujabb vagyonra szert tehessen s igy unokaöcscsét találmányában támogathassa. Ezen ujabb támogatás megint további hét évig tartott.
A szakadatlan munkálkodásnak végre mégis meg lett az az eredménye, hogy az első gépet New-Yorkban a Reeve és társa czég forgalomba hozta. Találmányára Európában és Amerikában szabadalmat nyert, mi által az a régi vágya teljesült, hogy megérhette legalább azt, hogy találmánya annyi küzdelem után forgalomba hozatott. Halála után 1862-ben unokabátyjának Alden Henry Williamnak, sikerült New-Yorkban 100.000 dollár törzsvagyonnal egy részvénytársaságot alakitani, a mely aztán ezzel a korszakalkotó találmánynyal az egész világot ellepte, a minek különben legjobb bizonysága az hogy 1863-ig 36 darabot adtak el belőle.
E gépnek lényeges szerkezete a mint azt a legelső izben bemutatták, következő volt: Egy sárgarézzel behuzott asztal közepén egy fekmentes korong forgott, egy surlócsigával, a melynek átmerője körülbelül 30 hüvelyknyi lehetett. A korong közepén egy 28 hüvelyknyi átmérőjü, erősen álló keret volt, amelynek a külső részén, csiszolt aczélból, 18 gödör volt látható. A keret belső részén pedig kis emeltyük voltak láthatók, amelyek kilenc kis aczélrudacskák által a kilencz aczélpeczekkel hozattak folytonos összeköttetésbe; ennek az összeköttetése folytán a 12 hüvelyknyi átmérőn, az ugynevezett belső registernek a 3 hüvelyknyi szélességü koszoruján, mely szintén surlócsigán forgott, lyukasztattak át. A korongnak a szélén 36 oly készülék volt elhelyezve, amelyet a feltaláló conveyersnek, vagyis átszolgálónak nevezett el. E készülékeknek főkeppen az volt a czéljuk, hogy a felfogott betüket mennél gyorsabban továbbitsák. Minden egyes conveyersnek, vagyis átszolgálónak, aczélból készült kilencz mozgatható ujja volt, amelyek közül mindegyikének a 18 gödörből álló erős kereten volt a müködési tere. A korong körül különféle betükkel 180 csatorna volt látható.
Megjegyzendő, hogy a gyakrabban előforduló betüknek több csatornájuk is volt, miért is ezek közelebb feküdtek a korong és registerkerékhez, mint a többiek. Egy koszorúba mindig harmincz csatorna volt egybefüzve, még pedig oly czélból, hogy a kezelésnél esetleg a kiürült csatornákat egyszerre harminczával lehessen elemelni, s azt ujabb harminczczal egyszerre pótolni. Az asztalféle szedőgép és a szedő közt látható volt még egy kis ládika is, amelyen 154 billentyü volt és minden billentyün egy bizonyos betű jelezve.
Az egész nyomantyu kilencz aczélrudacskával, registerkerekekkel és kilencz aczélpeczekkel volt ellátva. Ha most a szedő egy billentyüt megérintett, akkor annak a jelzése egyenesen az aczelrudacskákon keresztül a registerkerék felé irányult, amelynek a fordulása aztán az aczélrudakhoz erősitett aczélpeczkeket és a kis emeltyüket is müködésbe hozta. E müködés által a keret gödreiben, valamint a registerkerék aczélpeczkei közt levő kis aczélujjak között is már némi összeköttetés jött létre.
Ha a korong fordultával az átszolgáló ahhoz a csatornához ért, mely a nyomás folytán jelzett betüt tartalmazta, akkor az megállt, az aczélujjacska pedig, az erősen álló keret üregébe bukott; az aczélujjacskától az átszolgáló a betüt felvette, amely aztán a koronggal mindaddig fordult, mig csak azt egy hosszu, de egyuttal mély, s éppen a szedő előtt levő vezetőcsatornába le nem tette.
A betük mozgása csak akkor lenne kellően érthető, ha látnók és tudnók, hogy az összes betük oldalvást, ahol a rendes signatura szokott lenni, mi czélból tartalmaztak 3-9 különféle bevágást. A középső bevágás például, egy dülényhez hasonlitott, amely állitólag egy rugacska felvételéhez szolgált; ez által minden egyes betü megkülönböztetik, s a rendes állásban megtartatik. A betü többi bevágásai számarányukhoz és különbözőségükhöz mérten, számtalan kapcsolatot tartottak fenn, miért is egy betü sem téveszthette el a másikat. Az ilyen különbözeten alakulhatott aztán az aczélrudacskák, peczkek és az ujjak folytonos mozgatása is. A betűk a már emlitett vezetőcsatornában gyültek össze hosszu sorokká, ahonnan aztán kiemeltettek és a szükséges rendes sorokká alakittattak át s zárattak ki. Ez utóbbi munkának az elvégzéséhez egy tördelőhajó szolgált segédeszközül.
Az osztógép ugyanolyan átszállókkal volt ellátva, mint a szedőgép. Mindjárt a gép nagy korongján volt egy nagy osztóhajó elhelyezve, amelyen rendesen az osztandó szedés állott. A legfelső sor mindig baloldalról került az osztóba, ahol a betük egymástól egyenkint elválasztattak, minek a megtörténte után az osztó mindig az átszolgálónak adta át azokat, amely aztán az előbb vázolt mechanikai előkészületek folytán, az illető csatornákba osztályozva, bevezette.
Sajátságos volt Alden találmányánál még az is, hogy a gép a teljesen önmozdonyu eljárás következtében, egyidejüleg szedett és osztott is és pedig olyképpen, hogy mialatt az előtérben levő csatorna a betüket a szedéshez szolgáltatta, azalatt az idő alatt, az átszállitótól hátul egyszerre az osztandót is mindig átvette. A 154 billentyü között volt számtalan olyan is, amely logotypokat, vagyis összetett betüket, mint például: and, that, this, ing stb. is tartalmazott.
Alden gépén 1864-ben még Mackay mérnök is számtalan javitásokat eszközölt, aki Alden törekvését különben is nagyban elősegitette őt fáradhatlan müködésében, tehetsége szerint anyagilag is segélyezte. Ezen javitásoknál a főtörekvés az volt, hogy a gép gyorsaságát, valamint az előállitásnak a mennyiségét is emeljek. Eredetileg a gépnek 36 átszolgálója helyett csak 16 volt, amelyből nyolcz a szedésre, nyolcz pedig az osztásra volt szánva. A nagy korong perczenkint ötször forgott, minek folytán a gép perczenkint 40 betüt volt képes szedni, s egyszersmind ugyanannyit osztani is. Állitólag Alden is már keveselte az átszállitók számát, s azért gyorsaság szempontjából maga is arra törekedett, hogy az átszállitók számát 16-ról 24-re emelje, miáltal a gép már is perczenkint 40 betü helyett 72-őt lenne képes szedni és osztani.
A folytonos javitgatás következtében egy gyakorlott szedő, az Alden gépen tiz órai munkaidő alatt 40.000-60.000 betüt volt képes szedni. Igaz ugyan, hogy a gép ára csak 800 dollár volt, ami azonban akkor egyedül csak annak volt tulajdonitható, hogy a nagy háboruk következtében a papirdollároknak az értéke tetemesen csökkent.
Emlitésre méltó végül meg az is, hogy az Alden-féle gép kézi vagy gőzerőre volt utalva, miért is nem tételezhető fel az, hogy a szedőnek talán meg a lábitón is kellett volna müködnie.
Az 1876-iki amerikai hirlapok szerint egyes mérnökök valamint feltalálók azon gondoskodtak, hogy nem lenne-e lehetséges a különböző városokban működő szedőgépeket a táviró mintájára oly módon összekötni, hogy pl. a New-Yorkban előállitott szedés ugyanolyan alakban Bostonban vagy Liverpoolban is megjelenhessen. Természetes, hogy ezen eszme megvalósitása nagyot lenditene a nyomdaiparon, már csak azért is, hogy a lapok nagyobb fontosságu dolgokat, valamint képviselői beszédeket egész terjedelmükben hozhatnák.
Ha mindjárt Alden, Sörensen elődjének némely eszméjét el is tulajdonitotta s ezáltal talán az ő találmánya némileg gyarapodott is, azért az ő gépét mégis nagy haladásnak lehetett már akkor tekinteni. Mert utolvégre eszméket könnyü terjeszteni, de azokat kidolgozni, megvalósitani és érvényesiteni, ahhoz aztán már igazán nagy tehetség, birka türelem és végül még sok pénz is szükségeltetik.

Heintz N.
Heintz N., a ki Münchenben állami tanácsos volt a 60-as évek elején, állitólag egy nyomó- és szedőgépet talált fel. Egy szükszavu szaktudósitás nyomán azonban annyit lehetet róla feljegyezni, hogy Heintz ezt a gépét 1862-ben, a londoni kiállitáson akarta bemutatni. A gép szerkezete nagyon egyszerü volt, a betük többnyire szótagokból és szavakból állottak, a gépnek a különös berendezése folytan azt lehetet következtetni, hogy rajta rövid gyakorlat után bárki is képes volt egy pár óra alatt egy egész ujságoldalt kiszedni és kinyomni. A gép fenti elnevezéséről az első pillanatban esetleg azt lehetne következtetni, mintha az előbb nyomott volna és csak azután szedett?? A betük is az eddigiektől egészen eltérőek voltak s inkább a sürgönyöknél használhatókhoz hasonlitottak. Felső Bajorország kormánya az 1862-iki rendeleteit állitólag ezen a gépen nyomatta.

Menschik E. E.
Menschik E. E. Pilsenben, Csehországban egy ottani lap (1877-ik évi szept. 3. és 4. számai) szerint egy oly gépet talált fel, amely az eddigi feltalálóknak a rendszerétől teljesen eltérőleg inkább a betümintaképzést követte.
E gépnek az előkészületén egy fekmentes tengely körül egy mozgó kerék volt látható, a melyben az összes betünemek vagyis az a-b-c (számszerint 120) mozgathatóan el voltak helyezve és azok egy billentyü folytán szoros összeköttetésben állottak egymással. Ez alatt volt tulajdonképpen a folytonos mozgásban, egy háló-féle szövetre mázolva, ez pedig egy táblára felhuzva a képzelt anyag. Az egész anyag körülbelül egy evőtányér nagyságu volt; a melynek a kiterjedésében háromféle irás rejlett.
Menschik maga is elismerte, hogy az 1867-iki párisi világkiállitáson Sweet B. John szintén egy ilyen szerkezetü szedőgépet mutatott be, de azért a kizárólagos jogot ő mégis csak magának vindikálta, mert állitólag ezen eszmének a megvalósitásán ő már 1865-ben dolgozott. Egyébiránt ezt Holdke is bizonyitotta oly módon, hogy Menschiknek e találmányáról már 1864-ben is lehetett egyes lapokban olvasni. Menschik egy szaklapban felemlitette, hogy 1870-ben Hermann Manó, az osztrák kereskedelemügyi miniszterium hivatalnoka szinten magáénak akarta vallani az ő találmányát és csak nagy küzdelmek árán tudta ő az igazát megnyerni. Minthogy azonban folytonos pénzzavarokkal küzdött, képtelen volt találmányát kellőképpen érvényesiteni.

Holdke.
Holdke, a ki amerikai származásu volt a 60-as évek elején talált fel egy betülemez (matricza) szedőgépet. E gépről a Pester Lloyd, anélkül, hogy egy adatbeszerzési forrást is közzétett volna 1864-ban következőleg nyilatkozott: Az első szedőgéptől kezdve a mai: Holdke által feltalált szedőgépig, daczára, hogy ez is előzőleg számtalan ujitáson ment keresztül, azért biztos talajra még sem akadhatott. Holdke ugyan a gépek folytonos javitásairól tudomással birt és tudván egyszersmind azt is, hogy az összes eddig feltalált gépek mindössze csak hosszabb-rövidebb ideig voltak müködésben voltak, de azért ő mégsem nyugodott, hanem valami ujabbal akart kedveskedni, még pedig oly szerkezetü szedőgéppel, a melyhez összesen csak egy a-b-c szükségeltetett, és a mely a betüket egyuttal le is nyomta.
A Holdke által szerkesztett gép egy közönséges faasztalhoz hasonlitott, melyen egy koszoruhoz hasonló kör látható, abban pedig 160 zongoraféle billentyün különféle betüjelek. Ezen betükoszorut egy kerék által hozták folytonos mozgásba.
A koszoru szélén ugyanannyi betüjel volt látható, mint magán a koszorun s ha most az ember a keresett vagyis szükségelt betü billentyüjét megnyomta, akkor egyuttal egy lábnyomantyuval megérintette már azt a betüjelt is, a mely által az egyuttal egy Kepics-féle táblára is rányomattatott. Tehát önmüködő, vagyis egyszerü lábnyomantyu segélyével jött müködésbe a tömnyomatyutábla gépezete is.
A Holdke-féle gépen rövid idő alatt egy félig gyakorlott szedő, csaknem annyi betüt nyomhatott le, mint amennyit ugyanannyi idő alatt állitólag még talán hat szedő se lett volna képes elkésziteni.
E géppel eléretett az, hogy az általa készitett betülemezről a betü jelzése egyszerüen leöntetett, épp ugy, mint a mostani tömöntőde eljárásánál szokás. A korrektura és a tördelés is könnyen volt rajta végezhető.
A Holdke-féle találmányt első izben a Flamm-féle tömöntő készülékhez hasonlitották, ami a fenti rövid leirásból itélve, nem is lehetett kizárva. És hogy ez a föltevés lehetséges is volt, a mellett bizonyit először az is, hogy az 1867-iki párisi kiállitáson a Sweet John E. kiállitott gépével azonos volt, másodszor pedig azért, mert Holdke a megjelent közlemények után nem hallatott többé magáról.

Fraser.
Fraser a 70-es években szinten feltalált egy szedőgépet, a mely külsőleg hasonlitott ugyan Hattersley gépéhez, de a belső szerkezete már sokban eltért attól. Gépére 1862-ben szabadalmat nyert, a melyet aztán egyes helyeken forgalomba is hozott. A gép szerkezetére vonatkozólag a következő adatok állanak rendelkezésemre:
A betük fekmentes sorban, csatornákban voltak elhelyezve, vagyis felállitva, a csatornák pedig teknőalaku készülékekhez voltak erősitve, a mely készülékek erős vaslemezekből voltak szerkesztve és minden egyes géphez, hogy az egyensuly fentartassék, két ily teknő szükségeltetett.
A szedendő betűsorok zsinórral, két erős rugóval ellátott forgó tengelyhez voltak erősitve. E rugók a sorokat mindig jobban és jobban a nyomókhoz szoritották, miáltal a soron levő betü azonnal a nyilásnál találta magát és a mely nyilásba aztán már a rugó nyomása nélkül ide leesett. A nyomóknak a hátrészen volt egy elegendő vastagsággal ellátott nyuladékjuk, a melybe a betüsor elbukásánál mindig csak egy betü érintetett.
A billentyüzet a nyomókkal egy emeltyü által volt összekötve, minek folytán eléretett az, hogy pl. ha egy billentyü megnyomatott, a nyomó azonnal lebukott és a sornak az első betüjét a vezetőlemezre szoritotta a honnan aztán az már minden akadály nélkül a sorzóba jutott. Amint az ujj a billentyüről levétetett, akkor a nyomó máris a rendes állásába tért vissza s az eltünt betü helyett pedig már is következőt juttatta előtérbe.
A sorzó emeltyük sorában volt egy keresztrud is, a melyre egy czölöpszerü nyomó volt erősitve. Ez a nyomó minden egyes billentyü megnyomása után egy reteszszelepre ereszkedett, a mely a betüket, ha a sorzóba értek, azonnal a már benlevőkhöz szoritotta, hogy ezáltal következőknek helyt engedjen.
A betüknek vastagsága a nagy változatosság miatt is mint pl. i és a nagy W különös előkészületeket igényelnek. A különféle vastagságu betük miatt a nyomók négy részre voltak osztva és pedig ugy, hogy minden vastagságu betünek meg volt a maga nyuladékja, vagyis nyilása, mely nyilás természetesen éppen csak az azon áthaladó betüvastagságának felelt meg. A csatorna alján levő nyilás, a melyen keresztül a betü a nyomó segélyével, a vezetőlemezre haladt, szintén csak betüvastagságu volt, még pedig azért, hogy azon a billentyü egyszeri megérintésénél csakis egy betü juthasson keresztül.
A vezetőcsatornában horonyok voltak elhelyezve, a melyek szintén bizonyos mélységgel birtak. A horonyok abból a czélból, hogy esetleg az egyik betü a másikba áteshetnék, üveggel voltak befedve. A hornyok különben is ugy voltak szerkesztve, hogy azokban a benlevő betü sem meg nem fordulhatott, sem pedig el nem dőlhetett.
A csatornák pedig ugy voltak egymás mellé állitva, hogy a vékonyabb betükéi a középre, a vastagabb betükéi pedig a gép külső oldalaira jutottak. Az ilyetén való elhelyezésnek az volt a főczélja, hogy a betük, bármily gyorsan érintetett is meg a billentyüjük, azért az mégis csak a rendes sorrendben ért a sorzóba. Mig ellenben ha a csatornák olyképpen lettek volna elhelyezve vagyis nyomattak ugyan meg, mégis előbb értek volna a sorzóba, mint a vékony betük.
Az összes horonyok, egy nyilásba futottak bele a melyben aztán minden egyes betünek, volt az akár vékony vagy vastag, át kellett haladnia. és hogy ennél a nyilásnál is az egyik betü a másikat meg ne előzhesse, vékony aczélpléhből egy nyelvecske volt készitve, a mely arra szolgált, hogy a nyiláson csak mindig egy betüt eresszen keresztül.
A nyelvecske és az üvegfedél közötti tér elegendő tág volt arra, hogy azon a vékony betük szépen keresztül juthattak, mig ellenben a vastagabbnál már inkább e suly játszott némi szerepet, mert ott a soron levő az esetleges tolakodót egyszerüen visszaszoritotta s helyet csinált magának az áthaladáshoz.
A gépnek két sorzója volt és mindegyik ráillett a tartóra, miért is bármelyiket bármikor tetszés szerint ki lehetett cserélni.
A mint az elmondottakból látható, a szedőszerkezet nagyon is egyszerü volt. A betük az egész szerkezetben, már mind sorjában voltak elhelyezve, miért is a szedőnek már egyéb teendője alig akadt, mint a billentyü egyszerü érintése folytan a szükségelt vagyis kivánt betüt helyzetéből felszabaditani, mely aztán ugy saját sulya, valamint a kapott nyomás következtében haladt a vezetőcsatornán át a sorzóba.
A betücsatornákat tartó teknők alatt volt egy könnyü drótból készült, szabadon ide-oda vonuló keret, a mely főkeppen arra szolgált, hogy ha esetleg a teknőből a betük kifogytak, akkor a keret a korcsolyáival együtt azonnal visszahuzatott s az üres teknő pedig eltávolittatott.
Megjegyzendő, hogy az ilyen eltávolitásoknál minden nehezék felemeltetett és minden korcsolya a fordulópont végén mindaddig leforditva maradt, mig csak a kiürült teknő helyett egy teltet nem helyeztek oda. Ennek megtörténtével a keret ismét előtérbe tolatott, miáltal egyszerre felfelé fordult olyannyira, hogy minden korcsolya, reteszével együtt, müködésbe léphetett és a csatornákban levő betük pedig ismét a billentyük nyomása következtében sorokká alakultak.
Az osztógép szerkezete oly változatokat foglalt magában, a melyek szembetünő haladást jeleztek s a melyik után bátran lehetett mondani, hogy ehhez hasonlót még nem szerkesztettek.
A szerkezet elején voltak az osztók és hornyok elhelyezve, a melyekből a betük egyenesen a szedőgép teknőibe jutottak. Az osztógép átmérője számos mozgatható emeltyükkel ellátott billentyü-sorokat ábrázolt. A legfelső sorban levő osztó megkülönböztette a szám és versal betüket a kourrent betüktől, vagyis ebben a sorban éppen csak ezek foglaltattak. A kivetkező sor már a kourrent-betüket 12 szakaszra osztotta, vagyis megkülönböztette a vékonyakat a vastagoktól. Végül a legalsó sor e 12 szakasznak mindegyikéit még külön 8 szakaszra osztotta, miáltal aztán a szerkezeten az irásjelekkel és a különféle spácziumokkal együtt összesen 96 rész volt észlelhető.
A billentyük oly módon voltak elhelyezve, hogy minden szakasz a mennyire csak lehetett nyolcz egyenlő vastagságu betükre volt beosztva.
A mint az osztandó irás a hajón el helyeztetett, az azonnal egy kis fogrudon levő kerék segélyével, előtérbe tolatott és pedig mindaddig, mig csak az első sor a csatornába bele nem esett. Ebben a csatornában aztán, egy keréknek a folytonos müködése következtében az osztandó sor mindaddig haladt előre, mig csak a csatorna végén levő osztóra nem bukkant. És ha ily módon már több sor került a csatornába, melyek aztán együtvéve egy hosszu sort képeztek, kezdődött meg csak a semleges osztás.
Maguk az osztók elő és hátsó részekből állottak, és a melyek szalagokkal voltak egymással összekötve. A szalagok a vezetőlemezeken mentek keresztül és pedig oly módon, hogy a hátsórésznek a mozgása következtében az egyik osztó a másikkal mindig egyöntetüen müködött.
Az osztók az emeltyük segélyével hozattak müködésbe, mig ellenben ezek megint a billentyük megérintése által jöttek mozgásba.
Az emeltyüknek az egyik vége hasadékon keresztül jutott a billentyürudra, mig ellenben azoknak a másik vége az osztók hátsó részével volt állandó összeköttetésben. Minden egyes billentyü a megérintése folytán megnyilt azonnal az emeltyünek az ellenkező része, a mely azután a vele összeköttetésben levő osztóval a lejövő betüt a rendes osztályába vezette, még pedig egy fekvő rudon a rajta megerősitett peczekkel és fékmentes emeltyükkel oly módon, hogy bármely szakasz billentyüjének a megérintése eseten a vele összeköttetésben levő szakaszrud mindig lenyomódott.
A rudak a sarokemeltyük és sodronyok által voltak a középső sorban levő osztókkal összekötve. Bármely rudnak is a lemenése vagy lenyomása alkalmával mindig felnyitódott a kivánt osztó és a 12 főcsatorna valamelyikéből aztán levezette a szükségelt betüt.
A felső osztó ellenben, ha az alsó szekrénynek bármely betüje is megnyomódott, mindaddig nyugodtan maradt, mig csak versalbetü vagy szám nem követte a leeresztését. Ilyenkor a szükségelt billentyü egyszerüen megérintetett s a felső szerkezet működésbe lépett.
Az osztályok részére a rudak alatt volt még egy keresztrud is, a mely hasonlóan minden szakaszrud lenyomásánál, szintén lenyomódott. Ez a kereszt, vagyis vonórud, egy emeltyün feküdt, mely emeltyü az elválasztóval egy sodrony által volt összekötve. Amint tehát egy billentyü megérintetett, az elválasztó azonnal lebukott és az elosztandó sorból a legelső betüt az elosztókkal ellátott csatornákba lökte, innen pedig a szedőgép teknőibe taszitotta.
A mint a betük ezekbe a teknőkbe értek, onnan már is egy csövekhez hasonló taszitókkal, melyek az osztályrudak alsó részéhez voltak erősitve, előbbre tolattak oly czélból, hogy a teknő a következő betük részére, a mennyire lehet, mindig üresen álljon.
Hogy az osztó gépét gyorsabb munkára is lehessen alkalmazni, kilincsek voltak rajta elhelyezve oly czélból, hogy minden osztót nyitva lehessen tartani mindaddig, mig csak ugyanazon szakasznak egy másik billentyüje meg nem nyomódik. Ez által egyszersmind minden egyes betünek idő engedtetett arra, hogy rendeltetési helyére elérhessen.
Az osztórudaknak azonban még egy másik fontosabb müködése is volt, még pedig az, hogy a nyiláson levő rekeszt folytonosan igazitották oly módon, hogy azon a toroktól elvált betük szép sorrendben lemehettek.
Mint már emlitve volt, a betük osztályokra vagyis szakaszokra voltak beosztva; minden szakaszban nyolcz betü volt, a melyek többnyire mind egyenlő vastagságuak voltak. A nyilás is e végből a különböző vastagsághoz volt mérve. Az osztandó sor első betüje, mindig a nyilás reteszére került, a melynek a felső részén egy forgó emeltyü feküdt.
Ugyanaz a szerkezet tehát, mely az osztót kinyitotta egyuttal az emeltyüvel is érintkezésbe lépett és alig hogy a retesz előnyomatott, már is kinyilt, hogy a betük a vezetőlemezre juthassanak.
Fraser az ujabb szerkezeten már több szabályozócsavart is alkalmazott, a mely egy ruganyos emeltyünek ferde lapályán müködött; az utóbbi a reteszt is mindig mozgatta. Minden csavar egy bizonyos betünek a vastagságához volt szabva.
Eltekintve a már elősorolt előkészületektől, a különös szabályzócsavarokon kivül Fraser még a nyiláson is szabályozó csavarokat helyezett el, a melyek főképpen arra szolgáltak, hogy a nyillás szelességét mindig meghatározzák, vagyis hogy a betühöz kivánt nagysághoz táguljanak avagy összehuzódjanak.
Fraser az osztók mozgását, vagyis a billentyüknek az emeltyükkel való együttmüködését egy gomb segitségével eszközölte és ez a gomb ugy volt elhelyezve, hogy ha pl. egy emeltyü lenyomódott ezáltal az osztók az előirt mozgást már is elérték. A billentyük visszaesésénél azonban már nem müködtek együttesen, hanem bevárták mindig, mig egy másik billentyü megnyomatott.
Ez utóbbiból azt lehet következtetni, hogy minden egyes betünek a lemenéshez több idő engedtetett és hozzá ezáltal ki volt még zárva az az eshetőség is, hogy a betü egy hibás csatornába eshetett volna; mig ellenben akkor, ha az osztók az ujj felemelése után rögtön vissza mennek, előbb bekövetkezhetnék.
Miután azonban Fraser szerkezete olyképpen van összeállitva, hogy némely billentyü csak egy osztót van hivatva tolni, mig ellenben egyesek 2, 3 vagy még többet is, e végből az emeltyükarok ugy vannak rendezve, hogy azon billentyük, a melyeknek a legtöbb osztót kell tolni, a legnagyobb vagyis legnehezebb emeltyüvel birtak, miáltal aztán minden billentyünek a müködése egyöntetü volt, vagyis a munkája lehetőleg egyenlően haladt előre.
Frasernek ezenkivül még egy másik javitott osztógépe volt, a mely főképpen az osztólemeznél és a felsőrészen elhelyezett osztóknál különbözött az előbbitől.
Ennél a szerkezetnél tehát az az ujitás tünt fel, hogy a legfelső magányos osztónál, a mely főképpen arra szolgált, hogy a betüket a horonyba vezette, az előbbi szerkezetnél látható 10 osztó helyett 12 volt, továbbá pedig a hosszuságuk is feltünően nagyobb volt és pedig annyira, hogy azok most egészen a betük belépő nyilásáig elnyulnak. Azon emeltyükarok, a melyeknek a legtöbb osztót kellett tolni, éppugy mint az alsó osztóknál, a legnagyobb és legnehezebb emeltyüerővel voltak ellátva.
Minden egyes betü, amint az a horonyának a legalsó végére jutott, azonnal egy hátranyuló fésü által felfogva a csatornájába tolódott. E fésü mozgása egy hajlott rés folytán a melyben a billentyün tul az emeltyünek a vége is közremüködött, idéztetett elő, még pedig oly módon, hogy a billentyü akár lenyomatott, akár eleresztetett, azért az mégis folytonos mozgásban volt.
Ha ellenben előfordult vagyis bekövetkezett volna az az eset, hogy valamelyik betü az egyik mozgás következtében nem érte volna el a kellő hatást vagyis czélját, ugy akkor az a hátsó mozgás folytán biztosan bekövetkezett.
E képnek a teljes leirása nagyon is kimeritő munkát adna, ha annak minden egyes részleteire az ember ki akarna terjeszkedni. Fraser a találmányánál Hattersley szedőgépét vette alapul, a melyről a jót és hasznosat amennyire lehetett, elsajátitotta, a kétes dolgokat pedig az ő tervrajza szerint megváltoztatta. Igy többek a kender és gummiszijjakat mekanikai erővel váltotta fel. Továbbá a betüteknőknek fekmentes, a betüknek pedig függélyes állást adott.
A Fraser-féle szedőgépen a betüknek a be- és kiemelését fárasztó munkának tartották, miért is ő a betüelőnyt négy teknőbe osztotta, hogy ezeket ezáltal némileg megkönnyitse. A teknőknek a be- és kiemelése csak akkor vált szükségessé, hogy ha már az egész előny vagy készlet fel lett szedve.
A Fraser-féle szedőgépeket 4-5 betürendszerre is be lehetett rendezni és pedig oly módon, hogy minden betüminőséghez csak két teknő többlet igényeltetett, mig ellenben a többi része változatlan maradt. A gép gyors müködése tisztán csak a szedő ügyességétől függött s képessége 6000 betüben volt megállapitva óránként; állitólag 10-12.000-re is lehetett volna felvinni, oly módon, hogy ha a szedő képes lett volna a kézirat olvasását a le nem irt gyorsasággal teljesiteni.

Brown L. Oven.
Brown (olv. Braun) Oven L. Bostonban egy szedő és egy osztógépet talált fel s állitólag 1862-ben mindkettő müködésben is volt. Az egész szerkezet, éppugy mint a mostani betüszekrények, egy nagy vasállványon volt elhelyezve. Magán a szerkezeten körülbelül 100 csatorna volt látható, a melyek mind érczből voltak készitve. A csatornákban a betük képpel felfelé, vagyis mind állva voltak elhelyezve és pedig azért, hogy a szedő azokat könnyebb szerrel juttathassa a csatornák végén látható lemezre.
A csatornák végéhez egy kis vágány volt illesztve; magán a csatornán pedig egy akkora nyilás, hogy a benlevő betü azon szépen a vágányra kijuthatott. A vágány szorosan a csatornához volt erősitve. A csatorna nyilásánál egy kis peczek is volt látható, a mely tulajdonképpen arra szolgált, hogy a szedő által megérintett billentyü következtében a jelzett betüt a nyiláson kitaszitotta.
A csatorna végén, vékony aczélpléhből még egy sorzó is volt elhelyezve, a melyet éppugy mint a mostaniakat jobbról balra, vagy pedig balról jobbra lehetett igazitani. A sorzón volt egy jobbsarku emeltyü, ennek az egyik karján pedig egy billentyü, a melyet ha a szedő a hüvelyk és mutatóujjával megnyomott, akkor a másik karnak a végén elhelyezett peczek, az előbb emlitett csatorna-nyiláson a kivánt betüt kitaszitotta.
A betü e taszitás következtében egy vékony ruganyos aczélból készült, ivalaku s oldalfallal ellátott főcsatornába jutott, a hol az, álló helyzetben, erősen megszorittatott.
A fentemlitett sorzó össze-vissza csak egy-pár grammot nyomott, miért is azt a legnagyobb könnyedséggel lehetett az egyik betütől a másik betühöz juttatni.
A szedő minden egyes betünél, a feléje igazitott emeltyünek a karját először mindig le, azután pedig felnyomta. Ez utóbbi nyomásnak főképpen az volt a főczélja, hogy a másik karnak a végén levő lemezen, a vezető csatornán át, oda ért betüt megragadja és azt legalább is annyira előre tolta, hogy a következő betünek elegendő helyet engedett. Igy haladt az ivalaku csatornán az egyik betü a másik után végig, mig csak a sorzóba nem jutott.
Ha azonban a sorzóban a sor megtelt, akkor az egyszerüen lenyomódott, a mely alkalommal az egyuttal jobbra is fordul s egy vágánnyal össze ért; ez a vágány a sorzót a szedőhajóval szorosan összekötötte. Az összeköttetés folytán a betük, vagyis a szedett sor a vágányra ugrott, a sorzó pedig egy nyomás következtében ismét a rendes helyére vissza tért. Minden egyes sor ily módon került szép egymásutáni sorrendben a vágányra, a honnan a szedőhajóra jutottak, a melyről aztán rendes oldalakká tördeltettek.
A felsorolt teendőket mind egy szedő végezhette, ha azonban előfordult, hogy a munka nagyon sürgős volt, akkor két egyént is lehetett alkalmazni a géphez.
A soroknak a kizárása ugyanannyi időt vett igénybe, mint a szedés.
A kizárás következőképpen történt:
Daczára, hogy a vágánynak, a mely egy pár görbe csapon volt elhelyezve, a jobb vége mozgatható volt, azért ez, a vágány elejével, mindig fenntartotta az egyensulyt.
Ha a vágányt csak félig huzták is fel, már a rajta levő sor a szedőhajóra jutott. Ennek a mozgatható vágánynak a jobboldali végén volt egy szoritó szeg, a mely az odaszoritott sorokat nem engedte tovább haladni, vagyis összedőlni. Ezen a hajón záródtak ki aztán a tulajdonképeni rendes sorok és pedig akként, hogy a sornak az egyik, a balfelőli vége a hajó széléhez helyeztetett, mig a másik jobbról a szoritó által volt megerősitve. Ekkor kezdődött csak azoknak a rendes kizárása.
Angol szaklapok szerint Brown gépe csak két szedő helyett volt képes szedni. Természetes, hogy a gépen mindig csak egy emeltyüvel lehetett dolgozni. A gépet bárminemü erőhajtással üzemben lehetett tartani.
Az osztógép nagyon hasonlitott az Alden-féle osztógéphez. Ennél is a kis aczélujjacskák a betü signaturáival voltak szoros összeköttetésben s folytonosan együtt müködtek. De még a betücsatornák is, a melyek a gép körül voltak elhelyezve, mind Alden gépére emlékeztettek.
Eredetisége abból állott, hogy az osztandó irást mindjárt elől, a gép tetején, egy gömbölyü asztaltáblához hasonló lemezre helyezték, a honnan aztán az sorról sorra egy vezető csatornába emeltetett, a mely azonban csak oly bőségü volt, hogy épen egy sort fogadhatott be. Minden osztandó sor a csatorna jobboldalán levő rugany által az osztógyürühöz szorittatott.
A csatorna mélyebben feküdt, mint az osztógyürü, miért is az a baloldali falával körülbelül csak annyira érhetett az osztógyürühöz, mint pl. a legvastagabb betünek a szelessége. A csatorna belső részének a végén volt egy nyomattyu is müködésben, a melynek az excentrikus mozgása folytán a betü a fősánczon mindig előre tolódott.
Mialatt a nyomattyu lebukott, a sor már is a rugany által a csatorna baloldalára szorittatott, még pedig oly módon, hogy a nyomattyu felett mindig egy betü készletben állt a kibukásra. Itt tehát ugyanaz az eljárás volt észlelhető, mint a melyet már ismertettünk is a szedőgépnél, hogy t. i. a sorok mindig sorrendben emeltettek a hajóról a csatornába.
A nyomattyu által felemelt betüt mindig a gyürü szélén elhelyezett tartók egyike vette át, a melynek nemcsak a bősége egyezett meg a betü magasságával, hanem a nyilása is annak a signaturájával. A gyürü a folytonos mozgás következtében minden egyes tartót a csatorna belső végéhez rázott, a hol az osztandó irás volt. Abban a pillanatban tehát, a mint a tartó oda ért, egy fogantyu lépett előtérbe, a mely a sortartó ruganyt félre lökte, s ez által utnak engedte az elválandó betüt, hogy ez a tartókba juthatott. A tartóból a betük rendesen az osztógyürübe kerültek. A megtelt csatornákat mindig leemelték és a szedőgépben levő üresekkel cserélték.
Egy amerikai szaklap szerint Brown gépe naponta tizenöt-tizennyolc ezer betüt osztott el, a mi nem valami nagyon kecsegtető eredmény volt. És mivel a szedőgépje naponta 30.000 betüt volt képes előállitani, mindenik szedőgéphez két osztógépet kellett beszerezni. És daczára annak, hogy az osztógép jóval kevesebb eredményt birt felmutatni, mint a szedőgép, mégis komplikáltabb és drágább is volt annál. Megjegyzendő, hogy egy fiu egyszerre több osztógépet is kezelhetett, mert hiszen annak egyéb dolga nem volt, mint az osztandó kolumnákat a hajóra emelni, a megtelt csatornákat pedig egyenkint eltávolitani, vagyis a szedőgép üres csatornáival kicserélni.

Casolari M. L.
Casolari M. Louist, a ki állására nézve mechanikus volt, az összes modenesi hirlapok 1865. évi december 6-iki számaiban mint egy szedőgép feltalálóját tüntetik fel, a nélkül, hogy a gép leirását csak homályosan is ismertették volna.
Egyszerüen ezek állanak a közleményben: „Casolari az ő találmányával hamarosan meggyőzött minket arról, hogy azon bármily hosszu beszédet még elmondás közben ki lehetett szedni.”
A gép állitólag billentyü-szerkezettel volt ellátva, de bővebb adat hiányában annak tüzetesebb ismertetésébe bocsátkozni nem áll módunkban.

Beniowszki.
Beniowszki, a ki máskülönben őrnagy volt, egy szaklap nyomán, állitólag 1865-ben egy szedőgépet talált föl. E szaklap röviden a következőkben emlékezik meg róla: Beniowszki a gépének tulnagy fontosságot tulajdonitott, s azt illetőleg nagy képzelődésben is szenvedett. Londonban egyszer, a Clay és Fia cég könyvnyomdájában Hughes nevü feltalálónak a gépével felvette a versenyt, a mibe azonban alaposan belesült. Nagy utánjárással sikerült neki egy részvénytársaságot alapitani, a mely állitólag találmányát értékesitette. Kötve hisszük azonban ez utóbbit, mert azóta sem ő róla, sem a gépéről vagy annak szerkezetéről mit sem lehetett hallani.

Patter János.
Patter János 1865-ben egy osztógépet talált fel, a mely a Sörenzen-géphez hasonló szerkezetü volt. A betüknek itt is, mint a Sörenzen-gépnél, bevágásuk, vagyis signaturájuk volt, mi által azok a hasonló vágásu nyilásokon keresztül a táblára jutottak, onnan pedig egy végnélküli láncon vezettettek be a sorzóba. – Adatok hiányában a gép szerkezetét bővebben nem tárgyalhatjuk.

Mackie (Mächih) Sándor.
Mackie Sándor 1865-ben, 1867-ben, azután pedig 1873-ban szabadalmat nyert egy célszerü szedőgépnek a szerkezetére. Ez a gép már azért is ujitás számba ment, mert a billentyük helyett állitólag perforirozott papirost használt.
Mackie gépének az ellátásához négy személy kellett, még pedig egy gépvezető, egy perforirozó és két fiu. Ez utóbbiaknak az osztáshoz szükséges szedést kellett előkésziteni, valamint a készlettartó fiókokat utántölteni. A sorok kizárása biztosan a gépkezelő munkája lehetett. A gép villamos vagy gőzerővel müködött s ára 4-500 font sterling volt. Óránként 12.000 betüt volt képes szállitani, s a kenyériráson kivül kursiv és czimbetük szedésére is be volt rendezve.
Mindamellett azonban az a nagy hibája volt, hogy roppant sok betüt tett tönkre, még pedig főkép törés által. A perforirozás meg igen sok időt vett igénybe, a mit különben maga Mackie is belátott, miért is a perforirozást feladta s gépét inkább zongoraalakra változtatta át. – A gép szerkezetére vonatkozólag minden további adat hiányzik.

Baer C.
Az amerikai Baer C. 1866-ban mutatott be egy szedőgépet, mely egy tovaszállitó forgókészülék rendszerén alapult. Az erősen álló gyüjtőcsatorna az egyes betüket a szállitó emeltyü által nyerte, a mely a csatorna körül köralakban forgott. A betüátvétel oly módon történt, hogy a billentyü megérintése folytán a forgató rész mindig annál a csatornánál állt meg, a honnan a betüt kellett kiszabaditani. A gép további szerkezetére vonatkozólag minden bővebb adat hiányzik, éppugy a tevékenységéről.

Flamm Pierre.
Flamm Pierre a 60-as évek elején egy szedőgépet talált fel, a melyet az 1867-iki párisi kiállitáson be is mutatott. Igaz, hogy a gép nem felelt meg teljesen a kivánalmaknak, de azért annak szerkezetét, a följegyzések szerint, minden segitség nélkül Flamm egyedül állitotta össze. Mig ellenben – egy hirlapi közlemény nyomán – gépét franczia területen állitólag egy Ligniből származó Coyen-Carmonche nevü urral állitotta ki.
Nevezetes különben még az is, hogy kivüle, ugyanabban az időben, egy Sweet nevü amerikai is állitott ki egy gépet, a mely azonban, daczára hogy a Flamm gépével csaknem mindenben egyenlő volt, semminemü elismerést nem nyerhetett, s a kiállitás babérjait egyedül Flamm vitte el.
A Flamm-féle szerkezet főrésze egy fekmentes keréknek a mozgásán alapult, a melyen az a-b-c betüknek a jegyei rejlettek. A betüjegyek a felszinen oly módon voltak elhelyezve, hogy a szedő azokat könnyen, minden keresés nélkül észrevette. Ugyanezek a betük voltak láthatók a korongon is. Ha már most a szedő a kerék folytonos fordulata alatt, a neki szükségelt bármely betüjegynek a billentyüjét megnyomta, az egyszerüen lebukott, lenn pedig a betüjegy azonnal egy papirmatric-táblára nyomódott, a melynek pillanatnyi megtörténtével az megint előbbi helyére ugrott vissza. A matrictábla egy kis szánhoz hasonló szerkezeten feküdt, a mely ugy hosszában, mint szélességében mozgatható volt. E mozgatás folytán a betük szép sorrendben egymás mellé sorakoztak és mindaddig, mig a sor egészen meg nem telt, a következő betünek helyet engedtek.
A sorok egymásutáni összeállitását a feltaláló annak idején a következőkben ismertette: „Mialatt a szedő a sorok elkészitésével van elfoglalva, s ugyszólván egész figyelmét a kézirat olvasására kell terelnie, lehetetlen, hogy a kimenetekre, vagyis a sor megtelésére is ügyelhessen, miért is egy csengőszerkezetet létesitettem, a mely a sorok megtelésére a szedőt mindig figyelmezteti. Minden egyes jeladásnál a szedő a további billentyüzést (szedést) beszünteti és azonnal a sorok kizárásához lát. Az oly szedőnek, ki már a gépen kissé begyakorolta magát, a soroknak a kizárása semmi nehézséget nem okoz, sőt ha már a gépen hosszabb ideje működik, akkor a csengő jelzésére többé nem is kell ügyelnie, mert a korongnak a beosztását s annak minden fordulatát rövid idő alatt teljesen kiismerheti. Ezért a gyakorlott szedőnél a sor legtöbbnyire szépen kimegy és a sor végén legfeljebb egy-két pont különbség fog mutatkozni, a melynek a kizárását aztán ugy végzi, hogy megérint egyszerüen egy oly emeltyüt, a mely egy vagy fél pontnyi vastagságu csak s azt szurja a szók közé.
A mint egyes szaklapokból kitünik, e gépen a szedéseknek a kizárására igen nagy suly volt fektetve, igy a kizárások részére egészen külön kis emeltyük voltak alkalmazva, a melyek segitségével még hajszálspácziummal is ki lehetett a szókat ritkitani.
Flamm tehát minden tehetséget oda irányitotta, hogy az ő gépe a maga nemében páratlan, kifogástalan képességü legyen. Ez azonban örökké csak czélja maradt, mert a legnagyobb részletessége mellett sem birta azzal a soroknak tökéletes, pontos kizárását elérnie, számtalanszor egy schlies, vagy félnégyzetnyi különbség is volt a sorai között, miért is a szakférfiak részéről nem valami kedvező elismerésben részesült.
A korrekturát Flamm ugy végezte, hogy az előforduló betühibákat egy kis lapátka segélyével a puha matricán szétnyomta, s aztán a szükséges betüt, a helyes billentyünek a megnyomása folytan belenyomta.
A gép szerkezete állitólag többféle irásfajra volt berendezve, minek folytán az a szedőnek csaknem egy kis betüraktárt tartott készletben. Minden betüfaj külön billentyükkel volt ellátva és igy egy gyakorlott szedőnek legkevésbbé sem volt az hátrányára, ha pl. petit, borgis és garmond antiquát és aldinet is kellett szednie.
Flamm a gép árát 2000 frankra tartotta, de ez összegen kivül minden külön a-b-c még 300 frankba került.

Sweet E. János.
Sweet E. János New-Yorkban talált fel egy szedőgépet, a melyet az 1868-iki párisi nemzetközi kiállitáson mutatott be legelőször, Matrix Compositor elnevezés alatt. A gép, a szaklapok szerint, ugy szerkezetére, mint külsejére nézve a fenti Flamm-féle géphez volt egészen hasonló, ugyanolyan papirmatricákra volt szerkesztve, mint az, miért is ennek leirása itt egészen fölösleges volna. Annyi azonban bizonyos, hogy sem az előbbi, a Flamm-féle, sem a Sweet gépe hosszu életü nem volt, mert a szaklapok későbbi számaiban jóformán emlités sincs róluk.

Corey és Harper.
Corey és Harper, két amerikai, állitólag egy oly szedőgépet talált fel, mely a sorokat egyuttal ki is zárta. E gépről 1867-ben a Polytechnic Review egy közleményt hozott, a melyet – miután azóta semmi egyéb hir ezt illetőleg nem látott napvilágot s a feltalálókról sem lehetett többé hallani semmit – az alábbiakban kivonatosan közlök.
A betük szép sorjában egy fekmentes asztalon keresztben és fekve futó párhuzamos korongokban voltak elrendezve, mely korongok jobbsarkuk felől egy másik korong iránt nyitva álltak, hogy a kivánt betüket egyenkint áteregessék. A másik korong, mely bizonyos rezgés folytán a betüket felvette, egy nyomónak a segitségével azokat egymásutáni sorrendben a sorzóba juttatta, onnan pedig az asztal balvégén levő szedőhajóra helyezte.
Az ujjnak gyors mozgása következtében a keresztbe futó korongból jött ki egy betü, a mely a nyomó megérintése folytan a sorzóba, vagyis a hajóra került és ott az előbbiek mellé helyezkedett mindaddig, mig a teljes sor el nem készült.
Egy hosszrezgésü zárás folytan, a mint a nyomó müködni kezd, a betü a keresztben futó korongok felé halad, még pedig oly sebességgel, hogy esetleg más betü ne kerüljön a hosszrezgésü korongba.
Minden szó után, vagy pedig kimenetnél, a sor végén, a sárgarézből készült spáciumos kizárásból a baloldalról mindig az utolsó elvétetett és a függélyes sorhoz lett hozzáosztva. Minden egyes betünél vagy spáciumnál egy alkalmazott számláló mutatta meg a szedőnek, hogy tulajdonképen már mennyit szedett. Mikor a szedendő sorban a kivánt szavak már mind együtt voltak, a számláló azonnal jelezte, hogy a sor kizárásához még mennyi spácium szükségeltetik. Ekkor aztán a kizáró szerkezet lepett müködésbe.
Ha például a sorban öt szó volt és ennek a kizárásához meg két m volt szükséges, akkor minden két szó közé egy n-et kell számitani, hogy a sor kellően kizárassék. Itt megjegyzendő, hogy az amerikaiak és angolok a négyzetet (geviertet) m-quadratnak, vagy egyszerüen csak m-nek nevezték, a félnégyzetet (halbgeviertet) pedig n-quadratnak, vagy csak n-nek.
Egy lábitó segélyével a már kiszedett szavak a függélyes sorokban mindig felemeltettek, hogy a szók köze az egy n bejuthasson. A mint pedig a sor teljes lett, azt a számláló azonnal jelezte. A kész sor ilyenkor a hajóra tétetett s megkezdődött a másik sornak a szedése.
A számlálónak mindig nagyobb készlete volt az m-ből, mint a kisebb, vagyis vékonyabb kizárásokból. Hatodnégyzetekből meg különösen kevés volt, mégsem állt elő fennakadás sohsem.
Vegyünk példának egy olyan sort, a mely hét szóból állott és a számláló a hiányzó beosztáshoz csak egy m-et tüntetett fel, itt már a sort hatodnégyzetekkel kellett kitölteni. Nyilvánvaló tehát, hogy nem következhetett be az az eset, hogy a megkivánt kizárásnak mennyiség és különféle négyzetek tekintetében a gép nem birt volna megfelelni, miért is a kizárás a legutolsó sorig mindig a legnagyobb mathematikai pontossággal történt.
A gépnek a szerkezete czéljához képest nagyon egyszerünek tünt fel, müködése mégis a lehető legbiztosabb volt. A gépnek az állványa fából, a szerkezete érczből való volt, az alkalmazott szijaknak a kinyulása vagy elszakadása nem fordulhatott elő. – A mi a szedésnek a gyorsaságát illeti, a gép állitólag 2 betüt szedett másodperczenként, a minek még ha felét leszámitjuk is a kizárásra, perczenként 60, óránként 3600 betü volt az eredmény, igy egy nap alatt, a munkaidőt 10 órában állapitva meg, 36.000 betüt kellett szednie, a kézi szedésnél pedig nem számithatunk többet napi 8-10.000 betünél.
Az osztás a fekmentes asztalon állitólag nagyon egyszerüen ment. Az asztal hátsó részének jobbsarkán, a keresztkorongokon egy henger volt látható, melynek segélyével óránként 5000 m-et lehetett elosztani. Arról azonban, hogy miképpen ment ezzel az osztás, nem szólnak a fönmaradt közlemények.

Holdke.
Holdke, a ki amerikai származásu volt, a 60-as évek elején feltalált egy szedőgépet. E gépről a Pester Lloyd, a nélkül, hogy egy adatbeszerzési forrást is közzétett volna, 1864-ben a következő közleményt hozta: A szedőgépek a legelső föltalálása óta a mai napig igen sok változáson mentek keresztül, de biztos alapra mindezideig nem akadtak. Most Holdke amerikai talált fel egy ujfajta szedőgépet, a mely talán megmutatja az irányát, hogyan jut tökéletesedésre a szedőgép. Ez egyszerüségével kelt leginkább csodálatot, s a mellett mégis igen praktikus. E gépen csak egy a-b-c van és a kiszedett betüket mindjárt le is nyomja.
A Holdke által szerkesztett gép egy közönséges faasztalhoz hasonlitott, a melyen egy koszoruhoz hasonló kör volt látható, ezen pedig 160 zongoraféle billentyün különféle betüjelek. Ezt a betükoszorut egy kerék tartotta állandóan mozgásban. A koszoru szélein ugyanannyi betüjel volt látható, mint magán a koszorun s ha most az ember a szükségelt betü billentyüjét megnyomta, egyuttal egy lábnyomattyuval megérintette már azt a betüjelt is, a mely által az egy Kepics-féle táblára rányomódott. – Tehát egyszerü lábnyomattyu segélyével jött müködésbe a tömnyomattyu tábla gépezete is.
A Holdke-féle gépen rövid idő alatt egy félig gyakorlott annyi betüt nyomhatott le, mint a mennyit ugyanannyi idő alatt hat kézi szedő lett volna képes kiszedni.
A gépen igy előállitott betümatriczáról azután éppen olyan lemezeket öntöttek, mint most a tömöntési eljárásnál szokás. Nem adott nehézséget az e gépen előállitott szedésen a korrektura és a tördelés munkája sem.
A Holdke-féle találmányt első izben a Flamm-féle tömöntő készülékhez hasonlitották, a mi a fenti leirásból itélve, nem is volt indokolatlan. És hogy ez a föltevés alapos volt, a mellett tanuskodik az is, hogy az 1867-iki párisi kiállitáson a Sweet E. John kiállitott gépével azonos volt, másodszor pedig azért, mert Holdke a megjelent ily tartalmu közlemények után nem hallatott többé magáról.

Slingerland J. T.
Slingerland J. T., a ki származására nézve szintén amerikai volt, 1868-ban mutatott be egy szedő- és osztógépet, mely, némi módositással, az Alden gépéhez hasonlított. Az egész gépezet kényszeritett betülevezetésen alapult, mivel billentyünyomás által bizonyos gépszerkezetek müködésbe jöttek és fogantyuk utján a kivánt betüket rendeltetési helyükre juttatták. Az osztógép külön, a szedőgéptől teljesen függetlenül müködött s azzal semmiféle összeköttetésben nem állott.

Forster Teuton G.
Forster Teuton G. Wackefieldben, Észak-Karolinában feltalált egy szedőgépet, a melyet 1874-ben New-Yorkban állitott ki. E gép állitólag négy szedőnek a munkáját volt képes elvégezni.
Szerkezetéről a következőket közölhetem: A gép egészben véve egy kis házi orgonához, vagyis harmoniumhoz hasonlitott, ilyen billentyüs szerkezettel volt ellátva. Betüváltoztatások esetére a billentyüszerkezet két oldalán elhelyezett mutálható betükölyük (matriczák) szolgáltak. A gép alján, éppen ugy, mint az orgonánál, egy lábitó volt, a melynek a müködése folytán a betü felülről lejutott. Minden billentyün rajta volt a hozzá szolgáló betűnek a jelzése. A billentyü egy rugannyal volt szoros összeköttetésben, a mely, ha a billentyüt megérintették, a betüt kilökte. Minden kilökött betünek a vezetőcsatornák egyikén kellett keresztül esni, a honnan aztán, a lábitó megnyomása következtében, a formába került.
Forster huzamosabb ideig egy osztógép összeállitásán is dolgozott, a melyet azonban már nem volt képes befejezni.

Henze.
Henze, a ki Nobachban, Észak-Hausenben orvos volt, 1874 elején feltalált egy szedőgépet. E gépről annak idején egy ottani hirlap a következő rövid közleményben emlékezett meg: A gép emeltyüszerkezettel bir s a betük a rekeszeiktől zongorabillentyük megérintése következtében jutnak a szedendő sorba. Dolgozni a gépen éppen ugy kell, mint a zongorán billentyűzni, miért is e gépen mindenki tud szedni, ha a nyelvtan szabályait ismeri, s a rossz kéziratok olvasásában gyakorlottsága van. A gépezet tehát magában nagyon egyszerü, de azért ugyanegy billentyűzéssel még egy másik szerkezet is müködésbe hozható. – Végül a fenti hirlap tudósitója a gépet már azért is ajánlja, mert csodálatkeltő olcsósága mellett (150–200 márka) nagy munkaképessége miatt is nagyon célszerü a beszerzése.
Az eddig feltalált szedőgépek között olcsóságra nézve tényleg páratlan volt a Henze gépe, de sajnos, hogy éppen ennek az olcsó Jánosnak is éppugy hire veszett, mint számtalan elődjének.

Ossipow és Krujägininski.
Ossipow és Krujägininski, kik származásukra nézve oroszok voltak, 1869-ben egy oly szedőgépet mutattak be, melynek az a tulajdonsága volt, hogy a szedést minden emberi közremüködés nélkül végezte. A kéziratot állitólag egy papirszalagon, a melyen a kivánt betüknek megfelelő jelek voltak bevágva, külön szerkezet segélyével juttatták a rendeltetési helyükre. A gépezet érdemleges leirása azonban hiányzik, a mi, szerintem, nem nagy veszteség, mert az olvasó abból ugy sem tudna arról magának teljes képet alkotni. A feltalálók a szedőgépnél a villamos erőt vették igénybe, a mi, az akkori szakértők véleménye szerint, legjobbnak bizonyult. Mindamellett a gépezet, szövevényes, bonyolult volta miatt, nem vált be tökéletesen, a mit különben a feltalálók is rövid idő alatt beláttak, s igy az ő találmányuk is hamarosan eltünt a láthatárról. A gép 5000 rubelbe került és óránként állitólag 30.000 betüt volt képes szedni.
A gép tervezete eredetileg egy német szedőtől származott, a ki abban az időben Pétervárott állt kondiczióban, de mivel ez, vagyontalansága miatt annak költségét nem viselhette, készittetési jogát csekély összegért Ossipow és Krujägininskire testálta, a kik, bár kevés eredménnyel, mindent elkövettek annak megvalósitása érdekében.

Kliegl Frigyes Péter.
Kliegl Frigyes Péter 1870-ben, az oroszok kisérletezésein felbuzdulva, ismételten a nyilvánosság elé lépett egy szedőgéppel. E gépezet első részén billentyükkel ellátott lap volt látható, mely a zongorához tette hasonlóvá, az üzeme pedig villamos erőre volt berendezve. A kisérletezés azonban ennél a gépénél sem vezetett eredményre. Először azért, mert a kezeléséhez csak ügyes szakembert lehetett alkalmazni, a kinek különösen a kizárásnál kellett nagy vigyázatot kifejtenie. Másodszor azért nem vált be, mert legfeljebb csak kétféle irásfajból lehetett rajta szedni, s ezt a kétféle irásfajt is, a különböző signaturák miatt külön kellett öntetni. Az akkori kritika Kliegl második gépénél csak ezt a két hátrányt tünteti fel, de nem tartom kizártnak, hogy ezt még számtalan más hiba is tetézte, miért aztán ugyanaz a sors érte Klieglnek ezt a gépét is, mint az elsőt, hogy a gyakorlatba át nem vétetett, hanem egyszerüen lomtárba került. – Szükségesnek tartom itt megemliteni, hogy Kliegl a negyvenes években, mikor első géptervezetét bemutatta, annak megvalósitásához V. Ferdinand királytól 6400 forint szubvencziót, közadakozásból pedig 17.000 forintot kapott, csak azért, hogy Magyarország is mutathasson fel valami haladást a találmányok terén. És Kliegl, éppen mert az első gépénél a nagyközönség áldozatkészségét is igénybe vette, mindaddig folyton kisérletezett, mig e második gépét be nem mutatta; sajnos azonban, ezzel is kudarcot vallott.

Pena.
Pena néven 1870-ben az amerikai szakköröknek ismételten egy szedőgépet mutattak be, melynek főszerkezetei állitólag Forster gépéhez nagyon hasonlitottak. E gépről azonban a nyilvánosság nem igen szerzett tudomást, részletes ismertetések sem maradtak róla, azért nekünk is be kell érnünk a puszta megemlitéssel.

Plumket.
Plumket, a ki származására nézve szintén amerikai volt, 1871-ben mutatott be egy szedőgépet, a mely forgatható átvezető mozgáson alapult. A gyüjtőcsatorna itt szilárd helyzetben feküdt és az egyes betük a középen levő köralaku csatornaállásból az ide-oda forgó átvezető emeltyü által jutottak bele. Kiválasztása, vagyis kivezetése a betüknek oly módon történt, hogy a billentyük megnyomása következtében a forgó rész mindig azon csatornánál állapodott meg, a melynek a billentyüjét megnyomták, a melyből a betüt ki kellett vezetni.
Hogy a gép müködésben volt-e, arról hallgat a krónika.

Kastenbein C.
Kastenbein C. 1872-ben feltalált egy szedőgépet, a mely Kensingtonban, London egyik városrészében volt közszemlére kitéve. E gép, szerkezetére nézve nagyon hasonlitott a Hattersley szedőgépéhez. A különbség mindössze annyi volt, hogy ennél a készlethez szükségelt betücsatornák mind függőlegesen voltak a gépen elhelyezve, a betük pedig oldalvást feküdtek egymáson benne. A függő csatornából pedig mindig a legutolsó betü jutott a szedésbe. E gépnél a szedőnek egy lábitót is kellett folytonosan nyomni, a Hattersley és Fraser gépénél pedig a billentyünek az egyszerü megérintése elég volt ahhoz, hogy a szedőmechanizmus müködésbe jöjjön. A Kastenbein-féle szedőgép müködéséhez két egyént kellett alkalmazni. Mindkettő ülve dolgozott a gépnél, az egyik a billentyük előtt, a másik pedig a szedőhajó mellett ült. Az előbbinek különösen arra kellett ügyelni, hogy a szedendő kéziratot folyékonyan tudja olvasni és hogy a betüket, a billentyü segitségével, a csatornán át, egymás utáni sorrendben, a hajóra juttassa. A másiknak, a kizárónak első kötelessége volt az előtte képződő sorokat átolvasni, az esetleg előforduló hibákat kijavitani és a sorokat a kivánt szélességre kizárni. Megjegyzendő, hogy a kizárón keletkezett sorokat minden esetben tördelni kellett, mert a kizárót szabályozni nem lehetett, s igy annak mindig teljes szélességében szedtek.
Maga a szedőgép a következőkép müködött:
A billentyü megérintése folytán a gépen levő hajlékony sarok is mindig megmozdult, a mely a gépnek a hátulján elhelyezett kis rudacskával szoros összeköttetésben állott. Ezen mozgás folytán a billentyü a vezetőlemez ruganyával érintkezésbe jött, a mely aztán a szabadon fekvő betüt, az előtte lévő csatornán át kilökte. A kilökött betü egy előálló sarokba jutott, a honnan függőleges állásban került a vezetőcsatornába.
A mechanizmus minden egyes betü után gyengéd elzárást képezett, ezt azonban a helyére érkezett betü mindig felnyitotta. Igy aztán, a billentyü megérintésénél, mindig csak egy betü jutott a csatornába, s a betük mindig pontosan, a rendes állásban követték egymást.
A lapos csövek pedig, a melyekben a betük nem egymás mellett, hanem egymás fölött állottak, különféle alakuak voltak, a mi nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a gép szélessége a lehető legszükebb keretre foglaltatott. – Természetes, hogy a keskeny, vagyis vékony betüknek, mint pl. i, l, j, t, keskeny csöve volt, az m, w és a verzális betüknek pedig jóval szélesebb.
A csövek és a vezető lemez között nyitott csatornák voltak láthatók, a melyek által a szedő könnyen észrevehette azt, ha valamely cső kiürült. Ilyenkor a kiürült csövet, a nélkül, hogy az munkájában feltartaná, bármikor kicserélhette.
A vezetőlemez sárgarézből volt készitve, e fölött a betük ugy voltak elhelyezve, hogy a vékonyabbak, melyek természetesen könnyebbek is voltak, a közepére jutottak, a vastagabbak pedig mindjobban a szélén állottak, s ez által a betük mindig egyforma gyorsasággal estek a lemezre.
Ez a lemez egy vastag üvegtáblával volt elzárva, a melynek tulajdonképen az volt a czélja, hogy a lefelé haladó betüknek az esetleges kiesését megakadályozza. A betük horgonyon haladtak és pedig azért, hogy a csatornákban valahogy fennakadás elő ne fordulhasson.
A lábitó arra szolgált, hogy a lenditő kerék és a hajtórud segélyével a beérkező betüket egy kis nyomó által, egyenlő idő alatt, a kizáróhoz juttatta. Volt azonban e lábitó mellett még egy kis rugany is, a mely a kis nyomót, a megtörtént lökés után, ismét visszaállitotta.
A lábitó különben a hajtóruddal együtt inkább a kizáró mechanizmushoz tartozott. A lábitó megnyomásával a szedő a szedést a csatornával mindig egyenlő magasságba helyezhette.
A gép jobb oldalán egy kis szekrényke volt elhelyezve, a melyben a kizáráshoz szükséges anyag, a félnégyzetek és különféle spácziumok voltak.
A billentyükre vonatkozólag érdemes még megemliteni azt is, hogy a gyakrabban előforduló betüknek a billentyüi közelebb állottak a szedő kezéhez, mint a ritkábban előfordulók. Ez által könnyitve lett a szedő dolgán is, a munka pedig gyorsabban haladt valamivel.
A gép oldalára volt alkalmazva egy kis deszka, hogy a szedő a géphez szükséges segédeszközöket elhelyezhesse.
Kastenbeinnak az osztógépét abban az időben a legujabb és legjobb találmánynak tekintették. Mert az előtte használatban volt osztógépeknek a mechanizmusa, egyes körülményektől eltekintve, egytől-egyig mind egy megforditott, némileg komplikáltnak látszó szedőgépnek az utánzata volt.
Ha az eddigi osztógépek szerkezetét oly módon sikerült volna összeállitani, hogy azon a betük szétszedése mechanizmus segélyével lett volna végezhető, akkor talán nem következhetett volna be az a körülmény, hogy a sok fáradság, valamint a sok felemésztett vagyon nem állt arányban soha a gép által nyujtott eredménnyel.
E többszöri eredménytelen kisérlet következtében Kastenbein végre a legegyszerübb módszert hozta használatba, a kézzel való osztást. Az elosztandó szedést egy hajóra helyezték, a melyről a szedő a jobb kezével, szokott fogással, de szárazon, 10–15 sort vett föl egyszerre és azt a 70 cm. hosszu és 9 cm. széles tölcsér alaku sárgarézlemeznek a rekeszeibe, annak rendje-módja szerint beleosztotta. E tölcséralaku sárgarézlemez az osztógépnél éppen ugy volt beosztva, mint a szedőgépnél, hogy a ritkán előforduló betük távolabb estek, mint a melyekre gyakrabban volt szükség.
A betük az emlitett lyukon át harántos csatornába jutottak, onnan pedig a mellettük levő nyitott csövekbe, a melyeknek a szélessége megegyezett a csatornák szélességével.
E csövek annyiban függtek össze a szedőgép csöveivel, hogy innen a betük egyenesen azokba áthaladtak, egymásutáni szép sorrendben. A nyilásnál levő rugany megakadályozta a telt csövekből a betük kihullását.
A csövek megtelését csengettyüjelzés tudatta a szedővel, a ki aztán a telt csöveket üresekkel cserélte föl. A betük egy védő pléhhel ellátott taszitógereblye segélyével jutottak a csatornákba.
A gépnek az ide-oda való folytonos mozgása mechanikai erővel és a lábitó segitségével történt. Állitólag, a lábbal való hajtás semmi fáradságot nem okozott, hogy a gépek bármelyikét még serdülő leányok is elhajthatták.
A szedőgép munkaképessége óránként 7000 betüben volt megállapitva. Az osztógépnél már nagyon sok függött a szedő ügyességétől. Jó gyakorlott szedő óránként 4000–4500 betüt volt képes elosztani.
A német államnyomdában, a hol Kastenbein gépei legelsőbb müködtek, a felállitásuk utáni tizedik napon a szedőgépen 6804 betüt szedtek, az osztógépen pedig 3612 betüt osztottak el átlag óránként. Ha figyelembe vesszük azt, hogy a gépeket oly szedők kezelték, a kik azelőtt gépeket nem is láttak, ezt nagyon is szép eredménynek kell tekintenünk.
Sima szedésnél, mint lapnál, regényeknél, nagyon is alkalmasnak és célszerünek bizonyultak e gépek.
Idővel több nyomdából is kapott megbizatást Kastenbein szedő- és osztógépeknek a felállitására, 1878-ban pedig a párisi kiállitáson a nagy ezüst éremmel tüntették ki.

Müller N. L.
Müller N. L. a Majna melletti Frankfurtban született. Eredetileg az órásmesterséget tanulta, de fiatalkorában Angolországba ment, a hol szorgalma és törekvése folytán csakhamar müszerész, majd pedig távirdai mérnök lett. Ez utóbbi állásában minden szabad idejét egy szedőgép szerkezetének a megvalósitására szentelte, a mi annyiban eredménnyel járt, hogy az 1872-iki londoni kiállitáson bemutatta szedőgépét. Ez épp ugy, mint az előtte feltalált gépek legtöbbje, billentyüszerkezeten és betücsatornákon alapult, azért mégis annyiban különbözött az előbbiektől, hogy vezetőlemeze teljesen elállt a gépezettől. Az is nagy ujitás volt e gépen, hogy nemcsak közönséges antiqua irást szedett, hanem kapitälchent, számokat, kipontozást, összeöntött törtszámokat és kurziv irást, ezenkivül számtalan ragnak, rövidebb, de gyakran használt szavaknak megvoltak a külön billentyüik, a melyeknek a megnyomása következtében nem az öntött szók, hanem a kivánt szónak az összeszedett betüi ugrottak a rendeltetési helyükre. A gép egy hosszu asztalhoz hasonlitott, melynek két harmadát a csövek és billentyük, egy harmadát pedig a vezető csatorna és a szedőhajó foglalta el. A billentyük hat egymás után következő sorban voltak elhelyezve és számuk összesen körülbelül kétszáz volt. Közvetlen az utolsó billentyüsor után következtek a betücsövek, a melyeket egy fényezett rézlap választott el egymástól. A két betücső között egy szij szaladt, a mely alatt az összes feloldott betük a rézlapra kerültek, a honnan aztán a lökőgépezet azokat hol előre, hol hátra lökte, a mint azt a betünek a rendeltetési helye megkivánta. A mint a betü a kapott lökéssel a pálya végére ért, ott egy előre-hátra járó emeltyü által azonnal a hajlitott gyüjtőcsatornába jutott.
A betük érccsövekben voltak elhelyezve, a melyek oldalvást nyitva voltak, alulról pedig egy egyszerü gépezettel voltak elzárva. A szedés azonnal egy hajóra került, a hol utólagosan lett kizárva. Az egész szerkezet előnyösnek bizonyult, a mi a feltaláló nagy talentumának és céltudatosságának tudható be. Hasznát azonban csak ugy lehetett volna venni, ha a feltaláló azt egyszerüsitette volna, olyképpen, hogy azt csak egy irásfajra változtatta volna át, ezzel megszünt volna az a számtalan sok hiba, a mit a rajta dolgozó szedők a billentyük sokasága miatt csináltak.
Osztókészülék teljesen hiányzott, a mi a gépnek előállitó képességét tetemesen leszállitotta.

Heinemann L.
Heinemann L. 1872-ben mutatott be Németországban egy szedőgépet. A gépen 144 különféle nagyságu csatorna volt, e csatornákban pedig 96 féle betü és különféle kizárások, melyek nagyság szerint rövidebb-hosszabb csövekben vannak elhelyezve. A keréken fenmaradt üres hely a teleszedett csatornák kiüritésére, vagyis az ott elhelyezett hajók kiemelésére és a kézirat felfüggesztésére szolgált. E mellett egy szij szaladt, a szij alatt pedig egy keresztléc volt, melyen a csatornából a betük, kizáró anyagok a szedőhajóra jutottak. A szedőhajóra rendesen egy betücsatorna került egyszerre. Ezenkivül még egy emeltyü is volt, melynek megnyomása által egy tolóka jött mozgásba és pedig mindig abban az irányban, a hol a kivánt betünek a csatornája volt. Mikorra ez odaért, a tolóka rendesen lökött egyet a csatornán s a kivánt betü rendesen kiesett. A tolóka biztos és pontos vezetésére szolgált egy fogaspálya, a betühajónak egy foga mindig összeesett a fogaspálya két fogával, melynek szétkapcsolását mindenkor egy emeltyűnyomás idézte elő. Hogy a gyüjtőcsatornákba kerülő betük össze-vissza ne düledezzenek, jónak tartotta a feltaláló, azokba vékony, hajlékony pléhet alkalmazni, a mi a betük egymás mellé jutását nem akadályozta, de az eldüléstől megóvta azokat. Az osztás ugyanezzel a géppel történt, csakhogy forditva. A csatornakeret fekmentesen helyeztetett el és a pályára egy osztócsatornát kellett beállitani, a melybe a gépnél alkalmazott egyén az osztandó betüket egymásután belökte.
Miután azonban a sorok kizárását utólagosan egy másik szedőnek kellett végezni, daczára egyszerü szerkezetének és olcsó árának (1500 márka), nem igen keresték fel Heinemannt a megrendelők, miért is hamar a mulandók sorsára jutott.

Westcott Károly Sámuel.
Westcott Károly Sámuel 1872-ben Elisabethben, Amerikában egy oly gépet mutatott be az ottani szakköröknek, mely az egyes betüket öntötte és kivánt szélességü sorokká alakitotta. A matriczahordó egy pályán mozgott ide-oda, a melyen két sorban csavarok voltak elhelyezve. A matriczahordó minden egyes billentyünyomás után összekapcsolódott a szükségelt matricával és azt az öntőszerkezethez kisérte, a mely aztán az odaérkezett matriczára egy pillanat alatt ráöntötte az illető betüt. Ennek megtörténte után a csavar a rendes helyére, a kész betü pedig a gyüjtőhelyre jutott. E munka igy ismétlődött folytonosan, mi által a betük vezetése teljesen elmaradt, a csavarral való továbbitás pedig czélszerünek bizonyult.
Westcott, midőn gépével ennyire elkészült, jónak látta azt az 1873-iki philadelphiai világkiállitáson a nyilvánosságnak is bemutatni. Daczára a folytonos kisérletezésnek, gépe még sem felelt meg a kivánalmaknak, mert bárha két embert alkalmazott a kezeléséhez, perczenkint 30 betünél többet nem birt önteni.
Hogy a gép kelendőségnek egyáltalán nem örvendett, hozzá járult még tulmagas beszerzési ára, végül pedig az, hogy mindig kézzel kellett végezni a kizárást, a mi már magában a gépben is nagy hiánynak tünt fel.

Paige és Reynold.
Paige és Reynold, származásra nézve mindkettő amerikai, 1872-ben mutattak be egy szedőgépet, a melynek billentyüi legfőképen az angol szedéshez voltak alkalmazva és pedig ugy, hogy a gyakrabban előforduló ragok és szavak billentyüi egymásutáni sorrendben voltak elhelyezve, miáltal egy ügyes és gyakorlott szedő egyszerre mindkét kezével is billentyüzhetett, még pedig oly formán, hogy mig az egyik kezével az egymás mellett lévő ragbetüket billentyüzte, a másik kezével már folytathatta tovább a szedést.
Az ilyen akkordszerü nyomás következtében az összes megérintett billentyük betüi egy és ugyanazon időben érkeztek be a pályára, de azért ott mindenkor a szükséges sorrendben helyezkedtek el, oly módon, hogy a tolóka müködése folytán a kívánt szélességü sorokká alakultak. A betük összetolása a legnagyobb gyorsasággal ment végbe, ugy hogy a gépkezelő minduntalan csak azt vette észre, hogy a billentyüdeszkának a balvégén a gyüjtődeszka már megint meg van telve.
A szedőszerkezet egy önmüködő osztószerkezettel volt összekötve. Ennek az eredménye volt az, hogy a betükészlet nemhogy fogyott volna, hanem állandó müködéssel inkább szaporodott, s igy a szedőgép csatornái sohasem ürültek ki.
A mint a sor annyira elkészült, hogy azt már kizárni kellett, egy billentyünyomás következtében müködésbe jött a kizáró szerkezet és a sor teljesen készen került a hajóra. E felől a szedő egész nyugodtan folytathatta tovább a szedést. A hajóról a sorok mint kész hasáb, kerültek el. Ez oly módon történt, hogy az osztószerkezet billentyüit lezárták és a hasábot egy más hajóra lelőtték.
A fentieken kivül volt a gépnek egy mutatója is, a mely a szedett sorok mennyiségét mutatta, s igy a szedő müködését is ellenőrizte.
E gép tervezetének a megvalósitása körülbelül két millió dollárt emésztett fel, miért is el van ismerve, hogy az eddig feltalált gépek között ez került legtöbbe.
A gép maga körülbelül 19.000 különféle részből áll és a szedésnél, osztásnál, kizárásnál éppen ugy manipulál, mint akárcsak a szedő.
Miután a gépnek az előállitási költsége horribilis összegbe került, a többi szedőgépszerkezettel nem versenyezhetett s igy a befektetett tőke is veszendőbe ment. Mark Twain jeles iró is oly nagy érdeklődést fejtett ki Paige és Reynold találmánya iránt, hogy az egész vagyonát arra áldozta. A gép még sem ért el nagy sikert, szabadalmait lassan a Linotype-társaság vásárolta meg.

Bauler J. W.
Bauler J. W., a ki Szentpéterváron az első katonai gymnasium tanára volt, 1872-ben egy oly szedőgépet talált fel, a mely óránként állitólag 300.000 szót szedett. A gép szerkezetét Bauler előadása alapján Philipenko W. nevü kartársa rajzolta meg.
A gépnek a szedési képességét a legelső tudósitás óránként 30.000 betüre teszi, egy másik tudósitás pedig már 300.000 szó szedését bizonygatja óránként, a mi teljes lehetetlenség, mert ha minden szót átlag 5 betüben állapitunk is meg, ez már ötvenszerese az előbbi számnak, holott már azzal is ötszörösen meghaladta az előbbi szedőgépek munkaképességét. Hiszen nagy haladás volt eddigelé, ha valamely gépen 5000 betüt tudtak előállitani.
Bauler megjegyezte annak idején, hogy a fent kitüntetett eredmény csak akkor érhető el, ha a gépen dolgozó a kézirat olvasásában nagyon is alapos gyakorlattal rendelkezik; ellenben, a ki a betüzésre van utalva, az még az előző eredményt sem képes előállitani. – Én azonban azt hiszem, bármily gyakorlata volt az illetőnek a kéziratolvasásban, a fenti eredményt sohsem tudhatta elérni.
Bauler szedőgépének a szerkezetét azonban egyetlen egy szaklap sem ismertette annak idején, azért nekem sem áll módomban, hogy vele itt bővebben foglalkozzak. Annyit azonban megkoczkáztatok, hogy biztosan a Bauler szedőgépe volt az, a mely a szentpétervári kiállitáson 1890-ben, a nélkül, hogy csak egyszer is dolgoztak volna rajta, közszemlére volt kitéve.

Farnham.
Az amerikai származásu Farnham 1872-ben bemutatott egy szedő- és osztógépet, melynek a szerkezete, összes alkatrészei a Fraser-féle gép alaptételei nyomán voltak összeállitva.

Timiriareff Demeter.
Timiriareff Demeter, a ki Szentpéterváron szabadalmi hivatalnok volt, 1872-ben feltalált egy stereotyp-szedőgépet, a melyet Londonban is kiállitott. A gép némileg hasonlitott a Sweet és a Flamm-féle gépekhez.
Az orosz lapok 1872-ben következőképen ismertették a gép szerkezetét.
A Timiriareff-gépnek a billentyüi, épen ugy, mint bármely más szedőgépnél, emeltyükön állanak, ezek pedig egy fekmentes keréknek a segélyével müködtek. A kerék forgása egy lábhajtó segitségével történt. A billentyük egyszeri megérintése folytán a betük azonnal előtérbe jöttek és egy ruganyos kalapács alá kerültek. E kalapácsot a magasságuknál fogva mindig megérintették, mire az lepattant és igy a betüt lenyomta.
Az egész szerkezet egy asztalhoz hasonló állványból állott, a melyre a kalapácsütés következtében minden betü lekerült és ott a folytonos nyomás által a lemezre lenyomódott. E lemez is, a billentyük folytonos érintésével, valamint a gépezet végén levő fogasrud segélyével mindaddig előbbre haladt, mig csak a sornak a kivánt szélességét el nem érte; ha ez megvolt, akkor a lemez egy emeltyünek a megérintése által egy sorral előbbre haladt.

Orwig.
Orwig, a ki származására nézve szintén amerikai volt, egy oly szedőgép-szerkezettel állott elő 1873-ban, melynél az átvezető gépezetet forgó mozgások végezték és ennek az alapján müködött a gyüjtőcsatorna is. A betüjelek egyenkénti kiemelése ugy történt, hogy a kivánt betü billentyüjének megnyomása által a csatornacsövet a folytonosan forgó rész mindig ahhoz a betüjelhez irányitotta, a melyben a szükségelt betü foglaltatott.

Millar.
Millar egy ügyes könyvnyomdász volt Londonban, a ki egy oly szedőgépet talált fel, a melynek a szerkezete az eddigiektől teljesen eltért. 1875-ben a sajtó következőképen nyilatkozott e találmányról: A gép, szerkezetére nézve egészen egyszerü és tömöttsége kevésbé feltünő. A külsejéről csak akkor alkothatunk magunknak világos fogalmat, ha észrevesszük rajta azt, hogy ugy a külseje, mint az alaptételei leginkább Hattersley és Kastenbein szerkezeteihez hasonlitottak, ebből valószinünek látszik, hogy azok mintájára készült.
Főrésze V alakban egy alkalmas sikságot képezett, a mely egyuttal vezetőlemezül is szolgált. Az egész szerkezet 15 angol hüvelyknyi hosszu és a fejvégen 10 hüvelyknyi széles volt. Csak annyiban tért el a vezetőlemez a Hattersley és a Kastenbein-féle lemezektől, hogy ez nem több csatornába volt osztva, hanem csak egy csatornája volt.
A betütartó vezető csatorna a gép felső részének a jobb sarkán, keresztben volt elhelyezve, oly módon, hogy a betüsorok a lapályon fekmentesen álltak. A betüt egy hátul müködő nyomó segélyével kellett a tartóból kilökni, a honnan egész pontossággal érkeztek a sorzóba.
A sorzó egy hosszukás keskeny, teknő alaku szerkezet volt, mely a vezetőcsatornával szemközt levő vezetőlemez alsó végéhez volt erősitve. A sorzó a lemezhez metszően, ellenben a betütartókkal párhuzamosan állott.
A munka megkezdésénél a sorzót a csuszócsatornába kellett helyezni, és pedig ugy, hogy annak az alsó része, a merről el volt zárva, kissé mélyebbre jusson, mint a vezetőlemez lapálya, hogy az első betü, a mely a sorzóba esett, azonnal a végére jusson és igy sorban csatlakozhattak a betük mindaddig, mig a sor teljesen meg nem telt.
Ha a betütartók valamelyike kiürült, ugy azt egyszerüen, fennakadás nélkül ki lehetett cserélni.
A nyomók egy emeltyünek a segélyével müködtek, az emeltyühöz pedig gombok voltak erősitve. Minden egyes emeltyü 3/8 hüvelyk széles és 1/16 hüvelyk vastag aczéldarabból állt, a melynek az egyik vége egyszerü csuklóban mozgott, a másik vége pedig a nyomókban levő lyukakba furódott.
Millar e gép erőátvitelének a módszerét nemcsak sokkal egyszerübbnek, de célszerübbnek is találta akár a Hattersley, akár Kastenbein-féle szerkezeteknél.
A gépben az összes curent betük, valamint az irásjelek, a kizáróanyagok és a leggyakrabban előforduló versalbetük részére külön-külön tartók állottak, mig a ritkábban használt versalbetük és czimirások külön kis szekrényekben voltak elhelyezve, amelyekből a szedő a szükségeltet mindig kézzel szedte ki s azt oly módon helyezte a ferde lapályra, hogy az épp ugy, mint a többi betük, szépen a sorzóba jutottak.

Hooker John.
Hooker John (János) angol származásu betüszedő egy szedőgépet talált fel, melyet Clowes és Sons londoni czég 1874-ben elő is állitott.
Hooker, ki idővel műszerészszé képezte ki magát, több mint tiz évig foglalkozott az eszméjének a megvalósitásával. A gép alapjában véve, Mitchell szerkezete után készült, működése pedig villanyerőre rendeztetett be.
A billentyüdeszkán minden egyes betü részére külön egy kis rézlapocska van odaerősitve, még pedig olyképen, hogy az a billentyüdeszka alatt levő szedőszekrénynyel megegyezzen. Minden egyes lapocskát a delejességgel villanyos vezeték köt össze, mely vezeték a kivánt betüt tartalmazó nyitott csatorna előtt van elhelyezve.
A szedő a rézből készült és egy szekrényhez hasonló állvány előtt ül, kezében egy fafogantyuval ellátott rézsodronynyal, amelynek végével aztán a kivánt betü lapocskáját megérinti. Minden egyes lapocskának a megérintésénél a galvánkapocs bezáródik, mely alkalommal, ha a szedés nem nagyon gyorsan történik, észrevehető, hogy a sodronyból a rézlapra egy szikra villan ki és ugyanabban a pillanatban a delejesség működése folytán a csatornából oldalvást, egy emeltyün, a kivánt betü kitaszittatik, még pedig ugy, hogy az olyképen essék a vezetőszalagra, hogy az onnan minden akadály nélkül a gyüjtőcsatornába vándorolhasson. A betüknek ilyképen való vándorlása rendesen végnélküli tekercseken át, folyton előre szaladó szalagokon továbbittatik.
Gondoskodva van arról is, hogy a csövekből mindig csak a kivánt betü hullhassék ki, vagyis, hogy egyszerre csak egy betü kerüljön a gyüjtőcsatornába, még pedig olyképen, hogy a csövek elé egy mechanikai csappantyu van készitve, a mely csak egy betüt ereszt ki a nyiláson. Ha azonban némelykor mégis előfordulna, hogy a kivánt nyiláson több betü csuszna ki, ugy gondoskodva van arról és pedig a gyüjtőszalag végén, a hol a betük sorokká alakulnak, hogy csakis a kivánt betü juthasson be azon előtérbe, a fölösleges pedig egy pillanat alatt eltávolitsa.
A kiürült csatornákat mindig utána kell tölteni, a végnélküli sorokat pedig egy második szedőnek kell a kivánt szélességre áttördelni.
E villamos szerkezettel ellátott szedőgépnél azonban az a bökkenő, hogy csakis versalbetük nélküli szedésre van berendezve s az előforduló versalbetüket mindig a szedőnek kellett a kezével hozzászedni.
A müködésközben esetleg beállható akadályokat a szerkezet maga ellenőrzi, a mit a szedő már csak akkor vesz észre, ha a villamszerkezettel összekötött részek megállanak és igy a kivánt betük sem hullanak ki a csövekből.
Minthogy Hooker szedőgépe jobbára csak angol szedésre van berendezve és igy a német szedéshez célszerütlennek bizonyult, továbbá pedig mert az ára (6000 márka) is egy kissé borsosnak mondható, ennélfogva a németeknél nem talált kedvező fogadtatásra, vagyis azok annak megrendelésétől nagyon huzódtak.

Reynold.
1874-ben az amerikai származásu Reynold is bemutatott egy szedőgépet, mely végnélküli átvezetőszij segélyével állott müködésben. Különösnek tünt föl e gépnél az, hogy a betük tartói szintén az átvezetőszijon voltak elhelyezve.
Maga a gép billentyüszerkezetre volt berendezve, még pedig olyképpen, hogy minden egyes billentyünek a megnyomásánál a betük függélyes állásban jutnak rendeltetési helyükre.
Reynold szedőgépe máskülönben hasonlit a Clay és Rosenberg szedőgépéhez, mely egy orgonához hasonlitott és billentyüszerkezettel volt ellátva. Sajnos azonban, hogy találmányával épugy, mint számtalan elődje, ő sem érte el a várt sikereket, mert a kivánalmaknak még mindig nem felelt meg.

Richards.
Richards, ki szintén amerikai származásu, 1875-ben állitott ki egy szedőgépet, mely az 1880-ban Bécsben, Fischer, Langen és Prasch által bemutatott szedőgéphez nagyban hasonlított.
Richards szedőgépénél egy átvezető posztót használt, mig a vezető vágányok helyett pedig végnélküli szijakat alkalmazott, a melyek fekmentes hengerek körül szaladnak és pedig még egyszer oly nagy gyorsasággal, mint a használatban levő átvezető posztó mozgása.

Johnson A. Frank.
Johnson A. Frank feltalált egy szedőgépet, melyet 1875-ben be is mutatott. A gép a Lanston-féle Monotyp-től csak annyiban különbözik, hogy ennek mozgó, vagyis müködési szerkezeténél némi eltérés észlelhető, mig ellenben a többi szerkezet, valamint az azon való müködés már teljesen megegyez.
A szedőgép részére szükségelt kézirat egy irógéphez hasonló lyukasztóval ellátott szerkezeten, perforirozott szalagokra állittatik elő.
A gép – kisérletezés végett – elsősorban is Londonban, a „Times”-nél állittatott fel.

Allen R. F. B.
Allen R. F. B., ki állitólag amerikai ezredes volt, szintén foglalkozott egy szedőgép szervezetének az eszméjével, melyet hosszabb fáradozás után 1875-ben végre meg is valósitott.
A gép szerkezete sokban hasonlitott a Clay és Rosenberg által feltalált szedőgéphez. Minden egyes billentyünek a megnyomása folytán a szükségelt betü feloldódik és azonnal a vezető pályára jut, honnan aztán az, az ide-oda járó tolókák megérintése következtében, a gyüjtőcsatornába kerül.
Alighogy Allen szedőgépével elkészült és azt kisérletezés végett egy nagyobb cégnek átengedte, már is egy osztógép szerkezetének az eszméjével kezdett foglalkozni és nem sajnált időt, sem fáradságot, hogy csak azt minél előbb megvalósithassa. – Szünni nem akaró fáradozása folytán eszméjét csakhamar megvalósithatta, mert 1877-ben tervével elkészült és azt még ugyanabban az évben az érdekelt szakköröknek be is mutatta.

Sobetz Tivadar.
Sobetz Tivadar 1875-ben Ausztriában szabadalmat nyert egy általa feltalált szedő- és osztógép-szerkezetre. A gépen való szedés és osztás állitólag villamdelejesség utján történt, hogy azonban a gép megfelelt-e a kivánalmaknak, vagy pedig hogy egyáltalában kisérleteztek-e rajta, arról hallgat a nyomdász-krónika.

Doodsworth.
Doodsworth, a ki állitólag amerikai származásu volt, az amerikai lapok feljegyzései szerint szintén feltalált egy szedőgépet, a melyet a philadelfiai világkiállitáson be is mutatott.
A feljegyzések szerint e gép az eddig feltalált szedőgépeket minden tekintetben felülmulta, mert állitólag az eddig előállitott szedőgépeknél a kezelés bizonytalannak látszott és a müködésnél is minduntalan kisebb nagyobb bonyolódottságot lehetett tapasztalni, mig ellenben Doodsworth gépe, dacára hogy nagyon egyszerünek látszott, azért mégis biztosabban müködött.
A gépen látható gomboknak a megnyomása folytán egy villához hasonló szerkezet a kivánt betüket a szekrényből, szép egymásutáni sorrendben kiszedte, a melyeket aztán egy másik szerkezet azonnal átvéve, a rendeltetési helyére juttatott.
Hasonló módon történt ez a további munkálatoknál is, mert a gép szerkezete, mint azt az amerikai lapok följegyzései mutatták, pontosan és elég gyorsan végezte az összes munkálatokat, a melyeket a szedés megkövetel.
A szedés alaki részének az összeállitásához a gép aránylag kevés időt vett igénybe miért is a szedésnek a gépen való előállitása a kézimunkának csak egyharmad részét képezte. A gép szerkezetének bővebb tárgyalásába azonban – ismertető adatok hiányában – nem lehet bocsájtkozni.

Kent Vilmos.
Kent Vilmos tokiói hirlapiró és gyorsiró 1875-ben szintén jelzett egy általa feltalált osztógépet. Tervrajzában felemliti, hogy eszméjének a megvalósitásán évekig dolgozott, mely idő alatt egyuttal tanulmány tárgyává tette az ismeretesebb szedőgépeket. Többek között hosszabb időt szentelt arra, hogy Mackie, Alden, Hattersley, Sörensen, Delcambre, stb. szedő- és osztógépeinek a hibáit, vagyis jobban mondva, azoknak a hátrányait tényekkel bebizonyitsa.
Kent az ő gépénél nagy sulyt fektetett arra, hogy az ott használt betük különös gondozás alá vétessenek, továbbá pedig az ott használt betükön a bevágást, vagyis a signaturát teljesen mellőzte, mert szerinte minden bevágás csak gyengiti a betüt.
Magán a szerkezeten semminemü zsinórók vagy rugók nem láthatók, a melyek minden előkészület, előszámitás nélkül esetleg felmondanák a szolgálatot.
A szerkezet kettős lábitó segélyével a billentyüdeszkán látható billentyük folytonos megérintésével, kifogástalanul, minden akadály nélkül müködik.
Az osztószerkezet különösen az ujságszedőknek bizonyult nagyon alkalmasnak. Ha egy sort akarunk a szerkezettel elosztani, akkor az emeltyü segélyével az „Analysator” egészen a sor ábrázolatához, képéhez emeltetik; ez tartja és rendezi az összes betüket, bármely fajtából is legyenek azok.
A mint azonban az „Analysator” visszahuzatik, a betük egy tölcsérbe hullanak, a honnan azokat egy védő előkészülék, mely egy erre készült kulccsal minden egyes esetben mindig meg lesz nyomva, előre tolja a betüt, aztán pedig azt, egymásutáni sorrendben a kivánt helyzetbe juttatja.
Kent végül megjegyzi azt is, hogy az osztógépének az előállitása körülbelül 2000 márkába kerülhet, arról azonban már hüségesen hallgat, s egyidejü lapok sem tesznek arról emlitést, hogy valahol a gépet megrendelték vagy csak hogy egyáltalán müködésben állott volna, így munkaképességéről még szót sem tehetek.

Pattyson.
Az amerikai származásu Pattyson 1875-ben szintén feltalált egy szedőgépet, mely ugy a szerkezetében, mint kivitelében, a Fraser-féle gép főszerkezetének megfelelt.
Alighogy Pattyson a szedőgépét bemutatta, már is egy osztógépnek a megalkotásán fáradozott, mellyel rövid idő alatt el is készült és a melyre a következő évben már szabadalmat is nyert. Ez az osztógép sokban eltért az előbb feltalált és müködésben levő osztógépektől. Igy többek között 26 oly ujitás is volt rajta, a melyeket az előtte feltalált osztógépeken egyáltalán nem lehetett észlelni. – Hogy érvényesitette-e azokat, vagy gépe müködésben állott-e, arról nincsenek följegyzéseink.

Dickingson.
A szintén amerikai származásu Dickingson Washingtonban 1876-ban egy szedő- és egy osztógépre nyert szabadalmat, de miután ennek a tulajdonosai minduntalan változtak, igy a gépek szerkezetéről, valamint hogy egyáltalán üzemben állottak volna, minden közelebbi adat hiányzik, ezért annak ismertetésébe nem bocsátkozhatom.

Drummond G. P.
Drummond G. P. Ottavában, Kanadában szintén föltalált egy szedő- és osztógépet.
Az ottavai lap 1876-ban a következő rövid közleményt hozta e két gépről:
Drummond G. F. a philadelphiai világkiállitáson egy szedő- és osztógépet állitott ki, mely az eddig feltalált gépektől teljesen eltért, vagyis egészen más alapszerkezettel volt ellátva. A feltaláló állitólag több évig dolgozott a szerkezeten, mire azt kifogástalanná meg birta alkotni.
Maga a gép körülbelül egy keresztelőkuthoz hasonlitott, mig a szerkezete jobbára acélból és vasból volt összeállitva, a rajta található diszitmények pedig sárgarézből voltak. Külső kiállitása tetszetős csinos, a mi már magában is a feltaláló jó izléséről tanuskodott.
A gép szerkezete nagyon egyszerü volt. Állitólag össze-vissza csak 5–10 billentyüből állott, e billentyük pedig csak egyetlen egy villanyos üteggel voltak összekapcsolva. Ez utóbbiból legjobban látható, hogy milyen egyszerü szerkezetü lehetett az egész gép, a mi a feltalálónak a szakavatottságát bizonyitja, miért is a kiállitás zsürije teljes elismerésben részesitette.
A rajta dolgozó szedő, ha csak némi ügyességet tanusitott is, képes volt óránként 10–12,000 betüt szedni.
A billentyük a szerkezeten olyképen voltak elhelyezve, hogy minden egyes billentyü több betünek a jelzésére szolgált. Hogy azonban a kivánt betü helyett esetleg más betü is ne léphessen előtérbe, az a billentyük mikénti megnyomásától függött. (Miként történt azonban e nyomás, arról hallgat a tudósitás.)
A feltaláló mindkét gépére Kanadában, az Egyesült Államokban, valamint Európa minden nagyobb államaiban szabadalmat nyert.
Egy szaklap tudósitója, a ki szintén ott volt a philadelphiai világkiállitáson és e két gép szerkezetét kissé tanulmányozta, lapjának a következő rövid tudósitást küldte:
„Drummond G. P. gépe osztatlan irásból óránként 12–15 ezer betüt is képes volt szedni.”
Drummond gépe a hivatalos katalogusban mint „One-Operation Distributing and Type Setting Machine” volt bejegyezve s az ára 800 dollárban volt megállapitva.

Green és Burr.
A Green és Burr által feltalált szedő- és osztógépet több szakember 1875-ben New-Yorkban látta működésben, de miután az a körülményeknek minden tekintetben még nem felelt meg, azért jónak tartották azon különféle változásokkal javitgatni mindaddig, mig csak az teljesen be nem válik. Végre a folytonos javitgatás és kisérletezés után a gép teljesen elkészült s „The Enpire” név alatt áthozták Európába is.
A Green és Burr szedőgépje teljesen a Hattersley szerkezetének a mintájára készült, mig ellenben az osztógépet nemcsak eredeti tanulmánynak, hanem a mechanizmus terén egyuttal valami remekműnek is lehet mondani.
A gépnél használt betük elől rendes irásszignaturával vannak ellátva, mig ellenben hátul, az osztószerkezet részére már különféle bevágások láthatók.
A szedőgép, melynek külön működő kizárási szerkezete nincsen, billentyüzés utján hozatik működésbe; a billentyüdeszka 84 billentyüt foglal magában és minden egyes billentyü egy tölcséralaku betütartóval van folytonos érintkezésben vagy összeköttetésben.
A billentyük egy betüszekrényhez hasonló beosztással, négy sorban és három különféle részben vannak elhelyezve.
Minden egyes billentyünek a megnyomása folytán a kívánt betü a betütartóból szépen feloldódik és a megjelölt csatornába került; itt az a szerkezet folytonos működése következtében annak a végére vezettetik, ahol a gyüjtő főcsatorna látható, amelybe az összes mellékcsatornák összefutnak.
A főcsatorna végén van a sorzó elhelyezve, amelybe az odakerült betük egymásutáni sorrendben előre tolatnak mindaddig, mig csak a sorzó egészen meg nem telik.
A sorzóban összegyülemlett betük végnélküli sorokká alakulnak, amelyeket egy másik szedő a kivánt széllességre áttördel és kizár.
A sorok kizárására a gép jobb kézre eső oldalán külön csatornákban háromféle vastagságu kizárási anyag van elhelyezve.
E kizárási anyagot tartalmazó csatornáknak a fenekén összeszoritott helyzetben, egy hüvelyk alaku részecske látható, amely a szedőnek a szükségelt spácziumokat a kezeihez juttatja.
Az osztógép teljesen önműködő szerkezetre van készitve. Az osztandó szedés rendesen egy szedőhajóra állittatik, ahonnan aztán minden egyes osztandó sor, egy emeltyü segélyével, egymásutáni sorrendben, a hajón levő sorok fölött az osztószerkezetbe emeltetik.
Amint az osztandó sornak az utolsó betüje is az osztószerkezetbe vándorolt, az emeltyü már is alásülyed, hogy ujabb osztandó sort kiemeljen.
Minden elosztandó sor, amint fölkerül, azonnal egy rugóemeltyü segélyével a gépen levő csatorna jobb sarkába szorittatik, ahol már egy másik emeltyü látható, amely aztán az osztandó sorból a betüket szépen egymástól elválasztja. Amint a betük egymástól elválnak, ugy azokat egy másik szerkezet azonnal átveszi és továbbitja.
Minden egyes betünek van az osztógépben, a signaturának vagyis bevágásnak külön egy rovatkatűje, amely az odakerülő betüt, ha az a vágásba, vagyis signaturába beleillik, azonnal átveszi és a megfelelő csatornába juttatja; a betüt e szerint a kisérő szerkezet addig hordja körül, mig csak az arra a helyre nem jut, ahol a vágással összeillik.
Az osztógépnek az érczszekrényén észlelhető betücsatornák teljesen megegyeznek a szedőgépen alkalmazott betücsatornákkal.
Amint az osztás végett elhelyezett szedést az osztógép teljesen feldolgozta, azonnal megáll.
Igaz ugyan, hogy a Green és Burr osztógépje drágább és hozzá komplikáltabb is, mint a Thorne és Mc. Millan osztógépe, de sokkal megbizhatóbban dolgozik és nem szállit annyi törött betüt, mint a Thorne vagy a Mc. Millan gépe.
Az „Empire” gépek, amelyek leginkább Londonban vannak elterjedve, a kivánalmaknak megfelelnek ugyan, de az ára miatt (körülbelül 14.000 márka) nem igen akadnak rendelők.
A Green és Burr gépe később komoly versenytársakra is akadt, és pedig a Thorne-féle gépben és a soröntőgépben.

Pollack Henrik.
Pollack Henrik, ki Ratiborban, Sziléziában született, 1877-ben szintén mutatott be egy szedő- és osztógépet, amelynek szerkezete sok tekintetben nagyban hasonlitott a Heinemann és Lagermann gépeihez, csakhogy azért rövid idő mulva már is észlelni lehetett azt, hogy a rajta való munkálkodás sok tekintetben körülményesebben történt, mint a rendes kézi szedésnél.
Daczára, hogy Pollack gépe a kivánalmaknak teljesen meg nem felelt, azért mégis hamarosan talált utánzókra, melyek azonban komolyan számitásba nem vétettek.

Dittmár Gusztáv.
Dittmár Gusztáv berlini mérnök, 1877-ben egy oly szedőgépre nyert szabadalmat, a melylyel a szedésnek előállitása egy billentyükkel ellátott segédgépezeten történt.
A gép szedésre és osztásra volt berendezve. A szedést a segédeszközök grafikai uton még az is előállithatja, akinek annakelőtt nyomdabetükkel semmi dolga sem volt.
A feltaláló főképp azon fáradozott, hogy a sokszorositó iparnak minél előbb két oly segédeszközt létesithessen, amelyekkel villanyvezeték segitségével, két különböző nagy városban egyszerre működhessen, vagyis, hogy egy kéziratot az egyik segédeszköznek a billentyüivel, a másik városban elhelyezett segédeszközre átvihesse. Szóval egy kéziratnak a szövege, egy napon két helyen jelenjen meg.
A szedőgépnek a szerkezete teljesen eltér az eddig feltalált szedőgépek szerkezetétől.
A szedőgép szerkezetének a főrésze egy forgó korongból áll, melynek a felső részén számtalan fogantyu látható. Minden egyes fogantyu arra szolgál, hogy az ő betüjét, a vezetőszijon át, kiemelje és egymásutáni sorrendben rendelkezési helyére juttassa.
Épp ugy történik az osztásnál is. Itt is a fogantyuk az osztandó betűket a vezetőszijon át a helyes betütartókba visszahelyezik.
A kinyomott szedésnek az elosztása azonban ezenkivül még egyéb változásokat is igényel és pedig többek közt egyes kerekeknek a kicserélését, ami már magában véve is hátrányára van az osztásnak. A szerkezettel való osztás tehát minduntalan csak bonyodalmakba ütközik és a munka haladását lassitja.
Mindamellett el kell azért ismerni azt, hogy Dittmár találmányával, a gépezet terén egy oly nagyszerü remekműt állitott elő, amely nevét megörökiti ugyan, de a szedés és az osztás a találmányán oly lassu tempóban halad előre, hogy számtalan gyors és ügyes szedő bátran felveheti vele a versenyt.

Eisele.
Eisele, ki eleinte Stuttgartban kereskedő volt, később pedig a gépészet terére lépett, 1878-ban egy szedőgépet mutatott be, de miután az állitólag be nem vált, vagyis a kivánt követelményeknek meg nem felelt, rövid időre rá egy másik javitott szedőgépet készitett.
Igaz, hogy e két gépnek a szerkezetéről éppen csak annyi adat áll rendelkezésemre, hogy mindkét szerkezet az eddig feltalált szedőgépek szerkezetétől teljesen eltér.
Hosszabb puhatolózás után arról értesültem, hogy Eisele egyáltalában nem talált fel semmiféle gépet, hanem valami uton-módon szert tett egy homályos, érthetetlen rajzra, amelynek a révén aztán kisérletezett kisebb-nagyobb összegnek a kicsikarására, mi azonban nem igen sikerült neki.

Soriat és Montaron.
Soriat és Montaron, a kik származásukra nézve mindketten franciák, 1878-ban Párizsban egy szedő- és osztógépet állitottak ki, amely, daczára az eddig feltalált szerkezetektől, sok tekintetben eltért, azért mégis nagyon egyszerünek bizonyult.
A szerkezettel lehetséges volt nonpareilletől egész ciceró betüig szedéseket előállitani, hogy azonban a gép valahol tényleg működésben lett volna, arról hallgat a nyomdászkrónika.

Liwczak József, Osip.
Liwczak József, Osip, egyes följegyzések szerint Livtschak, Liwtschak, eleinte a wilnai reáliskolában a gépészeti tanszéket töltötte be és mint ilyen állitólag már 1872-ben talált fel egy matricabélyegző-gépet, amelyről a wilnai lapok 1873-ban a következőleg emlékeztek meg:
„Liwczak József, Osip, akit a legujabb feltalálók közé sorozhatunk, egy „Stereograph” nevü bélyegző-gépet talált fel, amely egészben véve, nem sokkal nagyobb egy közönséges varrógépnél. A gép billentyü-szerkezetre van berendezve, amelyet egy lábitó segélyével lehet folytonos működésben tartani.
Minden egyes billentyünek a megérintése folytán a gépezet a szükségelt betüt, mathematikai pontossággal, egy aczéllemezre egymásmellé nyomja, mindaddig, mig csak a kivánt sor teljesen el nem készül. Ez az aczéllemez egy oly tökéletes érczstereotypet képez, a mely a legjobb irásból és a legügyesebb szedő által előállitott kézi szedésnek is megfelel.
A kész lemezeket még a közönséges kézisajtón is ki lehet nyomni. A gépen egy ügyes szedő perczenkint 50–70 betüt képes lekopogtatni, a mi körülbelül öt jó és ügyes szedőnek a munkáját pótolja.
A nyomás után a betük a lemezről egy simitó gyaluval legyalultatnak, miáltal a lemezek ujra használhatók lettek. A lemezek többszöri használat után összeöntettek, miáltal kevés ércz veszendőbe ment ugyan, de a kijött anyag ujra felhasználtatott.”
E rövid s hozzá még hézagos jelentés közzététele után egy-két évig megint nem lehetett semmit se hallani Liwczak találmányáról, mig 1875-ben ugyancsak a wilnai lap ismét a következőképpen irt róla:
„Lapunk mai tárczái és táviratai Liwczak javitott gépével szedettek. E gép bélyegző-szerkezetre van berendezve s egy ügyes szedő, melytől főképpen a folyékony irás követeltetik, körülbelül száz betüt képes perczenkint a matriczalemezbe belenyomni.”
Hogy azonban miként történik az előforduló hibáknak a kijavitása, arról már hüségesen hallgat a wilnai lap.
Ezután megint nem lehetett hallani a gépről semmit, mig végre 1879-ben egy szaklap a következő közleményt hozta róla: Liwczak József, Osip, 1879-ben egy oly szerkezetet mutatott be, mely hivatva lenne a mozgatható betükkel való nyomást teljesen beszüntetni. Az egész szerkezetben csak egy a-b-c foglaltatik, mely a következőképpen alkalmaztatik: a gépben egy 6 hüvelyk átmérőjü aczélkerék működik, amelynek körzetére vannak a mozdithatlan aczélbetük erősitve. E kerék egy fékmentes tengelyen majd előre, majd hátra fordul, amint azt a szedő a betük mutatójával kivánja. A kerék alatt egy keret látható, amelyre egy kifeszitett kéregpapir van erősitve. A kerék minden mozdulatánál a kéregpapir egy fél hüvelyknyire felemelkedik és ezáltal abba az előállott betü belenyomódik. Minden egyes benyomásnál az egész szerkezet a kereket a betükkel csak addig tolja előtérbe, amennyire azt a benyomandó betü megkivánja. Ily módon képződnek a kéregpapiron a betük, szavak, sorok és egész oldalak. A szedő mindig csak az egyik kezével és az egyik lábával dolgozik.
E gép perczenkint száz betüt szedett, de a mint a szaklap egyuttal megjegyzi, nem kompresz szedésből, hanem csak költeményekből, a hol a kizárás már semmi időmulasztással nem jár. Vagyis a kompresz munkáknál mindennemü gyorsaság megszünik, mert ott a szedőnek a kizárásra már nagyobb sulyt kell fektetnie.
A gépen való szedés eleinte mindenféle nehézségekbe ütközött, mert a matriczlemezekbe nem igen sikerült mindig a betünek a benyomása. Az egyik betü szélesebben, a másik meg keskenyebben jött ki, mint a hogy megkivántatott. A vékonyabb betük ilyenkor mindig mélyebben hatoltak a lemezbe, mint a vastagabb betük, a melyek meg csak homályosan látszottak rajta.
Mindamellett a varsói szakférfiak nagyon is elismerőleg nyilatkoztak Liwczak találmányáról, mert szerkezete állitólag oly pontossággal müködött, hogy azt joggal lehetett remekmünek mondani, arról azonban, hogy forgalomban állott-e valahol, hallgat a krónika.

Kövesdy Dániel.
Kövesdy Dániel, a ki származására nézve erdélyi székely, 1879-ben egy oly szedő- és osztógépet mutatott be, a melynek hajtóereje levegőnyomáson alapult. A szedőgép, éppugy, mint számtalan más szedőgép, csatornákon vezette ki a kivánt betüket.
A feltaláló minden lehetőt elkövetett, hogy vállalkozásához a kellő pénzösszeget megszerezze, de miután ezen fáradozását a felső körökben figyelembe nem vették, s a kivánt eredményt el nem érhette, találmányát nem értékesithette s az csakhamar a muzeumba került.
Kövesdynek a találmányát nagyon sokan összetévesztették, vagyis azonositották a Kliegl-féle találmánnyal, holott annak a szerkezete teljesen eltért ettől.

More C. G.
More C. G. Nyugat-Virginiában 1879-ben szintén feltalált egy szedőgépet, a melynek a szerkezetéről, valamint müködéséről minden adat hiányzik, miért is meg kell elégednünk a nyomdászkrónika e rövid feljegyzésével.

Wicks Frigyes.
Wicks Frigyes, glasgowi ujságkiadó, 1879-ben a szedőgépek találmányában ismét egy lépéssel előbbre haladt, még pedig annyiban, mert ő már egy öntő-, szedő- és osztógépszerkezettel lépett a nyilvánosság elé. Igaz, hogy e találmánya még számtalan akadályokba ütközött, mindamellett mégis szép eredménynek lehet nevezni.
Minthogy a gépen a betücsatornák két sorban vannak elhelyezve, ennélfogva csak két vezetőcsatorna van a részükre felállitva, amelyek egymás fölé vannak helyezve és pedig olyképpen, hogy a végén egymásba összeszaladnak.
A betüknek az egymásmellé sorozása egész más alapon történik vagyis az teljesen eltér az eddigi rendszertől; az ehhez használt lökőkészülék helyett egy zárókerék van felállitva, mely a kijövő betüket, egy emeltyü és egy rugó segitségével, a kívánt állásba, azaz fogsorban fölviszi azért, hogy azokat a gyüjtőhelyre juttatva, egymásutáni sorrendben összeállitsa.
A szedőgépnek 80 billentyüje van; e 80 billentyü között vannak azonban olyanok is, melyek logotypusokat tartalmaznak. A billentyük ugy vannak elhelyezve, hogy a gyakrabban előforduló és rövid szavakat összekötő betük egymásmellé vannak sorozva olyképpen, hogy az egész szót egy fogásra le lehet kopogtatni.
E találmány egyes részei nagyban hasonlitanak az 1874-ben feltalált és bemutatott Hasker-féle szedőgéphez.
A gépnek az előrésze egy zongoramintára van készitve, amelyen, ha az elől elhelyezett billentyük bármelyikét is megnyomjuk, az azonnal összeköttetésbe lép a hátul levő függőleges vaspálczikákkal, amelyek egy hajlitott lemezen vannak elhelyezve. E vaspálczikák alsó részei zárókerekekkel vannak ellátva, amelyeknek a végén öntött vasból készült rudacskákba gyalult barázdák láthatók s ezek képezik a betücsatornákat.
A csusztató a gépnek az egész szélességét elfoglalja vagyis igénybe veszi; e csusztató szünet nélkül, rendszeresen balról jobbra kanyarodik. A csusztató fölött kettős sorokban a betücsatornák vannak elhelyezve, amelyek szintén emelkedő helyzetben, folytonosan balról jobbra kanyarodnak.
Wicks gépe továbbá még arra is van berendezve, hogy a gyakrabban előforduló szókat egyszeri megnyomásra előtérbe juttatja, mint akárcsak a Müller-féle gép. Az egész eltérés csak annyiból áll, hogy mig a Wicks-féle gépen a betügyüjtő ferde sikságon halad előre, addig az a Müllernél egy végnélküli szijon, egy fékmentes sikságon halad rendelkezési utja felé.
A csusztató csatornától egészen a betücsatornáig terjedő betügyüjtő, vagyis jobban mondva átvezető szerkezet, egy kis kerékből és fogaskorongból áll; annak egy nyolczadfordulata a betüt függélyes helyzetbe juttatja és egyuttal azt egy gyüjtőcsatornába szoritja.
A sorok kizárása különféle összepréselhető anyag felhasználásával történik, még pedig olyképpen, hogyha pl. egy sor, e kizárások elhelyezése folytán, a kivántnál szélesebb lesz, akkor az egyszerüen egy emeltyü segélyével összeszorittatik.
A kizárási anyag egyszeri használat után használhatatlanná válik, miért is az megsemmisittetik, vagyis az minden egyes használat után ujakkal cserélendő ki.
Az osztás a következőképpen történik. Elsősorban is az osztandó szedés egymásutáni sorrendben felállittatik és az osztásra, vagyis elválasztásra kerülő betünek a billentyüje, mely a vezetőcsatornán elhelyezett csappantyuval összeköttetésben van, megérintés folytán mindig csak azt a csappantyut nyitja ki, a melybe a betü tényleg bele való.
Az öntőgép egy egészen különálló szerkezetet képez, amely állitólag még huzszorosnál is többet képes önteni, mint a rendes öntőgép. E többlet öntést a laikus is észreveszi, mert a gép minden egyes fordulatánál egyszerre száz kész betü is jön előtérbe.
Daczára a nagymérvü reményeknek, a találmány még sem felelt meg ugy a követelményeknek, mint azt esetleg annyi fáradozás után lehetett volna elvárni s igy magától értetődik, hogy annak létjogosultsága már kezdetben aggodalmakra adott okot.

North John (János.)
North John (János), Amerikában Middletownban született 1879-ben, egy oly gépre nyert szabadalmat, amely egyedül csak a betük egyszerü elosztására szoritkozik.
E gépnél használt betüknek különféle szignaturájuk (bevágásuk) van, amelyek a szedőszekrényen elhelyezett betühenger bevágásaival teljesen megegyeznek. Hogy azonban e gép valahol működne, vagy pedig működött volna, továbbá pedig, hogy a szerkezete milyen alapokra fektettetett, arról hallgat a krónika.

Prasch Ignácz.
Prasch Ignácz bécsi mérnök, 1879-ben egy közös szakbizottságnak egy oly szedőgépet mutatott be, amelynél a feltaláló az eddig észlelhető vezetőlemez helyett két hullámokban haladó végnélküli átvezetőposztót használ.
Az átvezetőposztón térpálczikák vannak fektetve és pedig olyképpen, hogy azokon minden egyes betünek keresztül kell haladnia; e haladás következtében minden betü egyenlő távolságu utat tesz meg, vagyis egy betü sem érhet előbb be a sorba, mig a kellő utat meg nem teszi.
A betüknek a tovahaladása minden tekintetben biztos. A billentyük megnyomása következtében a betücsatornákból emeltyük és taszitók segélyével kilökött betük egyszerre az átvezetőposztóra kerülnek.
Czélszerünek vélte a feltaláló a szerkezetnek egyik oldalát üvegfallal ellátni, még pedig azért, hogy ezen a betük rendes haladását figyelemmel lehessen kisérni és az esetleges akadályokat még idejekorán elháritani.
A gépen négyféle betünemből és pedig: petit, borgisz, garmond és cziczeró szedést lehetett előállitani, ezenkivül még ritkitva is lehetett szedni.
Az osztás kézzel történt és pedig egy közönséges betüszekrénybe; amint az osztó az osztandó szedéssel végzett; első teendője volt, hogy a kikerült betüket a szekrény rekeszeiből kiszedje és azokat a szedőgép csatornáiba helyezze.
Megállapittatott többek közt még az is, hogy a gép óránként 8000 betüt volt képes szedni. Igen ám, de a gép kezeléséhez öt munkaerő kivántatott és pedig: az első a kéziratot olvasta és a bilentyüzetet kezelte, a következő kettő kizárt és korrigált, a negyedik folytonosan osztott, az ötödik pedig a szekrénybe osztott betüket a betücsatornákba juttatta.
Daczára annak, hogy Prasch gépe az alsóausztriai kiállitáson ezüst éremmel tüntettetett ki, azért mégis csak egy-két rendelésben részesült. E megrendelők között volt a bécsi államnyomda az első, ahol az hamarosan felállittatott és működésbe hozatott.

Winder J. Róbert.
Winder J. Róbert, mechanikus Boltonban, Manchester mellett 1880-ban egy oly szerkezetet mutatott be Angliában, amely a kézi szedést meggyorsitotta. E szerkezeténél a logotypusokat is igénybe vette, ami által a szedés mennyiségét rohamosan emelte.
A billentyüdeszka 136 billentyüvel van ellátva; e billentyük nyolcz egymásutáni sorban vannak elhelyezve, ami a tanulást nagyon megkönnyiti s az azon való gyors működést mindenki, minden nehézség nélkül, rövid idő mulva elsajátithatja.
A logotypusrendszer a gyakorlati életben egyetlen egyszer sem vált be, még pedig azért, mert a betük egyenlőtlen használata, továbbá pedig azok költséges beszerzése csak hátrányára volt mindig a szerkezet rendes működésének, miért is az eddig egyetlenegy gépnél sem talált kellő talajra.
A betüknek a sorzóba való helyezésénél mind a két kéz közreműködik, továbbá a kizárás is kézzel történik és mindannak daczára a gépen óránkint legalább is 6000 betüt lehet szedni, ami szép eredménynek mondható.
Minden egyes betünek a kilökése gépezet segélyével történik. A kilökött betük szakadozott mozgásban, korong körül futó szijakra kerülnek; e korong mindig emelkedett állásban található, már csak azért is, hogy az oda kerülő betüt biztosan és rendes állásba fogadhassa be.
E szedőgép, amelynek az alkalmazhatósága Angliában még czélszerütlennek bizonyult, sehol sem talált arra a fogadtatásra, amelyre a feltaláló eleinte számitott.
És minthogy ezek után a feltaláló maga is belátta, hogy találmánya a kivánalmaknak nem felel meg, ennélfogva jónak tartotta szedőgépének az árát 200 márkára, az osztógépének az árát pedig, mely óránkint 8000–9000 betüt osztott el, 1000 márkára leszállitani. Sajnos azonban, hogy még e leszállitott árak mellett sem volt képes találmányán tuladni.

Thorne József.
Thorne József, aki származására nézve amerikai volt, a Sörensen által feltalált szedőgépét tanulmány tárgyává tette, s midőn annak átalakitásai nagyszerü eredménynyel kecsegtették, elhatározta, hogy azt a Colt-féle fegyvergyár igazgatóságának bemutatja és egyuttal kijelenti, hogy miután azt a sokszorositó ipar rendelkezésére szeretné bocsátani, kéri anyagi segélyezését. Az igazgatóság a Thorne tervét jónak találta, miért is azonnal segitségére is sietett.
Amint Thorne 1880-ban a gép átalakitásával, vagyis tökéletesitésitésével elkészült, azt azonnali forgalomba hozatal végett egy összehivott szakbizottságnak bemutatta.
Thorne találmánya egy rotácziós szerkezetnek az alapelvei után készült, még pedig olyképpen, hogy egy szerkezetben egyszerre két gépet: a szedő- és osztógépet egyesitette.
E gépnek a kiszolgálásához három személy igényeltetik, kik közül az első a billentyüdeszkánál müködik, a második a kizárást és a tördelést végzi, e mellett még az észlelt hibákat is mindjárt kijavitja, mig ellenben a harmadik segédmunkás is lehet, mert az a betütartályokat töltögeti, továbbá a gép körül előforduló egyéb teendőket végzi.
A billentyüdeszka azzal a különbséggel, hogy nagyobb s hozzá még több billentyü is van rajta, teljesen egy irógépnek a billentyüdeszkájához hasonlit.
A billentyük lökőbunkó-emeltyükkel vannak összekötve, mely emeltyüknek a vége egészen az alsó henger alatti csatornákban levő legutolsó betüt is érinti, vagyis azzal szemben mindig állást foglal és pedig azért, hogy a billentyü megnyomása következtében kilökött betüt onnan azonnal kiemelje.
Közvetlen az alsó henger betüi előtt egy forgatható korong látható, melynek a felső része ugyanolyan földszintes helyzetben fekszik, mint akárcsak a betüsornak az alsó része. A hengernek és korongnak egy tengelye van.
A korong a legnagyobb gyorsasággal mindig balról jobbra fordul. A billentyüdeszka mögött, mely 90 billentyüt tartalmaz, erős vasállványon, két egymáson álló, 40 czentiméter átmérőjü henger látható, melyek közül a felső, amely mindig forog, az osztást látja el, mig ellenben az alsó, amely mozdulatlanul, erősen áll, kilenczven csatornában a szükségelt betüket tartalmazza.
E csatornák valamivel tágabbak, mint a gépnél használandó betük vastagsága; minden egyes csatorna oldalán egy vezetőpálczika látható, amely a betük szignaturájának megfelelel olyképpen, hogy az más betüt érinteni egyáltalában nem fog, mert más betü szignaturájába nem illik bele.
A betük szignaturájukkal a csatornákban mind jobb oldalra vannak állitva, még pedig ugy, hogy a betüfej előrehajlottabb.
Amint a kivánt betünek a billentyüje megérintetik, a vele összeköttetésben levő lökőbunkó a kivánt betüt a csatornájából a henger körül gyorsan forgó korongra már is kilöki, honnan aztán az egy végnélküli gyüjtőszijon egy emeltyüszerkezethez, avagy fogantyuhoz ér, amely aztán az érkező betüt átveszi és a rendes helyzetbe, egy megszakithatlan vonalba felállitja.
A korongnak a folytonos keringése következtében lehetséges az is, hogy pl. ha több betü fekszik egymásutáni sorrendben, akkor az egyszerre is lekopogtatható, anélkül, hogy ezáltal valami akadály vagy zavar állana be.
A szedőkamra utján, mely a tulajdonképpeni sorzót helyettesiti a betük végnélküli sorokká sorakozva, onnan pedig a billentyűdeszka és henger között elhelyezett csatornán áthaladva, a hajóra jutnak, hol azokat aztán a szedő a kivánt sorokká áttördeli.
A kizáráshoz szükségelt spáczium, kvadrát, diviz, stb. egy kis szekrénykében van elhelyezve, még pedig olyképpen, hogy a szedő könnyen hozzáfér.
Ily módon történik a gép alsó részével a szedés.
A felső henger ellenben, amely csak időnként fordul egyet, az osztást végzi és éppen annyi csatornával rendelkezik, mint az alsó henger.
Az osztandó szedéssel megtelt hajó, nagyon is alapos előkészülettel, a felső henger oldalára erősittetik. Amint az osztóhenger az osztandó betüket átvette, azonnal működni kezd. Az osztóhenger csak mindig léptetve fordul, még pedig ugy, hogy a különböző csatornák minden egyes lépésnél az alsó henger csatornáival találkoznak.
Amint e két henger egyenlő csatornái találkoznak, akkor a felső henger csatornáiból a legalsó, vagyis sorra kerülő betüt, az alsó henger csatornáiban levő vezetőpálczika már is megérinti, vagyis jobban mondva, onnan kiemeli és átveszi.
Megjegyzendő, hogy a felső henger csatornáiból a betük sohasem téveszthetik el utjukat vagyis az alsó henger más csatornájába nem juthatnak, már csak azért sem, mert a felsőtől csak akkor válik meg, hogyha a vezető pálczikába a betü szignaturájába beleillik.
Minden betünek más szignaturája van, ami tehát már magában véve is kizárja azt, hogy felső hengerből bármely betü is eltévessze az utját. Igy pl. az A betünek négy szignaturája van a hátsó részén és pedig egy fent, három meg lent; a B betünek kettő lent és kettő fent; a C betünek kettő középen, egy lent, egy pedig fent és igy van ez az egész a-b-c-nél keresztül.
Ezen szignaturák, mint fentebb emlitettem, teljesen megfelelnek az alsó hengerben elhelyezett aczél- vagyis vezetőpálczikáknak. A Thorne-féle gép kimutatta, hogy csakis szignaturával ellátott betüknek a használatával lehet az osztást önműködőleg jó sikerrel végezni.
Előfordul azonban az, hogy kisebb betüfajokból való szedésnél, a némileg hasonló szignaturával ellátott betük, néha az osztóhengerből tévesen átcsusznak a szedőhengerbe, de azért abba még mindig nem kerülhetnek bele, mert azokat a vezetőpálczikák visszatartják s a következő fordulónál aztán szépen kettétörnek.
Igaz ugyan, hogy az ily törmelékek folytán a csatornák hamarosan betömődnek, de ezeknek a tisztitása, vagyis a törmeléknek az eltávolitása csak pillanatnyi munkát igényel.
Hogy azonban a betüknek az ily módon történő eltörése is megakadályoztassék, a feltaláló azon volt, hogy gépéhez rendszeres betük készüljenek, amelyek aztán 6 csoportba osztassanak fel; azáltal a kizárás is könnyebben történne, a betük pedig, ami a fő, nem töredeznének annyira.
Ezzel egyidejüleg az osztóhenger működését is megváltoztatta, még pedig annyiban, hogy ezentul a henger minden fordulatnál egy pillanatra megáll s ezáltal a kihulló betünek annyi idő engedtetik, hogy a helyére rendesen eljuthasson.
Igaz, hogy ezáltal az osztás már lassabban megy, de azért még mindig osztatik annyi, amennyit a szedés igényel.
Megjegyzendő, hogy az osztóhengerrel nemcsak külön, hanem szedésközben is lehet osztani; továbbá pedig a szedésnél ülni lehet.
A Thorne-féle gépen mindazok dolgozhatnak, akik az irógépen is tudnak dolgozni, vagyis annak kezelésében jártassak.
A szerkezet, valamint annak a kivitele is nagyon egyszerü és szolid: kisebb fennakadásokat, mint pl. a sodrony röviditését, a gyüjtőszij megujitását stb. az ezzel foglalkozó személyzet közül bárki is könnyen elhárithat, oly akadályok ellenben, melyek talán már közreműködését igényelnének, nem fordulnak elő.
Az üzem két hajtószijnak a segélyével történik; az egyik szij átviszi az erőt a forgó korongra és a szedőszerkezet többi részeire; mig ellenben a másik szij a léptető mozgást idézi elő az osztó szerkezetben. Az üzemhez szükségelt erőt egy nyolczad lóerőre becsülik. A gép két méter helyet foglal el négyzetben és 480 kiló sulyt nyom. A gépnek minden egyes részéhez könnyen hozzá lehet férni.
A feltaláló mindjárt kezdetben belátta azt, hogy gépe csakis akkor lesz teljes és ugy fog csak a mai követelményeknek megfelelni, ha önmüködő kizárót is fog rá szerkeszteni, mi által aztán nemcsak a szedés fog gyorsabban előre haladni, hanem az egész kezeléshez csak egy személynek az igénybevétele fog kivántatni.
Thorne gépét tehát mindaddig nem lehet teljesnek mondani, mig csak az önmüködő kizárót meg nem szerkeszti.

Silberbers testvérek és társa.
A Silberbers testvérek és társa cég 1880-ban Berlinben egy szedő- és osztógépet mutatott be, melyeknél több kisebb eltérés volt észlelhető, igy pl. a betük mindig a lapos oldalukon feküdtek és csak alul támaszkodtak az áthaladó léczre.
A mint a billentyü megérintetett, a deszka széle már is eltávolitja a legalsó betüt az áthaladó lécztől s alulról ugy billenti meg, hogy az minden akadály nélkül a vezetőlemezre érjen; ez által a betütartóban a következő betü megint előbbre halad és szépen a léczre támaszkodik.

Peterson O. M. 
Peterson O. M. Chicagóban, Amerikában 1881-ben egy oly szedő- és osztógépet mutatott be, amely önmüködőleg ki is zárt. A mint a billentyü-szerkezet révén egy sor kiszedetik, önmüködőleg az azonnal ki is záratik.
Minden egyes sor egy látható anyagba azonnal lenyomatik, miáltal az a következő sor szedéséhez el is osztható. Ez által megszünik az, hogy a betükészletből nagyobb mennyiség álljon a szedő rendelkezésére.
Az egyes soroknak az anyagba való benyomása a gép alsó részén elhelyezett emeltyü segélyével, sülyesztés utján történik. Ha ritkitott sorok kivántatnak, ugy az a benyomásnál szabályoztatik.
Peterson szerkezetével azonban nem lehetett a szedésnek gyorsabb előállitását elérni, miért is ez jóformán müködésbe se hozatott.

Grönberg Henrik.
1882-ben Hamburgban Grönberg Henrik, a könyvnyomdákban használt betük részére egy szedő- és osztószerkezetet mutatott be. E szerkezet egy sor párhuzamos rekeszekből álló, s a különféle jelek és kizárások számának megfelelő betüszekrénnyel is rendelkezett.
A rekeszek torkolatánál egy toldat látható, amelyen a használatban levő sorzó ide-oda halad. A sorzónak a szedőléniája kivánatra mindenkor csavarokkal elzárható, mely csavarok a használatban levő betükkel egyenlő vastagságuak.
A szedőlénia előtt halad el egy szögletnek az a része, mely egy rugó segélyével a sorzónak az oldalfalához szorittatik. A rugótok fölött levő horgon egy gomb van elhelyezve, melynek a segélyével a horog tetszés szerint bármely oldalra tolható.
A szedés előállitására a szedő a sorzót mindig a kívánt betü rekesze elé helyezi, a balkezének az egyik ujjával pedig, mely rendszeresen a sorzót vezeti, a horgot mindig kissé visszanyomja, miáltal egy peczket is müködésbe hoz, mely aztán a kivánt betűnek a rekeszéből a készenlétben álló egész sort a sorzó felé vezeti.
Minthogy a rekesz torkolata és a szedőlénia közt a térség éppen csak akkora, hogy azon csak egy betü haladhat, ennélfogva az előre tolt sorból a sorzóba is mindig csak egy betü juthat, mig ellenben a többi szépen a rekeszben marad.
A mint a gomb eleresztetik, a horog segélyével, valamint egy rugónak a megfeszitése folytán a sorzóba került minden egyes betü balra szorittatik, mindaddig, mig csak a sorzó teljesen meg nem telik. A sorzóban levő végnélküli sorok aztán egy szedő által tördeltetnek és záratnak ki a kivánt sorokká.
Az osztásnál három rekesz van müködésben, melyek mindenkor annyira visszahuzatnak, hogy a szedőlénia előtt felállitott osztandó szedés és a rekesz torkolata közt éppen csak annyi térség észlelhető, hogy azon csakis a kivánt betü haladhat át; a rekesznek az egyszerü előrelökése folytán az osztandó betü az ő rekeszébe szépen leesik.
E három rekesz oly célszerüen van elhelyezve, hogy a betük vastagságához mérten azokat egyenkint, avagy kettőt, vagy esetleg mind a hármat is lehet egyszerre igénybe venni.

Brackelsberg E. W.
A hageni (Westphalen) származásu Brackelsberg E. W. föltalált egy szedő- és osztógépet, a mely egy öntött vasállványon van elhelyezve, erre az állványra egy harántos felsőlemez van erősitve, a melyen 99 egy irányban haladó dűlő s vasba foglalt betücsatorna látható.
A gép két részből áll, még pedig a szedéshez alkalmazott gépezetből, mely szedőzár elnevezést nyert; továbbá az osztás elvégzésére készült gépezetből osztózár elnevezéssel; ez utóbbi készülék a harántos lemez fölött van elhelyezve.
A betük a betücsatornákban egymásutáni sorrendben vannak elhelyezve s azok a saját sulyuk, valamint minden sor mögött elhelyezett tönk közremüködésével haladnak a csatornákból kifelé szép egymásutáni sorrendben a harántos, de azért sima lemezen lefelé mindaddig, mig csak a rendeltetési helyükre nem érnek.
Minden egyes csatornának a fenekén egy nyelvalaku rugó látható, mely a betü vastagságához mérten, megfelelő nyilást tart készenlétben, amelyen aztán a kivánt betü kihalad. E rugónyelv főképpen arra szolgál, hogy az ő nyilásán csakis a kivánt betü jöhessen ki, ha azonban véletlenül a csatornába mégis egy idegen betü kerülne, akkor azt, az esetleges vastagsága miatt, át nem engedi.
Az összes betücsatornáknak az alsó végén van egy lenyomólemez elhelyezve. E lenyomólemez és a fejlemez közt egy keskeny hasadék látható, amely főképpen arra szolgál, hogy az elefántcsontból készült vékony lökő ne akadályoztassék abban, mikor az a fölkerülő betüt helyzetéből kiemeli.
A gépen való szedés olyképpen történik, hogy a szedendő betük, az ide-oda tolható szedőzár segélyével a betücsatornákból egymásutáni sorrendben kiemeltetnek és a szedőcsatornába közvetittetnek. A szedőzár egy megfelelő vezetékben haladó és egy rugó által fölfelé huzódó lökőrudból áll, amely oly ügyesen van elhelyezve, hogy még az elől levő legalsó betüket is egy pillanat alatt egymásutáni sorrendbe helyezi.
A szedőzárral szoros összeköttetésben van a szedőcsatorna, amelynek a hátsó, vagyis jobban mondva, felső végén a kupacshegy fekszik. A kupacshegy, amelyet egy egyszerü gépezet segélyével a lökőrud tart folytonos működésben, arra szolgál, hogy a betüknek az akadálytalan előrehaladását elősegitse.
A kupacshegynek a folytatása az irányitólökőt képezi, amely főképpen arra szolgál, hogy a szedőzárt, a mint az a kézzel a rendes helyre tolatott, azonnal, pontosan beállitsa. Erre a célra azonban a betücsatornák alatt még függélyes irányitó hornyok is vannak elhelyezve, amelyeknek az oldalfalai szintugy, mint az irányitó lökőé, oda vannak erősitve.
A szedőzár, mely egy párkányzathoz van erősitve a beállitó szerkezettel oly szoros kapcsolatban van, hogy ha pl. az utolsó három sorból álló billentyüzetnek bármely billentyüje csak megérintetik, a szedőzár már is a megfelelő csatornához halad és ott beállittatik, a megérintett billentyünek a betüje pedig azonnal a szedőcsatornába kerül.
A szedőgépezeten levő lökőrudnak a leszállása következtében a kupacshegy is működésbe jön, még pedig olyformán, hogy az nemcsak helyet csinál az érkezendő betünek a betücsatornában, hanem egyuttal az irányitó lökőt is a kivánt horonyba juttatja, miáltal aztán a horony oldalrészek a szedőzárt oly állásba helyezik, hogy közte a szedőcsatorna pontosan minden fennakadás nélkül a betücsatorna alá érkezhessen.
A lökőrud a további leszállásnál a hozzája erősitett elefántcsontlökőt a fejlemez és a leszoritólemez között levő hasadékba szoritja be, minekfolytán az a betücsatornában a legelső készenlétben álló betüt megérinti és a szedőcsatornába löki.
Ennek megtörténte után a lökőrud ismét felszinre kerül s egyuttal a lökőt kihuzza a betücsatornából. E közben a következő betü, mely szorosan a lökőhöz surlódik, a surlódó lemez által mindaddig visszatartatik, mig csak azt a billentyű ki nem csalja.
A lökőrudnak az utolsó visszavonulása alkalmával a kupacshegy, mely eddig szünetelt, a szedendő betüt mindaddig tolja előre, mig csak az a következő betünek megfelelő helyet nem biztositott; ez alkalommal azonban az irányitólökő is a horonyból kibuvik és az eddig egy helyen álló szedőzárnak az ujabb félretolódást megkönnyiti vagyis elősegiti.
Amint a lökő segélyével a betücsatornából a kivánt betü kitaszittatott, annak helyét azonnal a következő betü foglalja el és ez igy megy mindaddig, mig csak a készlet a betücsatornában tart. E betüknek a zavartalan, vagyis akadálytalan előrehaladása biztositva van egyrészt már azáltal is, hogy haladásukat a fejlemez alatt levő tönk is elősegiti.
A szedőzárnak a folytonos beállitása következtében a kézirat szerint előirt betük, irásjelek és kizárások a lökőrud működése folytán a betücsatornában egymásutáni sorrendben összegyülemlenek és sorokat alkotnak, mely sorok aztán az állványon levő csatornaszekrénybe helyeztetnek át.
A kész sornak a csatornaszekrénybe való áthelyezése olyképpen történik, hogy a működő nyomónak egy bizonyos horonyba való beállitása következtében a szedett sor egy tű elé kerül, a szekrény pedig arra az időre, mig a sor ott van, egy csatornatávolságnyira elzáratik.
A csatornaszekrény és a szedőcsatorna közt egy gomb látható, melynek a megnyomása folytán a tű működésbe jön és a kész sort a szedőzárból a csatornaszekrénybe vezeti. Abban, hogy a szedőcsatorna, amelyben az egymásutáni sorrendben odaérkező betük sorokká képződnek, nem egyenes állásba van erősitve, hanem a betücsatornától inkább rézsutosan halad, csak előnyt lehet észlelni arra, hogy a haladó betü rövid uton és hozzá biztosan kerül rendeltetési helyére.
Megjegyzendő, hogy mialatt a betücsatornáknak az alsó végén a szedőszerkezettel összeköttetésben vannak és közösen működnek addig, vagyis ugyanazon idő alatt, a betücsatornáknak a felső végei megint az osztószerkezettel állnak szoros összeköttetésben, ami a betük folytonos keringését vonja maga után s igy a munka is minden fennakadás nélkül halad tova.
Az osztásnál az emlitett osztózár van folytonos működésben, amely a betücsatorna felső részének különös berendezéseivel van összeköttetésben. Ugyanaz a szabály észlelhető az osztásnál is, mint a szedésnél. Az osztandó sorok átvételére egy osztócsatorna van elhelyezve, amelyből a szerkezet segélyével, amint a működő zár beállittatik, a soron levő betüt azonnal átveszi és a betücsatornába juttatja.
Az osztócsatorna épp oly szoros összeköttetésben van az ő billentyüivel, mint akárcsak a szedőcsatorna, vagyis amint a nyomó a kivánt betü billentyüjére állittatik, ugy az osztócsatorna már is azon betücsatorna fölé kerül, amely a kivánt betüt tartalmazza.
Ugyanez az eljárás ismétlődik mindaddig, mig csak a kezelőnek osztandó szedés rendelkezésére áll, vagyis mig csak azt a körülmények megkövetelik. Szóval, amint a nyomó az osztózárt a kivánt billentyüre beállitja, az osztásra készen álló első betü már is előre lép. Épp ugy ismétlődik a lökőrudaknak a lenyomása és visszamenesztése is.
A szedő-, valamint az osztózár lökőjének a leszállása a rézsutos lemezek alatt levő két egyenlő szerkezet működése folytán történik, mely működést lábbal avagy hajtószijjal is fenn lehet tartani.
E gépnél, az egyes párkányrészek kicserélése folytán, meg van a lehetőség adva arra, hogy rajta egyszerre többféle irásfajból is lehet szedéseket előállitani.
Dacára annak, hogy e gép általánosságban a legolcsóbbnak és a legegyszerübbnek bizonyult, az osztószerkezetét pedig gyorsan és könnyen lehetett elsajátitani, azért Brackelsberg még sem tudott vele zöld ágra vergődni, vagyis magának jövőt biztositani, hiába nyerte rá folytonosan a szabadalmakat, azért a hosszu fáradozásaiért mégis csak az volt az egyedüli jutalma, hogy a párisi nemzeti Akadémia az éremmel tüntette ki.

Kossuth Johnson Alajos és Löw Abbot Ágoston.
Kossuth Johnson Alajos és Löw Abbot Ágoston, származásra nézve mindkettő amerikai, 1883-ban szabadalmat nyertek egy oly szerkezetnek a forgalomba való hozatalára, mely a betüknek az egymás mellé állitását, vagyis szedését kézzel eszközli ugyan, de a szedőszekrényt célszerü betücsatornákkal vélik fölcserélni, ezenkivül a szerkezetüket olyképpen alakitják, hogy a gyakran használt betükhöz a hozzájutást megkönnyitik az által, a szedés előállitását pedig gyorsitják.
Maga a szerkezet a következőképpen van összeállitva. Egy gömbölyü rudon betükkel telt betücsatornák vannak felaggatva, minden egyes betücsatorna mögött egy fog látható, mely a betücsatornát a gyujtó- vagyis betücsatornával összeköti.
Minden egyes betücsatornának az alsó végén két egymással szembe eső nyilás látható. Ha a szedő a hüvelyk- és mutató ujjával a csatorna végét megnyomja, a csatornában levő legalsó betü már is azon kibuvik és a szedő ujjai közé kerül. Amint azonban a szedő a csatorna végét elereszti, vagyis a nyomás megszünik, a nyilás azonnal bezárul, a következő betü pedig, mely már a kijövésre készenlétben állt, ismét a többihez csatlakozik.

Pereiro y Albizu Péter.
Pereiro y Albizu Péter 1883-ban Madridban a szedés és az osztásnak a gyorsitására egy eredeti rendszerre nyert szabadalmat.
Ennek az eljárása főképpen abban rejlene, hogy egy felolvasónak a bemondására egyszerre több szedő dolgozna és pedig ugy, hogy minden szedő csak azt a szöveget hallja meg, vagyis csak azon szöveg szavai jönnek füleihez, amelyeket neki szednie kell. Az ily módon bemondott szedések egy szedő által összeemeltetnek és abból az esetleges hibák kijavitása végett egy kefelevonat készittetik.
A kefelevonat előállitására a szedőszerkezethez külön egy prés van erősitve, amelyen végnélküli papir, erre pedig egy nyomdafestékkel bekent másik papirszelet van ráhelyezve, mely aztán a szedésre nyomódik.
Ezen eljáráshoz három különféle szerkezet kivántatik és pedig elsősorban is egy oly szerkezet, amely a felolvasott kéziratot több szedőhöz továbbitja, továbbá a több részre eső, vagyis szétszedhető, gyors szedőgép; végül pedig egy oly gép, mely a kinyomott szedést szétszedi, a betüket a rendes rekeszekbe szétosztja, amelyek azonban ismét a szedőgépbe kerülnek.
A gyors szedőgép egy fékmentes s kellő számu billentyükkel ellátott billentyüdeszkából áll. A szedő által megnyomott minden egyes billentyü egy sodronyon, ez pedig a hozzá tartozó rudacskán huzza fel a megfelelő, vagyis a kivánt betüt. Amint a szedő a billentyüt elereszti, a betü már is elválik a rudacskától.
Az elvált betü egy rézsutos vezetőlemezre kerül, honnan pedig a főcsatornába, amely aztán azt a gyüjtőhöz juttatja. A gyüjtő a sorrendben odakerült betüket az elhelyező szerkezetre szállitja, ahol aztán a szedést rendes sorokká, a sorokat pedig a kivánt oldalakká tördelik.
A szerkezet arra a célra, mert a szedő a szedést átolvassa s az esetleg előforduló hibákat azonnal kijavitja, egy kis betüszekrénynyel is fel van szerelve.
Az osztógép főképpen arra szolgál, hogy az osztandó szedést gyorsan szétszedje és a betük elosztását lehetőleg gyorsitsa. Erre a czélra a betüszekrényen csatornák vannak elhelyezve, amelyek épp ugy, mint a szedőgépen, billentyüzettel vannak összekötve.
Az osztógépnek a felső részén egy csatorna van elhelyezve, amely a betüket ugyanabban a sorrendben veszi fel, mint a hogy azok az osztandó szedésben következnek.
Végül megjegyzendő, hogy ugy az összes szedők, valamint az osztó a korrektorral és az előolvasóval villanyos vezetékkel állnak összeköttetésben. E villanyos összeköttetést előidéző gomb a billentyüzeten van elhelyezve.
Magától értetődik, hogy Pereiro találmányát bonyolódottsága miatt sehol sem értékesithette kellőképpen s igy fáradozásáért a kivánt eredmény elmaradt.

Fischer és Langen.
Fischer és Langen 1884-ben Bielefeldben egy szükebbkörü szakbizottságnak egy oly szedő- és osztószerkezetet mutattak be, amelynél a betük egy célszerü kézi szerkezetnek a segélyével jutottak rendeltetési helyükre. Igaz ugyan, hogy a lapok már évekkel ezelőtt jelezték azt, hogy e két társ egy oly szedőgépet talált fel, amely a Kastenbein-féle szerkezetet jóval fölülmulja; ez az állitás azonban csakhamar valótlannak bizonyult, mert a szakférfiak meggyőzték a feltalálókat arról, hogy az oly gép, amelynek a billentyüzésénél a szedő a betük felett az egyensulyt elveszti vagyis az afölötti uralkodása megszünik, a remélt kivánalmaknak soha nem felelhet meg. Meglehet, hogy e nyilatkozat igazára rövid idő mulva ők is rájöttek, mert a szedőgép észrevétlenül eltünt a látóhatárról.
Az osztószerkezet nagyban hasonlitott a Sörensen találmányához; itt is minden egyes betü más és más szignaturával volt ellátva és az osztás vele a következőképpen történik:
A kinyomott szedés, egy kis szerkezetnek a segélyével pléhcsövekbe helyeztetik; az igy megtöltött csövek, miután abból a négyzetek és a kvadrátok eltávolittattak, az osztógépre helyeztetnek. Itt a legalsó betü egy kicsiny, de azért erős billentyüvel, amelyből egyes betükhöz két egyenlő van a szerkezeten, megérintetik.
A billentyük alatt egy dob forog, amely számtalan befogadókészlettárt tartalmaz. A mint tehát a kivánt készlettár arra a pontra ér, amelyen az osztandó betüt át kell vennie, azt egy forgógépezet ott már is átveszi és a készlettárba behelyezi.
Megjegyzendő, miszerint az osztandó betük nem kerülnek mindjárt a rendes készlettárukba, hanem a szerkezet az osztandó szedést mindenekelőtt vastagság szerint, tiz részre választja szét. Kivétel csakis a kizárásnál történik, amely mindjárt kezdetben a készlettárba jön. Amint ez az előmunkálat vagyis a vastagság szerinti szétválasztás befejeződött, kezdődik a betüknek a rendes szétosztása. Az összes betük ismét a gépezetre kerülnek, honnan aztán minden egyes a saját készlettárába vándorol.
A gépnek különös szerkezete folytán lehetséges az, hogy minden bevágás – szignatura – csak egy oldalra kerülhet. E szignaturákat kezdetben ugy nyomták minden egyes betübe, később azonban erősség és tartósság czéljából jobbnak tartották azokat mindjárt beleosztani.
A mi a szedőszerkezetet illeti, az nagyrészben Porter találmányának az előmunkálataira vall. Maga a szerkezet körülbelül 100 drb függélyesen álló fényezett |___|-alaku aczélsinekből áll, amelyek a betük egymásutáni befogadására ugyanannyi csatornát tartalmaznak.
E csatornákba a szerkezet hátsó részéből oly módon kerülnek bele a betük, hogy az osztószerkezetnek a megtelt pléhcsöveit a hasonló betüt tartalmazó csövekre helyezik, honnan azok aztán egy szegecsnek az eltávolitása folytán a szedőszerkezetnek a csöveibe jutnak.
A pléhcsövek megtelte után kezdődik csak a tulajdonképpeni szedés. A legalsó betü egy szüntelenül előre és hátra mozgó lökő által a rendes helyzetéből legalább is a feléig kitaszittatik és ebben a helyzetben marad aztán mindaddig, mig az a szedő keze által onnan el nem távolittatik.
A szedő a szükségelt betüt még jóformán el sem vette onnan, a lökő müködése következtében a következő betü már is előbukkan.
Az átvételi helyek, ha mindjárt kis területre, de azért nyolcz rövid sorba vannak beosztva, mely beoztás a szekrénynek teljesen megfelel. Minden egyes betünek az átvételi helye üveglemezzel van jelezve.
A szerkezeteknek, amelyek egymás mellett négy-öt sorban állanak, egy közös sorzójuk van; épp ugy a hajtókészülék is az összes szerkezeteken halad keresztül s igy ezáltal minden egyes külön ki és bevonulhat.
A szerkezetek minden zörej nélkül müködnek és a kivánalmaknak megfelelőleg különféle faju betüket tartalmaznak. A fogantyuk oly állásba vannak helyezve, hogy azok egy betüszekrény beosztásának teljesen megfelelnek, de azért azok tetszés szerint megváltoztathatók.
A szerkezetek oly rendkivül egyszerüek, hogy azoknál minden akadály ki van zárva, továbbá pedig rajtuk többféle betüfaj, minden változtatás nélkül, alkalmazható.
A szerkezetnek a betükkel való töltése hátulról ugy történik, hogy a szedő a töltés alatt munkájában nem zavartatik. A fogantyutól a sorzóig az ut oly rövid, hogy alig észrevehető.
A szekrénynél a szedés a folytonos kiürülés következtében már bajosabban megy, mig ellenben a szerkezetnél az mindig egyenlően halad előre.
A szerkezeten való müködés nagyon kis eltérést mutat s minden egyes szerkezethez csak egy szedő lesz beállitva, aki teljesen kizárt szedést állit elő. A mi pedig a szerkezeteknek az előállitási képességét illeti, megállapittatott az, hogy hat és fél órai munkaidő alatt rajtuk óránként 3600 betüt lehet szedni.
A szedő- és osztógépnek, a kizárószerkezetnek, három szedőhajónak és 500 betücsőnek az ára 300 márka.
Fischer Gusztáv, kinek jelenleg Berlinben egy nagy gépgyára van, amelyben többek között a müködésben levő „Monolin” soröntőgép készül, egész életét arra szentelte, hogy a müködésben levő szedőgépek szerkezetét mennél jobban tökéletesithesse, miért is bátran lehet állitani, hogy a szedőgépen eszközölt folytonos javitgatások mind az ő agyában szülemlettek meg.

Mergenthaler Ottomár.
Mergenthaler Ottomár, ki 1854-ben Würtenbergben született, s foglalkozására nézve órás volt 1884-ben egy soröntőgépet talált fel, amelyet „Lynotype” név alatt forgalomba is hozott.
A Linotype soröntőgép körülbelül 1½ négyszögméter térséget foglal el; a sulya pedig 875 kilogramm. A gépnek a menete önműködőleg történik s igy bármily erővel hajtható. Az egész gép hat láb magas; körülbelül 1500 darab külön matriczákkal rendelkezik, amelyek szedésként 350 koronába kerülnek; egy matrica 30 fillérbe, külön raktárak pedig 960 koronába jönnek; külön öntvények, valamint a mellékeszközök 300 koronába. Kettős gépek, két raktárral, külön öntőformával, matriczákkal stb.; miáltal 3–5 percz alatt a sor hosszusága, betünem és betütörzs megváltoztatható. E gépnek darabja 15.400 koronába kerül.
Ha a gép előttünk van, akkor az első pillanatra szemünkbe tünik a jobb oldalon a jó mélyen elhelyezett billentyüzet, amely az irógépek billentyüihez teljesen hasonlit. Minden egyes billentyün, egy fehér papirra van az a betü rányomva és egy átlátszó lemezzel behuzva, amely betü annak a megnyomása következtében előtérbe lép.
Ezenkivül a billentyüzeten oly billentyük is észlelhetők, melyek kizárólagosan csakis a szükségelt kizárásokat szolgáltatják.
A billentyüzeten a kis és nagy a-b-c-én és a számokon kivül az irásjelek, ugymint pont, kettőspont, vessző, pontos vessző, kérdőjel, felkiáltó jel stb. is látható, ami összesen 90 billentyünek az elhelyezését foglalja le.
Közvetlen a billentyüzet fölött van a kézirattartó elhelyezve, balról pedig a matriczák gyüjtőhelye, vagyis az ugynevezett sorzó. A billentyüzet fölött jobbról balra és balról megint jobbra hajtószijak haladnak, mig ellenben egy üvegkorongon a gyüjtőszij van elhelyezve, amelyen, a raktárból kiesett matriczák a gyorsan tovahaladó átvezetőszijon át, a sorzóba, vagyis a matriczagyüjtőbe vezettetnek.
Az átvezetőszij folytonos működésével elérhető az, hogy a jobbról távolabb eső matriczák, melyeknek rendszeresen már hosszabb utat kell megtenniök, mint a baloldalon levőknek, azért épp oly pontosan érkeznek be, mint akárcsak a közelfekvő baloldali matriczák. Szóval: egyetlen egy betü, vagyis matricza sem ugorja át a másikat, vagyis a matriczagyüjtőbe nem ér be előbb, mint a másik.
Az átvezetőszij korongjától balra van a légszesszel fütött öntőüst elhelyezve; közvetlen ezelőtt pedig az öntőcsatornával szoros összeköttetésben, az öntőkerék. A szedett és teljesen kizárt matriczasor, az öntőkerékben foglalt öntőmintához szállittatik. A vékonyan folyó ólom egy szivatytyutolony segélyével az öntendő sor kivánalmához mérten, az öntőkerék hasadékába fröcscsentetik be. Az öntőkerék másik végén azonban még egy öntőhasadék látható, amelynek a kereke azonban már forgathatható.
A matriczaraktár fölött a matriczáknak az osztórudja látható; ennek a baloldalán pedig egy tojásdad alaku s alulról fölfelé szálló kar. Ezenkivül van még a baloldal távolabb eső részén egy négyszögletes kar is elhelyezve.
Az első kar arra szolgál, hogy a leöntött matriczákat egymásutáni sorrendben felszállitsa, miért is e czélból egészen előre lehajlik, és pedig olyannyira, hogy a matriczák fogai ezáltal a kivánt gerinczbe jutnak. Ennek megtörténtével a két szerkezet összműködésbe jön, minek következtében a matricza is hozzáfüződik és halad szépen fölfelé.
Amint aztán az a matriczaraktáron levő, s gerinczekkel ellátott öntőrudhoz ér, vagyis azzal egy vonalba jut, a derékszögü kar a matriczát rögtön balról jobbra tolja egy léczre, honnan aztán azok, a raktár fölött levő s egyenkint, a kivánalmakhoz megfelelőleg, rövidebb vagy hosszabb gerinczekkel ellátott öntőrudakra emeltetnek; innen pedig abban a helyzetben, amint azok a kis fogakkal a gerinczeken lógnak, továbbittatnak az ugynevezett öntőtengelyek segélyével mindaddig, mig csak ahhoz a raktárrészhez nem érnek, amelybe bele kell hullaniok.
Ide érve, a matriczák, miután a kisérőgerinczek, amelyeken fügnek, megszakadnak, vagyis azon tartósságukat elvesztik, egyszerüen beleesnek a raktárba, azaz abba a csatornába, ahol a többi matriczák egymásutáni sorrendben sorakoznak és mindannyiszor előbbre vonulnak, ahányszor csak a sorzóba a kisérőszijon egy ujabb sor érkezik.
A Linotype szedőgépen a munka a következőképpen folyik le: A gép leállitása, valamint a kéziratból egy mondatnak a leolvasása után, megkezdi a szedő a szedést, még pedig olyképpen, hogy az minden egyes alkalommal, a kivánt betünek a billentyüjét az ujjával megérinti.
A billentyünek a megérintése mindig könnyedén és röviden történik és pedig azért, mert amint azt hosszabb ideig és erősebben megnyomják, akkor ugyanabból a betüből még egy másik matricza is lehullana a sorzóba.
A billentyünek a megérintése folytán, valamint egy nagyon kicsi középhagyónak a segélyével, a raktárcsatorna fenekén előálló peczek azonnal alászáll s ennek folytán a legalsó matricza a tartását elveszti és sebesen, a vezetőcsatornán át a vezetőszijra szalad, amely azt szintoly gyorsan továbbitja a gyüjtőbe, hol aztán az egyenesen megáll.
Mindez csak egy pillanat műve. De amilyen gyorsan ez történt, épp oly gyorsan lép a fentemlitett kis peczek is ismét előtérbe, hogy a következő matriczát mindaddig összetartsa, mig csak a billentyü megint meg nem érintetik. Villámsebességgel, de azért egymásutáni sorrendben haladnak a kivánt nagy és kis betük, számok, irásjelek és a szükségelt kizárások a sorzóba, vagyis a szükségelt betük oly gyorsasággal haladnak a sorzóba, amilyen gyorsasággal csak képes a szedő a billentyüket egymásutáni sorrendben megérinteni.
A vezetőszijon a betüknek a szállitása sokkal gyorsabban és hozzá biztosabb sorrendben történik, mintha csak a betük egyszerüen leesnének; daczára, hogy a haladó betük, mert a csatornák különféle távolságban vannak egymástól elhelyezve s e miatt egyesek rövidebb avagy hosszabb utat azért, azért a kívánt perczre, sem előbb, sem utóbb, hanem pontosan érkeznek be.
A Linotype szedőgépnek a szerkezete a matricák szállitásának a gyorsaságában nem ismer határt. Egy pillanatnak a müve csak, hogy bármilyen szélességü sor is a sorzót megtöltse.
A sorok kizárása dupla ékekkel történik, amelyek kétfélék és pedig rövidek és hosszuak. A rövid ék a kizárásnál megragadtatik, mig ellenben a hosszu ék mindaddig előre tolandó, mig csak a kivánt sornak a szélessége el nem éretett. A mint azonban a sor megtelt, a szedő a jobb térdénél levő emeltyüt könnyedén megnyomja, mi által a kész sor kissé felszinre kerül, azután pedig az magától balra, onnan pedig lefelé az öntőkerék elé tolódik.
Az öntőkerék előtt a sorok egy gépezet segélyével az ékszerü kizáró részekkel egyenlően és erősen kizáratnak, ennek megtörténtével pedig az öntőkerék előtt levő öntőhasadék elé nyomatnak. Az öntőüst ugyanabban a pillanatban máris közvetlen az öntőhasadék előtt terem, a hol aztán az öntőszivattyu, a folyékony érczet ráereszti, amely azonnal meg is keményedik rajta, miáltal aztán az öntvény elkészűlt.
Ennek megtörténtével az öntőüst ismét a rendes helyére visszatér, mig ellenben az öntőkerék egyet fordul és a rajta elhelyezett kis kés segélyével az öntött sort előbbre tolja mindaddig, mig csak azt egy tolóka a mintakerékből ki nem löki. E kilökés következtében a sor két simitó kés között halad el, melyek azt legyalulják és csak ennek megtörténtével jut az egy hasadékon át a többi kész sorokhoz.
A leöntött matriczasor ezalatt, az átvezetőnek a segélyével a matriczabejáróhoz jut, honnan az egyes matriczák ismét a kamrájukba, azaz a saját csatornájukba kerülnek vissza. Mindenekelőtt azonban abból a kizáró ékek mind kiválnak és egymásutáni sorrendben rendes tartójukba térnek vissza.
Emlitésre méltó az is, hogy amint a sor elkészül, azt máris egy csengetyüjelzés jelenti. A gyorsabb felismerés céljából minden egyes matriczának a hátulján a betünek a jelzése látható, ami a szedőnek nagy előnyére válik, vagyis a munkáját könnyiti, mert a lekopogtatott sort minden akadály és erőltetés nélkül képes átolvasni és az abban előforduló hibákat kezével szépen ki is cserélheti.
A Linotype gépen van egy oly készülék is, amely lehetővé teszi azt, hogy egyes sorokat kétszer-háromszor is lehet leönteni. Ezenkivül pedig, ha a munka, vagyis a szerző ugy kivánja, egyes szavakat külön erre a célra szolgáló matricákkal ki lehet emelni.
Ki van zárva azonban az az eshetőség, hogy az osztásnál, a kiemelt irásfaj matriczái a rendes osztón keresztül haladhatnának, mert azokat az ott elhelyezett ellenőrző peczek visszatartja. Az ellenőrző peczket a perl irástól kezdve egész cziczeróig lehet szabályozni.
Az ólomnak az esetleges kifröccsenése által senki meg nem sérülhet, mert az őntőszerkezet oly mintaszerüen van készitve, hogy az a legcsekélyebb akadálynak a beálltával azonnal megáll. Az egyik betüfajnak a másikkal való kicserélése oly módon történik, hogy a billentyüzet, vagyis jobban mondva a raktár szerkezete egy elzáróruddal lezáratik, miáltal aztán a raktárszerkezet amely csak két kapocsra van akasztva, a gépből könnyen kiemelhető és mindez hozzá még igen csekély időmulasztást igényel.
Éppugy a billentyüzet is egy másikkal könnyen kicserélhető, mert az is éppoly két csavarral van csak a géphez erősitve, mint a raktárszerkezet.
A Linotype szedőgépet akár villanyerőre, akár pedig gőzerőre lehet berendezni. Az öntéshez szükséges ércnek egyenlőnek és hozzá jónak kell lenni, a sorok szélessége legfeljebb 28 cziczeróig terjedhet. A billentyük megnyomásához semmi megerőltetés nem kivántatik, ami a szedő fizikai erejének a kimélése mellett vall.
A matriczák raktárában körülbelül 1500 rézmatricza van elhelyezve. Minthogy a gépen való müködés nagyon kevés zörejjel jár, ennélfogva az idegzetet sem támadja annyira meg.
Ha előfordul az, hogy a matriczák egymást utolérik, ez egyedül csak a helytelen billentyüzésnek, vagy pedig hogy a matriczához egy kis piszok férkőzött bele, tulajdonitható; ilyen esetben magától értetődik, hogy a rajta való müködés csak akadályokkal, vagyis késedelemmel járhat. – Az „e” és „n” betük részére kettős csatornák vannak berendezve, amelyek maguktól cserélődnek ki.
A Lynotype szedőgépnek az előállitási képességét a többi szedőgépek között a legjobbnak tartják, természetes azonban, hogy ennél is sokat határoz a jó kézirat, az előállitandó szedésnek a minősége és tartalma, az öntésre beszerzett anyagnak a minősége és a gépnek a tisztántartása.
A Lynotype szedőgépen perl irásfajtól kezdve cziczeróig lehet szedni, továbbá diszitéseket és hirdetési kereteket is elő lehet rajta állitani, végül pedig ritkitott szedést is. Nagy előnyére válik az üzletnek, valamint a szedőnek is az, hogyha a gépen megszakitás nélkül dolgozhatnak.

Lagermann Sándor.
Lagermann Sándor svéd mérnök 1886-ban „Typotheter” név alatt egy oly szedőgépet mutatott be, amely a biztos betüvezetést minden fennakadás nélkül teljesitse. Miért is ő a fősulyt arra fektette, hogy a szerkezet nemcsak olcsó, hanem hozzá egyszerü is legyen. Ez egyszerüséget a feltaláló ugy értelmezi, hogy a szerkezet csak a betük kiemelésére és azoknak a sorakozására szoritkozzon, mig a szedésnél előforduló többi teendőket, valamint az osztást is, miután a betük ugy is csak rendes betüszekrényekbe osztatnak, már a szedő végezze.
A feltalálóról ismeretes az, hogy az egész vagyonát egy gyufaszálkészitőgép kisérletezésébe fektette és miután az balul ütött ki, vagyis a remélt eredmény füstbe ment, beállt egy könyvnyomdába gépfelvigyázónak. Állitólag azonban már évek előtt is, mielőtt még a gyufaszálkészitő gép kisérletezésébe fogott volna, már is egy szedőgép szerkezetének a megvalósitásán fáradozott, amelynél a fősulyt a kizárási készülékre fektette.
A mostani szedőgépén a szedő mindkét kezét használhatja vagyis a szekrénynek a rekeszeiből egyszerre mindkét kezével szedheti ki a kivánt betüket és szépen, egymásutáni sorrendben bocsátja azokat a szekrény szélén elhelyezett tölcsérbe. Feltalálónak az állitása szerint ily módon óránként 4500 betűt lehetséges szedni.
Amint a betü a tölcsér alsó végén keresztül egy kis lemezre esik, ott azonnal önmüködőleg föl és alá jár azért, hogy onnan egy félkörü csatornán át egyenesen a sorzóba jusson. Amint a kivánt sor megtelik, a szerkezeten elhelyezett csengő a szedővel azonnal tudatja, aki erre a tölcsérbe egy kis rézhengert ereszt, amelyen aztán keresztül halad a szedett sor a sorzó hajóra. A sorzó hajó körülbelül 50 sornak a befogadására van berendezve.
A megtelt hajót a kizáró szerkezet veszi át, amelynek az alsó részére az átemeltetik, mig ellenben annak felső részét a kizáró hajó, amely három külön-külön csatornában, háromféle kizárást: hajszálat, harmadot és negyedet tartalmaz, foglalja el. Ez a raktár az alsó szedőhajóval folytonos együttmüködésben van.
A gépnek a kerékszerkezete egy támasztóhoz van erősitve. Amint a szedő az emeltyüt megnyomja, a kivánt sor már is felszinre kerül s egy pillantásra meg lehet állapitani, hogy az szélesebb-e vagy rövidebb az előirt vagyis kivánt szélességnél, amit aztán a kizárásnál rendszeresen könnyen pótolni lehet. A gyors munkánál a kizárásnak pontossága mindig a kizárótól függ. A teljesen elkészült sor két térző között egy feljebb elhelyezett hajóra kerül. Igy ismétlődik ez a következő soroknál is.
E kizáró szerkezet azonban nem egészen uj keletü s Lagermann ezt bizonyára Felnek a szerkezete alapján állitotta össze, aki azt még 1860-ban az általa feltalált szedőgép szerkezeténél akarta érvényesiteni.
A kizárást osztályozónak szintén van fönt egy kis tölcsérje, amelybe a kevert kizárás kerül. A szerkezet nemcsak elkülöniti, hanem a három csatornában fel is szedi a hajszál, negyed és harmad kizárásokat s ennélfogva csak a fél négyzetek kerülnek egyenesen a szekrénybe. Össze-vissza hajlott, avagy törött hajszálakat, valamint más betüfajból való kizárásokat a gép azonnal kilök.
A Typotheter mozdonyerőre van berendezve, mig ellenben a kizáró készülék kézzel hajtható szerkezetre van berendezve. A szedésre közönséges irás használandó, hanem azért meg van az a lehetőség adva arra is, hogy egyszerü készülék segélyével más irásnemekből is lehessen rajta dolgozni.
A szedőgépnek az ára 1600 frank, az osztógéppel együtt 4500 frank. Az egész találmánynak azonban csak az az egy előnye van, hogy a szedő szervezetét nem fárasztja ki annyira vagyis az idegeit nem erőlteti meg oly nagy mérvben, mint az egyszerü kézi szedésnél. Ezenkivül pedig jóval többet állit elő, mint a kézi szedésnél.

Millan Mc. I. L.
Millan Mc. I. L. 1886-ban Ilionban, Amerikában egy szedőgépet talált fel, amelyet mindaddig javitgatott, mig csak az a kivánalmaknak teljesen meg nem felelt. Midőn végre tudatában volt annak, hogy találmánya egy másik szedőgéppel kiállja majd a versenyt, átadta azt a berlini Borsig A. gépgyárosnak.
Millan e találmányát nem azért adta át talán Borsignak, hogy az azt talán sokszorositsa vagyis, hogy abból a forgalom részére gyártson, hanem egyszerüen csak azért, hogy ott müködésbe legyen, mert hisz a gépnek a terjesztésére egy részvénytársaság alakult, mely feladatává tüzte e gépnek mennél szélesebb körben való terjesztését.
E gép a Thorne-féle szedőgéptől csak annyiban különbözik, hogy a szedő- és osztógép teljesen el van egymástól különitve, de a betük azért épp oly szignaturával vannak ellátva, mint akárcsak a Thorne-gép betüi. A feltaláló a szedőszerkezetével annyiban különbözik az eddig feltaláltakétól, hogy amig az előbbieknél a kizárást egyének végezték, addig az ő szerkezete azt egyedül, minden kézi segitség nélkül végzi.
Millan gépénél a betük felszabaditása éppen ugy történik, mint az előző gépeknél vagyis a gép szintén billentyüdeszkával van ellátva. E billentyüdeszkán négy sorban összesen 42 billentyü van elhelyezve; e billentyük 84 pléhcsatornákkal érintkezve vagyis minden egyes billentyü két betünek a kiemelésére van berendezve, még pedig olyképpen, hogy ha a szedő azt csak egyszerüen a kezével nyomja meg, akkor a kivánt kis betü jön előtérbe, mig ellenben, ha a billentyün kivül lábával az emeltyüt is megnyomja, akkor már a kivánt nagy betü jelenik meg.
Az ekkép feloldott betük csatornákon, amelyeknek a nyilásai alul mind összeérnek, keresztül haladva a gyüjtőcsatornába jutnak, ahol a szedő minden fennakadás nélkül az odaért betüket, melyek sorokká képződnek, könnyen átolvassa és az esetleg hamis billentyünek a megnyomása folytán elkövetett hibákat kijavithatja.
A gyüjtőcsatorna elején van a sormérő elhelyezve. A szedő minden egyes sort azzal megmér és a fölöslegeset egy nyomás folytán a következő sor részére juttatja. A sorok szélességének a pontos betartására egy három centiméter hosszu tü van alkalmazva. E tü által elválasztott sorok egy hajóra jönnek, amelyen azok mindannyiszor ötféle kizárás mellett haladnak el.
A szedő a sorokat rendesen harmadra szedi. Ha a szedett sorban semmi hézag nem marad, vagyis az szépen kimegy, tudniillik, hogy az tovább semmi más kizárást nem igényel, akkor az egyenesen, minden fennakadás nélkül, a gyüjtőhajóra halad. Ha ellenben a sorban még némi hézag marad, vagyis az kizárásra szorul, akkor az elsősorban is a félnégyzeteket tartalmazó csatornánál áll meg és ott a sorban levő harmadokat addig cserélgeti, mig csak a sor teljesen meg nem telik. Nincs kizárva azonban az sem, hogy számtalanszor még ezzel sem telik meg a sor; ilyenkor aztán a kizárandó sort, vastagabb, kizárást tartalmazó csatorna elé csusztatjuk, ahol a kizárás ismét mindaddig cserélődik, mig csak a sor teljesen meg nem telik, vagyis a sor a kivánt szélességet el nem éri. Amint azonban ez bekövetkezik, ugy azonnal a gyüjtőhajó elé kerül, a hova az aztán kiemeltetik.
A kilökött harmadok egy pléhcsatornába gyülnek össze, honnan azok ismét a szedéshez használtatnak fel; mig ellenben a többi kizárások minden fennakadás nélkül, azonnal a rendes helyükre kerülnek vissza és már a következő sornál esetleg ismét használatba vétetnek. Mind az ötféle kizárás csigavonalszerüleg van elhelyezve s önműködőleg, vagyis anélkül, hogy a szedő segédkezne, jut a szedésbe.
Minden egyes szedőgép két különböző irásfajra van berendezve és pedig nonpareille és petit, vagy borgisz és garmond stb. A szedőgéphez egy betüosztószerkezet vagyis osztógép is tartozik, mely a sorokat önműködőleg elosztja és a kijött irást a szedéshez alkalmazott pléhcsatornákba helyezi.
Az osztandó szedés egy gépbe helyeztetik, melyből aztán az soronkint, egy szerkezetnek a segélyével a forgó korongon alkalmazott 84 rugó bevágásokba tolatik be. A korongnak a szélén egy, a betük szignaturáival ellátott, erősen álló koszoru látható, amely aztán a betüt rendes helyére juttatja.
Az osztógép teljesen önműködőleg dolgozik és csak a megtelt betücsatornák kicserélésére kell egy egyént alkalmazni.
Az osztógép óránkint 30.000 betüt képes elosztani, miért is egy osztógéphez bátran három szedőgépet lehet alkalmazni. A Millan-féle gépek, önmüködőleg ritkithatják is a szedést; használat után pedig a térzőket szépen rendes helyére osztják. Emlitésre méltó azonban ezenkivül még az is, hogy Millan gépén még táblázatokat is lehet előállitani.

Munson F. J.
Munson F. J., ki New-Yorkban gyorsiró volt, 1866-ban szintén egy szedőgépet mutatott be, mely az angol származásu Mackie szerkezetéhez hasonlitott, még pedig annyiban, hogy az egész kéziratot perforirozta és csak azután, villamosáram segélyével önműködőleg dolgozta fel.
Erős papirból készült végnélküli szallagok oly sorokon haladnak keresztül, amelyek különféle kombinált lyukakból állanak, mely lyukak különféle kis és nagy betük, számok, valamint pontozatokkal megegyeznek. E perforirozás aczél bélyegzők benyomása folytán történik, melynek külseje egy irógép billentyüjéhez hasonlit, azzal a különbséggel, hogy egy kissé nagyobb az irógépnél.
Amint a papirszalagnak egy része perforirozva van, az akkor azonnal le lesz vágva és a korrektornak átolvasás végett átadva, aki annak azon részeit, amelyben hibákat fedez fel, átlyukasztja vagyis a hamis betüket és irásjeleket beragasztja és helyettük a helyes betüket lyukasztja bele. Amint ezzel a korrektor végzett, akkor a kijavitott perforirozott szalag a főgépbe jön, ahol csak a tényleges munka vagyis szedés lesz előállitva. E gép hajtása villamos vagy gőzerőre van berendezve.
A perforirozott szalag a betük tartója alatt halad mindaddig előre, mig csak a perforirozott betü a helyes betütartót el nem éri; amint azonban találkoznak, akkor már is egy emeltyü száll fölfelé, ami aztán a kivánt betütartót kinyitja, melyből a kivánt a gyüjtőcsatornába esik, onnan pedig a hajóra jut.
Miután e gépnek a szerkezeténél a rendes nyomdai betük nem bizonyultak czélszerünek, ennélfogva Nunson egészen uj rendszerü betüket talált fel, melyek mathematikai alapszámitásokra vannak készitve.

Wentscher E.
Berlinben Wentscher E. nevü mérnök, aki annak idején a szedőgépek kérdésének a sikeres megoldásával is behatóan foglalkozott, 1886-ban szintén bemutatott egy szedőgépet, mely némileg hasonlitott ugyan az eddig forgalomba hozott szedőgépekhez, de azért a szedőszerkezetnél nemcsak a kizárást tökéletesbitette, hanem a szedőgép kérdését is némileg megoldotta.
A gép külön működő kizáró szerkezettel bir, ezenkivül pedig azon nemcsak különféle szélességü hasábokat, sima és kevert szedést, hanem három-négyféle irásból is elő lehet állitani. A betük csatornákban vannak elhelyezve, amelyekből azokat földszintes és függélyes fogók emelik ki.
A fogók két csoportra vannak osztva és pedig az első csoportban levő fogók a csatornából veszik át a betüket s adják át a függélyes fogónak, a mely azt a szedőcsatornába juttatja. A szedés gyorsitására közös lökések történnek. A betük fekmentes és függélyes utakat tesznek mig rendeltetési helyükre jutnak.
Különös e gépnél az, hogy rendesen mindig három betü van az uton, de azért mindegyik csak a neki szánt, pontos időre ér be a gyüjtőcsatornába.
A kizárás olyképpen történik, hogy a szedő a sor befejezésénél a forgatytyut megforditja és a sort a kivánt kizárással, a billentyük folytonos nyomása következtében kizárja. A szedőgépnek a betücsatornáit, a vele szoros összeköttetésben álló osztógép látja el, folytonos utántöltéssel, betükkel. A gépen, alapos gyakorlat után egy szedő óránként 6000 betüt képes szedni.

Schwarcz Arthur.
1886-ban Schwarcz Arthur szabadalmat kért egy oly kézi szerkezetre, melylyel a kézzel előállitott szedést kevesebb fáradsággal és könnyebben lehetne előállitani.
Az egész szerkezet csak kéznagyságu és egyszerüen a szedő könyökéhez erősithető, pléhcsatornából áll, mely mindkét végén elzárható. E szerkezeten egy csusztató is látható, melyet szükséghez képest, könnyedén, ide-oda lehet tolni.
A pléhcsatornához egy kis felhajtott rugó is van erősitve, e rugón kivül pedig egy rekeszrud, amely egy gombnak a lenyomása folytán működik. A rekeszrud belülről egy kis kinyulással van ellátva.
E szerkezettel felszerelve a szedő megkezdi működését. Elsősorban is a kivánt betüt a rekeszből kiemeli és a betücsatornába viszi, ahol aztán a fentemlitett gombot megnyomja, miáltal a betü a kinyulásba jut s ott a csusztató azt a már ott levő többi betükhöz csatolja.
Amint a betü a szerkezetbe kerül, a gomb azonnal feloldódik és a kinyuláshoz tér vissza, hogy a következő betünek helyet engedjen. A kész sort csak ugy lehet a pléhcsatornából eltávolitani, hogy ha annak az alsó zárját kinyitjuk.
Azt, hogy Schwarcznak e szedőszerkezete miért nem jött forgalomba, vagyis, hogy az miért nem vált be, fölösleges itt bővebben magyarázni, eléggé megmondja azt a szerkezetnek e rövid ismertetése is, amiből bátran azt lehet következtetni, hogy esetleg egy ügyes szedő, kézzel kétszer annyit szedhet, mint a Schwarcz-féle szerkezettel.

Hofgaard E.
Norvégiának Hamar városában Hofgaard E. siketnéma intézet igazgatója 1886-ban egy szedőgépszerkezetet mutatott be, amelyet rövid idő mulva egy osztószerkezet is követett.
A szedőszerkezet 30, egymás mellett egyenesen álló betütartókból áll, melyekben a betük földszintesen vannak elhelyezve, kivéve a legalsó betüt, mely mindkét oldalon szabadon áll. A betücsatornák alatt egy vezetőlécz látható, mely a gyüjtőt irányitja.
A szedőszerkezeten való munkálkodás, melynek sem billentyüzete, sem pedig emeltyüvezetője nincsen, olyképpen történik, hogy egy emeltyüt mindig annak a betünek a csatornájához tolunk, amelyre szükségünk van; ott azt lenyomjuk, minek folytán az az emeltyübe kerül. Ennek megtörténtével az emeltyü a következő betücsatornához halad, ahol szintén ugy veszi át a betüt, mint az előbbinél és ez ismétlődik mindaddig, mig csak a sor meg nem telik. A kizárás kézzel történik.
Az eképpen előállitott sor egy különös szerkezet segélyével az emeltyüből egy erősen álló szedőhajóra nyomatik, a minek megtörténte után a következő sornak a szedése megkezdhető.
Az osztógép oly módon van szerkesztve, hogy azzal nem egyes, hanem egyszerre több betüket is ellehet osztani; a betük e czélra külön s hozzá minden egyes más-más helyen van feltünő bevágásokkal ellátva. Az osztó-asztalhoz egy korcsolya van erősitve, melyen lebegve egy csatorna van, amely az osztandó betüt átveszi.
A betük tehát mind ebbe a csatornába tolatnak, ott pedig egy készülék segélyével mindaddig, mig csak a szedőnek arra szüksége nincs, visszatartatnak. Egyes eseteknél az osztó-asztalra együtt haladó s gerinczekkel ellátott csatornák lesznek helyezve, amelyek a betük bevágásaihoz teljesen hozzá illenek.
Ha a korcsolyát e gerinceken végigeresztik, mely alkalommal egyuttal a betüket is felszabaditják, amelyek közül aztán azok, amelyeknek a bevágásai a gerincbevágásokkal megegyeznek, az asztalra esnek, mig ellenben a többiek addig vándorolnak, mig csak a helyüket meg nem lelik.
Ennek a gépnek szintén nem lett keletje, ami a fenti leirás után könnyen elképzelhető, hisz ennek a szerkezete is, bonyolódottsága dacára, oly egyszerü és oly csekély értékkel birt s hozzá még oly keveset volt képes előállitani, hogy vele bármely szedő bármikor felvette volna a versenyt.

Dr. Winkelmann.
Lingenben dr. Winkelmann gimnáziumi tanár 1886-ban szintén egy szedő- és osztógépet mutatott be, melynek szerkezete ugyan nem mutatott valami ujat és csak annyiban különbözött az eddig feltalált szedőgépektől, hogy a gyakrabban használt betüknek több csatornájuk is van.
A billentyüzete ellenben ugy van szerkesztve, hogy egyszerre több betüt, sőt egyes szavakat is le lehet kopogtatni. Hogy azonban a több betünek az egyszerre való lekopogtatása nemcsak a szedőnek az idegeit veszi a legnagyobb mérvben igénybe, mit különben a szedőgépszerelők is elismertek, hanem ezenkivül számtalan esetben még zavart is idéznek elő.
Dr. Winkelmann szedőgépénél alkalmazott kizáró-szerkezet oly komplikált, hogy a kizárást egy szedő puszta kézzel sokkal gyorsabban elvégezheti, mint azzal. Szóval nemcsak ez, hanem az osztógépe is oly hasznavehetetlennek bizonyult, hogy azon még a müködést sem kisérelték meg, miért is aztán nem csodálható, hogy dr. Winkelmann találmánya rövid idő mulva a zsibkamrába vándorolt.

Praunegger Nándor.
Praunegger Nándor, aki annak idején rendőrkapitány volt, jó ideig szintén egy szedő- és osztógépnek a szerkezetén kisérletezett, mig azt 1887-ben be is mutatta.
A gépnek a szerkezete főképpen forgatható átvezető készüléken alapult. Az erősen álló gyüjtőcsatorna az egyes betüket az átvezető emeltyütől veszi át, amely folytonosan köralakban forog.
Az osztógép a szedőgéppel csatornákkal van összekötve; az osztógép a betüket a csatornán át juttatja a szedőgépbe. Az osztandó szedést a szedőgép teljesen szétszedi és minden egyes betüt oly állásba juttat a szedőgéphez, amint azt a szedésnél szedőgép legczélszerübben használhat.
A kizárásról csak annyi van feljegyezve, hogy az könnyen és gyorsan eszközöltetett, ezenkivül a szedésben előforduló hibákat könnyen ki lehetett javitani.
Hogy Praunegger találmányával csak kisérletezett, azt főképpen abból lehet következtetni, mert teljesen hiányában volt ugy a gyakorlati, mint a műszaki tapasztalatoknak.

Codignola.
Az olasz származásu Codignola 1887-ben bemutatott egy öntőszedőgépet, amely szorosan a betük öntésére és szedésére szoritkozott. E találmány annyiban különbözött a Westcott gépétől, hogy itt a csavarok mozdulatlanul állanak, mig ellenben az öntött betük, egy végnélküli aczélszalagon haladnak, egymásutáni sorrendben, a gyüjtőhelyre.
Codignola minden egyes csavartokhoz külön szerkezetet használ, mig ellenben Westcott csak egyet, amely aztán mindig a betük vastagságához irányult.

Roger Rafael és Bright Frigyes.
Az amerikai származásu Roger Rafael 1888-ban szerkesztett egy soröntőgépet, azonban mielőtt még az forgalomba jött volna, Bright Frigyes teljesen átdolgozta, vagyis azon nagyobb ujitásokat vitt véghez. A gépet Typograph elnevezés alatt hozták forgalomba. A gép szerkezetének és működésének az ismertetését egyik szaklapunkból vettem át.
Első sorban is a gépen három fő alkotó részt lehet megkülönböztetni, még pedig 1. az erős szerkezetü négyszögletes állványt, melynek belsejében a mechanikai szerkezetnek egy része működik, 2. az alsó, négyszögletü résszel egy vizszintes tengellyel összekötött mozgatható, pávafarkszerü kosarat, melyen a billentyüdeszka és a matriczák vannak és 3. az olvasztó palaczkot, mely szivatytyuval és fecskendővel van ellátva és 25 kiló ólmot fogad magába.
Legfontosabb és legsajátságosabb része a gépnek az ugynevezett kosár. Alakja szedés közben félig hátra dőlt rombus. Ennek alsó részén van a billentyü-deszka, melynek billentyüi sodronyokkal vannak összekötve, melyek a rombus felső háromszögében felaggatott matriczákkal érintkeznek. A felső háromszögből a sodronyok a rombus alsó csucsával csavarokkal vannak összekapcsolva és ott párhuzamosan egymás mellé sorakoznak. A vezetősodronyok felső végeire vannak a matriczák aggatva. A betümatriczák a legtartósabb rézpálczikákba vannak vésve; ezeknek a felső részük aczélból van. Minden betüből annyi van, amennyi a szedés szélességének megfelel.
A billentyüdeszkán a magyar abc-nek 80 betüje van elhelyezve. Kis, nyolczszögletes, a kis betűk feketére, ellenben a nagy (verzális) betük fehérre festett famasszából készült anyagra vannak festve. A kosáron 161 aczélsodrony van. Minden matriczának megvan a saját csusztató- és közlősodronya, csak a 161-ik sodronynak nincsen párja, amennyiben erre kell felaggatni a kézi, vagyis a beakasztó matricákat. A kizárógyürük a kosár alatt, a sorgyüjtőtől jobbra egy négyszögletü tengelyecskén nyugosznak. E gyürüknek eredeti helyzetükben két negyedpetit térző a szélességük, mig szükség esetén négy öt térzőnyire tágulnak.
Maga a szedés és az öntés a következőképpen történik. A gépkezelő a gépnek körülbelül a középső része elé áll, leolvas egy sorra elegendő szöveget, mely után azt a billentyükön ugy, mint az ismeretes irógépeken, lebillentyüzi. A billentyükre rövid, kemény ütést kell mérni, hogy a matriczák nehéz sulya ezáltal némileg ellensulyoztassék a leesésben. A matriczák a sorgyüjtőbe csusznak és sorakoznak egymás mellé és képezik a sort. Minden szó után egy gyürüt üt le, mely a gép működése közben kizárja a sort. Tehát a sor leszedése után megnyom egy, a kosáron elhelyezett aczélrugóval ellátott emeltyüt, a mi által a gép kereke bekapcsolódik a villamos motor kerekébe, egyszersmind a sor végét is lezárja egy zászlócska.
Ekkor mozgásba jön a gép, melynek legelső teendője a kónikus gyürük előre, vagyis a mindig vastagodó oldalára fordulása, mindaddig, mig a sor teljesen kizárva nincs, vagyis, mig a matriczák ellenállásra nem találnak.
Ezután fölemelkedik a matricza-egyengető, mely azokat lefelé huzza, hogy egyenlő magasságban álljanak. Ekkor egyidejüleg emelkedik az öntőforma, melynek egyszersmind az is hivatása, hogy a matriczákat a hátulsó vasfalhoz szoritsa. Végre jön az öntőpalaczk, mely belefekszik az öntőforma nyilásába és a palaczkban elhelyezett szivatytyu ekkor belefecskendez egy sorra elegendő ólmot a betétbe, mely az öntőformába van beillesztve. A betét adja meg a sornak pontos szélességét, mely a legfinomabb angol aczélból egy ezredmilliméterre van egy darabból csiszolva. Az öntőpalaczk visszamegy, utána az öntőforma, melyben a sor- és a matricza-egyengető van. A kizárógyürük vissza forognak eredeti helyzetükbe és a sornak hátulról való lezárásra szolgáló zászlócska is felszabaditja a matriczákat.
Miután az öntőforma a sorral visszahelyezkedett, felülről egy sorkitaszitó kidobja a sort egy késen keresztül, mely azt mind a két oldalán meggyalulja. A sorok rendben egymás után sorakozva egy a gép előrészén elhelyezett hajóra esnek.
Ezek után a kezelő a kosarat felbillenti és a matriczák a kizárógyürükkel együtt vissza csusznak helyeikre. A mennyiben tehát minden matriczának külön sodronya van, az ugynevezett fisshibákat teljesen kiküszöböli, vagyis azok egyáltalában nem fordulnak elő.
A sor szedése 15–20 másodperczet, az öntés két-három másodperczet és az osztás két másodperczet igényel. Az előállitható sorok mennyisége különben a kezelő ügyességétől függ.
A kiképezett kezelők eddig a következő eredményeket érték el a gépszedés mennyiségét illetőleg. Tanulási idejük 2. hetében óránként 2000, 3. hetében 2800, 4. hetében 3500, 5. hetében 4300, 6. hetében 4800 betüt szedtek óránkint. Kiváló képességü tanulók 8000 betüre is felvitték. Teljesen kiképzett kezelő óránkint 5000 betü korigált szedést állithat elő, ebből legfeljebb 500-at vonva le az esetleges üzemzavarok elháritására.
Láthatjuk tehát, hogy mennyiség tekintetében a Typograph nagyon is megállja a sarat. Igen természetes, ha a kezelőnek egyedül kell a gépen minden dolgot végezni: szedni, a sorokat és a gépet takaritani s nincs valami segitsége, ugy nem sokra megy a szedésben. Azonban egy segitség megfelel azután négy-öt, sőt nyolcz gépnek is.
A sorok tisztogatása alatt a közéesett legyalult ólomdarabokat és az esetleges spieszeket érteni, amelyek a matriczák, munkaközbeni tisztátalansága által következnek be.
A gépen ritkitott (térzővel szedett) szedést is lehet előállitani még pedig, ha petit ritkitott szedést kivánnak, ugy petit matriczákat szedünk garmond betéttel. Igy az öntés alkalmával a sornak a felső és alsó részére egy-egy nyolczadpetittel több ólom jut. Sőt szedhetünk petitet ciceróra is. Tehát a térzők teljesen fölöslegesek.
Ha azonban nincs meg a megfelelő betétünk, tehát ha például borgisz ritkitott szedés kell és nincs meg az 5½ térzőnyi betétünk, ugy egyszerüen szedünk a borgisz betétbe és ha kiszedünk egy bizonyos mennyiséget, minden sor után egy térzőt teszünk, ami szintén gyorsabban megy, mint a szekrényből szedett soroknál, mert ezek össze nem dőlnek.
A Typographon legelőnyösebb regényeket vagy egyéb tömörszedésü műveket és lapokat szedni, vagy oly munkákat, melyekben kurziv vagy más idegen faju betük nélkülözhetők. Azonban egyes szavakat, sőt sorokat is ritkithatunk spácziumokkal.
Ha azonban egyes szerzők mégis követelnék a kurzivot, azért az még mindig nem jelentene teljes megszoritást, mert ezen is segithetünk beakasztó kurziv matriczák megrendelésével. A kitüntetendő szót ekkor leszedjük a beakasztó-matriczák szekrényéből és ráakasztjuk a 151-ik aczélszárnyra. Ezek pontosan illeszkednek a többi felakasztott matriczákhoz. Az osztásnál megint kézzel vesszük le a matriczákat és visszateszszük a szekrénybe.
A verzál Ó, Ú, Ő, Ű, S, Ö, Ü, Y, Q, Ä, kurrent ä, x, w, q, kiszorultak a billentyüdeszkáról. De megvannak azért a kézi matriczákban. Ez utóbbiak különben oly betük, melyek sokszor egy hónapig sem kellenek, de legrosszabb esetben is naponta átlag csak háromszor-négyszer. Ez tehát számba vehető kifogás nem lehet.
Beakasztó matriczákban vannak még a géppel vele járó szekrényben: *, §, [, ’ (hiányjel), fölfelé álló vessző (‘), kereszt és törtszámok. A kurrent hosszu betük szükség esetén ugy is rendelhetők, hogy rajta legyenek a kosáron.
A gép üzemben tartásához szükséges naponta hétórai munkaidő mellett (hét órát mondok, mert két órát a gép tisztán tartására kell forditani) 1. gépenként 3–4 köbméter gáz az ólom olvasztásához 25–30 kr.; 2. villamos erő a gép hajtásához, egy órára négy ampére-t számitva, 50, illetve 62 krba kerül naponta.
Ha most egy nagyobb nyomdának 10–12 szedőgépje van, ugy bizonyára legjobb egy ezeknek megfelelő erejü gázmotor felállitása, a mi csaknem félannyiba kerül, mint a villamos üzem.
A szedőgéphez szükségeltető ólomanyag lágy. Sőt még a tömöntéshez is keményebb anyagot használnak. Ezt egyrészt a gép igy követeli és másrészt takarékossági szempontból is jobb. A vegyités a következő: 78 százalék ólom, 12 százalék antimonium és 10 százalék czinn.
A kezeléshez elég egy ember, a kinek nem éppen nyomdásznak, de okvetlenül intelligensnek, az ortografiában jártasnak és nyugodtnak kell lennie. Ez a gépszedést pár hét alatt megtanulja, sőt idővel kisebbszerü, esetleges javitásokat is végezhet majd rajt.
Mint minden uj gépnek ugy ennek is vannak néha akaratoskodó pillanatai, de ezen uralkodhatik a higgatság. Kellő körültekintéssel és megfontolással keresve a hibát, ha rátalálunk, azt megcsináljuk és folytatjuk a munkát. Tapasztalatlanabb gépszedőnél legkülönösebben a sorok öntésénél lehetnek fennakadások. A fennakadás leginkább abban kulminál, hogy a gépszedő nem tudja kellőképpen az ólmot kezelni, tehát vagy melegen vagy hidegen önt, ami által nemcsak üres sorokat önt a gép, hanem a betü is olyan, mintha régi, avagy kopottas lenne. Tehát ha az ólmot nem tudjuk egyenlő temperamentumban tartani, ugy órákat tölthetünk naponta kinlódással és mindannak daczára eredmény nélkül. És mindezt nem lehet másként megtanulni mint csak tapasztalat utján.
A Typograph-szedőgép ára szállitva matriczákkal (a beakasztható matriczákat is beleértve) egy meghatározott szélességü betéttel és kézirattartóval 3500 frt; egy második szedőszerkezet matriczákkal 700 frt; egy betét 40 frt; egyes matriczák darabja 20 krajczár.
A gép egyszerü. Az ember előtt ott áll a gép a maga egyszerüségében és egy kis beható kutatás után az összekötő részekkel nagyjában tisztában vagyunk. Magyarajku szedőknek csak az okoz némi nehézséget, hogy a 756 alkatrészből álló géprész elnevezéseket németül kell megtanulni, a hozzá való utasitással együtt.
A legtöbb figyelmet és nyugodt temperamentumot csak a gépkezelés és az ólom egyenlő hőfokban tartása igényli. A gép alkatrészei oly finomak, hogy azoknak a legkisebb piszok vagy por is megárthat és azért a naponkint elvégzendő tisztitásnak, nagyon lelkiismeretesen kell megtörténnie. Figyelemmel kell kisérni a gép járását, utána kell nézni mindama csavaroknak, melyeknek működése a leggyakoribb, hogy nem-e lazultak meg, avagy nem-e nagyon szorosak.
Ha a gépet lelkiismeretesen kezelik, ugy munkaközben nem történhetik semmi nagyobb fennakadás, mig ha felületesen bánunk vele, vagy nem tisztitjuk kellően, ugy abból egyes részek idő előtt kikopnak és a munkába való előhaladás nap-nap után csökken.
Az összes alkotórészek hajszálnyi pontosságát, valamint forgásának helyességét megbirálni, ahhoz gyakorlott szem és kellő nyugodtság kell. Előforduló csekélyebb hibáknál okvetlenül kivánatos, hogy a gépen dolgozó szedő, vagy kezelő hidegvérü legyen és kutató elméje rögtön megkeresse, hogy a gép mely ponton akadt fönn.
Bármennyire is elsajátitotta valaki a gép ismeretét, ott, hol esetleg több gép van működésben, okvetlen szükséges egy olyan szakember alkalmazása, ki egyuttal a gépkezelést is érti, azaz mechanikus, hogy az esetleges kikopott vagy surlódott alkatrészt kisimitsa, tulajdonképpen ez már nem is a szedő dolga. Mig egyes rész kicserélését, ha eltörött, a gépszedő is megcselekedheti.
Ami a szedés elsajátitását illeti, ismétlem, hogy mindazok, kik a szekrénynél nyugodtan és főképpen hiba nélkül szednek, a gépszedést is gyorsan elsajátithatják és belőlük ügyes, hasznavehető gépszedők válhatnak.
A korrekt szedés annál is inkább megkivántató, mivel minden előforduló legcsekélyebb hibáért a sort ujra kell szedni, ami ugyan körülbelül olyan gyorsan megy, mint az árral való korrigálás. Sok hibánál azonban már több kárt tesz a szedő a nyomdának, mint hasznot.
A szedés gyorsaságára nézve megjegyezhetem, hogy néhány órai kisérletezés után 15 másodpercz alatt egy-egy sort lehet szedni. Most, ha valaki legalább is egy évig a szedőgép mellett dolgozik, egész bátran szed óránkint 18 ciceróra 180–200 sort, mi a kézi szedés négyszeresének felelne meg. Dehát ehhez szivós természet és kitartás kell, amivel pedig mindenki nem rendelkezik.
Ha a szedőgép nem pótolná a négyszeresét a kézi szedésnek, akkor a gyakorlatban nem lenne ugysem értelme, mert nem fizetné ki magát a befektetett tőke.

Fowler C. József.
A washingtoni származásu Fowler C. József feltalált egy oly öntőszedőgépet, mely a betüket először is abc sorrendben leönti, azután azokat a szedőgéppel összekötött csatornákba vezeti, amelyeknek az alsó végén, egy nyiláson át a kézirat szerint kívánt betük egymásutáni sorrendben ismét kibujnak és sorokká alakulnak.
Az öntőgép oly közepes gyorsasággal dolgozott, hogy a szedőgépnek mindig elegendő betüje volt készletben. Igaz ugyan, hogy e gépnek a folytonos működése következtében a ritkábban használt betüknek a csatornái hamarosan megteltek, de ezen ugy lehet segiteni, hogy e betüknek az öntőkészülékét az ember egyszerüen elzárja, miáltal azoknak az átfolyása megakadályoztatik.
A szedőgépnek a betücsatornái köralaku bejárócsatornákkal vannak ellátva, a melyeken át a kilökött betük, forgatás következtében, egymásutáni sorrendben haladnak mindaddig, mig csak a csatorna felső részébe nem érnek, a hol aztán észrevehető mozdulat folytán a csatorna tengelyéhez esnek.
A csatornáknak a teteje üveglemezekből áll, ami a szedőnek lehetségessé teszi a csatornák tartalmának az ellenőrzését, ami már azért is előnyös, mert ki van zárva az, hogy a csatornák körül bármelyik is észrevétlenül, teljesen kiürülhessen, avagy annyira megteljen, hogy az üvegtetőt fölemelje.
A szedéshez kivánt betük a csatorna alsó végén egy billentyüzet segélyével jönnek egymásutáni sorrendben kifelé. A betüknek a kibujása olyképpen történik, hogy egy billentyügomb megnyomatik, mi által a billentyü a lökőemeltyühöz ér, amely aztán a felső végével a kivánt csatornából a betüt kilöki.
A csatornáknak az alsó végén, hengereken halad egy átvezető szalag tova, amelyre a kilökött betük, a forgatható vezetőhenger segélyével sorakoznak, hogy onnan aztán a billentyüdeszka fölött elhelyezett, földszintes helyzetben álló gyüjtőcsatornába jussanak. A csatornákból kikerülő betük egy lemezen összegyülnek, honnan aztán a közös belépő csatornán át a gyüjtőcsatornába jutnak.
A belépő csatorna végén egy gyorsan forgó középhagyó, a belépő betüket oldalt tolja, ahol ezáltal végnélküli sorok képződnek, melyek aztán a kivánt szélességre tördeltetnek. A gép mozgása forgótengely utján történik, az átvezető mozgás törzskerekek átvitele utján az öntőszerkezetre jut, honnan megint zsinórkorongok segélyével a szedőszerkezetre vitetik át.
Fowler öntőszedőgépét bátran lehet a betüöntőgépek uttörőjének nevezni, melyhez különben rövid időre rá még többen is csatlakoztak.

Pager.
Amerikában, „Pager Typesetter” elnevezés alatt egy szedőgép látott napvilágot. E szedőgép tanulmányozás és kisérletezés czimén több mint egy millió forintot emésztett fel, ami éppenséggel nem valami csekély összeg. A gépnek az ára körülbelül 24.000 forint. Minden egyes gép 18.000 részecskéből áll.
E gép állitólag egyike a legjobb és legtökéletesebb szedőgép szerkezethez tartozik. Nagyszerüen, mondhatni kifogástalanul működik. Wentscher e gépről határozottan azt állitotta, hogy legszebb kivitelü és hogy rajta gyönyörüen is lehet dolgozni. És csak a magas árnak, valamint a finom, óraszerkezethez hasonló szerkezetének tudható be az, hogy forgalomba sem jöhetett. A gép ma muzeumban van elhelyezve.

Porter.
Blackportban, Angolországban Porter könyvnyomdai művezető 1889-ben egy oly szedőszerkezetet mutatott be, melylyel elérhető az, hogy a szedő kisebb erőmegfeszitéssel, nagyobb mennyiségü szedést legyen képes előállitani.
A szerkezetet inkább egy tökéletes szedőszekrénynek lehet nevezni, mert a szedés nem gépezet segélyével, hanem csak puszta kézzel történik. Maga a szerkezet egy derékszögü állványból áll; ezen az állványon szögben egy keret látható, a melyen a betüket tartalmazó érczcsatornák vannak elhelyezve. A hüvelyek, az irásjelek gyakori használatához mérten, rövidebbek meg hosszabbak. A betük, nehézségük szerint igyekeznek maguknak a szög felé minél előbb utat törni.
A betük képe mindig felfelé van helyezve, mig ellenben a szignaturájuk balra. Közvetlen az elől fekvő betü alatt egy peczek látható. Amint a szedő a lábával a lábitót megérinti, akkor az azonnal érintkezésbe jön a kivánt betü peczkével, amely aztán azt oly magasra emeli, hogy a szedő azt könnyen megfoghatja; megjegyzendő, hogy a szedő nem helyez minden egyes betüt a sorzóba, hanem az ujjai között hagy mindig egynehányat összejönni.
A csatornákban levő betük mindig sulyuk szerint közelegnek a csatornák nyilásaihoz. A csatornák csakis kis betükre vannak berendezve, mig ellenben a nagy betüket, tört számokat és kapitälchen betüket mindig egy nagy szekrényből szedi a szedő a kezével hozzá. A szedéshez szükséges kizárás pedig a sorzóhoz közel fekvő kis szekrénybe van elhelyezve.
Az osztás, valamint a betücsatornáknak a folytonos töltögetése számtalanszor több időt vesz igénybe, mint maga a szedés. A Porter-féle szedőszerkezet sokban hasonlit a Millar-féle szerkezethez. Az ára az osztószerkezettel együtt 700 márka. Portert azonban nem sokáig boldogitotta a találmánya, mert azt a tökéletesebbek rövid idő mulva szépen kiszoritották a versenytérről, vagyis az, mielőtt még a szükebbkörü szakbizottságnak bemutattatott volna, lombtárba került.

Gustafson John (János).
Rockawayban, New-Jersey államában Gustafson John svéd gépész 1890-ben egy szedőszerkezetet mutatott be, mely alapjában véve a Lagermann-féle Typotheter szerkezetéhez hasonlit.
E szerkezet egy elállitható sorzóból áll, amely a szekrény széléhez van erősitve és a melynek az egyik végén egy kis tölcséralaku készülék látható, melybe a szedő, a betüszekrényből kivett betüket egyenkint beeregeti, mely alkalommal azonban vigyáznia kell neki arra, hogy az mindig a lábbal csuszszék lefelé.
A tölcsér mindkét oldalról egy előre álló villaalaku emeltyüvel van körülvéve; ha most egy betüt a tölcsérbe akarunk juttatni, akkor elsősorban is mindig az emeltyüt kell félre tólni, miáltal a tölcsér fenekén levő kis rugó az ott levő betüt addig forgatja, ide-oda, mig csak a szignaturája előtérbe nem kerül.
Minthogy néha megtörténhetik az is, hogy a szedőnek a figyelmét teljesen elkerülheti az, hogy a sor már megtelt, ezért czélszerünek találta a feltaláló egy csengőt elhelyezni, mely minden egyes kész sornál megszólal s a szedőt figyelmezteti a kizárásra, melyet az mindig kézzel köteles végezni. A kizáráshoz szükségelt anyag a szedőszerkezeten levő külön szekrényben van elhelyezve.
A szerkezet ára 60 forint. Európában azonban nem talált talajra s össze-vissza csak egynéhány amerikai nyomdában dolgoznak rajta.

The Don.
The Don név alatt 1890-ben Bostonban egy uj szedőgépet jeleztek, mely a Kastenbein-féle szerkezettől vajmi keveset tért el ugyan, de miután annyi ujitás van ebben ugy az ahhoz való hasonlatot csak egy szakember képes megállapitani. Állitólag nem is olyan komplikált, mint az eddig ismertetett szedőgépek.
Főképpen emlitésre méltó az, hogy e gép betüinek nincs különös szignaturájuk. A gépnek bővebb ismertetéséről, valamint arról, hogy az valahol forgalomba hozatott volna, nem voltam képes adatokat szerezni.

Retaux.
Abbevilleben Retaux könyvnyomdász „Retauxgraph” elnevezés alatt egy szedőgépet mutatott be, melynek az összeállitásánál az volt a czélja, hogy amennyire csak lehet, a Kastenbein-féle szerkezetet egyszerüsitse. Igaz, hogy azt el is érte, de azért a gépnek az előállitási képességével nem nagyon dicsekedhetett, mert egy ügyes szedő, egy óra alatt, kézzel többet képes előállitani, mint a gépen.
A Retauxgraph különféle irásnemekből képes szedni; a szerkezeten egy hajlitott lemez van, a melyen fölülről nyitott csatornák vannak elhelyezve, a melyek betükkel vannak megtöltve. Az osztás a csatornák fölött történik, ennek a teljesitésére az osztandó szedés egy hajóra tétetik, mely hajó egy kerékkel ellátott kocsira helyeztetik; e kocsinak az eleje a betücsatornák felső nyilásához kanyarodik.
Az osztásnál a szedő e kis kocsikat mindig az illető betű csatornája fölé tartja, ez alkalommal egyuttal megnyom egy peczket, amely aztán az illető betüt a saját csatornájának a nyillásához löki, hol az a saját sulya következtében alászáll.
A betük nincsenek külön jelzésekkel ellátva, de azért mégis mindenkor biztosan haladnak a csatornájukban. Amint a betük a szedőgép jobb szögében elhelyezett csatornákba jutnak, a szedő, kinek a szedéshez is épp oly kis kocsija van, mint az osztógépnél, hozzáfog a szedéshez. Azt a csatorna nyilásainál ide-oda vezetgeti és egy peczeknek a megnyomása elegendő arra, hogy egy fogócskát, mely a kivánt betüket kiemeli és a sorzóba juttatja müködésbe hozzon. A sorzóba került betü magától helyezkedik el. A kizárások épp oly sorrendben érkeznek a sorzóba, mint bármely más betü. A kizárás épp ugy történik, mint a kézi szedésnél. Daczára azonban annak, hogy a szerkezet nagyon is egyszerünek mondható és az előállitási mennyisége sem valami kielégitő, azért az ára mégis 3800 frank.

Goodson G. S.
Minneapolisban, Észak-Amerikában Goodson G. S. és Capehart A. S. egy szedőgép szerkezetén fáradoztak s minthogy ez utóbbi annak megvalósitását nem tudta türelemmel bevárni, ennélfogva átengedte az egészet Goodsonnak, aki azzal egy-két év mulva el is készült.
Goodson találmányának „Graphotype” nevet adott, melyet azután egy öt millió dollárral alakult részvénytársaság forgalomba is hozott.
Goodson gépe irógépszerkezetből, egy villamoserővel összekötött lyukasztó gépből (Graphotom) és egy osztógépből áll. Igaz, hogy ez a Méray-Rozár-féle betüosztó- és szedőgépnek – melyet majd később ismertetek – csak egy kisérletezését jelenti, de azért már ez is e téren nagy haladásnak tekinthető. A gépen való működés következőképpen történik.
Igaz ugyan, hogy a gépiró épp ugy kezdi a működését, mint bármily más irógépen, de e mellett azért mégis vigyáznia kell arra, hogy a gépen elhelyezett két óra mutatója minő intézkedést kiván. Ez órák közül az egyik azt mutatja, hogy a sor egy-két kizárástól eltekintve megtelt, mig ellenben a másik óra azt mutatja, hogy hova mennyi kizárást kell még helyezni.
Az irógépet a lyukasztó géppel villamos áram köti össze, még pedig oly módon, hogy a lyukasztó gépen áthaladó papirszalagon, minden egyes betü, épp ugy, mint a Morse-féle távirógépnél pont- és vonáslyukakból összeállitott képletből áll.
Minthogy e gépen is könnyen megtörténhetik az, hogy hamis billentyü megérintése folytán, a szedés korrekturára szorul, ennélfogva Goodson találmányánál lehetővé tette azt, hogy az esetleges hibák még az öntés előtt kijavittathassanak.
A gépirónak az ügyességétől függ a papirszalagnak a gyors tovahaladása is, mely az irottat felveszi; ugyanez alkalommal a lyukasztó gép által a szalagba különböző kis lyukak kerülnek, melyek az irásnak a betüit, szám és hely szerint visszaadják.
Ennek megtörténtével ugyanaz a szalag halad az öntőgépen is keresztül, ahol a lyukasztott betük ugyanazon sorrendben, mint a szalagon vannak, leöntetnek; mindennek megtörténte után szedés a hajóra kerül, ahol a kizárás önműködőleg történik.
Az öntőgép 40 centiméter széles, 60 centiméter hosszu és 81 centiméter magas; sulya pedig körülbelül 136 kilogrammot nyom. A papirszelet, az öntőgépen való keresztülhaladása folytán sértetlen marad, miért is azt különféle irásokhoz ismételten föl lehet használni. Szóval; egy papirszalagot ugyanazon munkához, többször és többféle irásfajhoz is felhasználhatjuk.
A szedés a használat után ismét egybeönthető, miből az következtethető, hogy minden munkát uj irásból lehet előállitani; ezenkivül pedig, miután a papirszalagok elhelyezése is kevesebb helyet foglal el, mint a lemezek, ez is félrerakható és alkalomadtán felhasználható.
A Goodson-, Lanston- és Méray-Rozár-féle gépek a betüknek egyenkénti öntésén alapszanak. A műszaki szerkezet arra az általános alapra helyezkedik, hogy a gépnek egy különös szerkezeti részén, melynek a működése folytán a lyukasztó szalagon levő jelzések egymásutáni sorrendben olvastatnak le s igy az önműködő is mindenkor helyreállittatik.
A Lanston-féle gépnél a lyukasztó szerkezet teljesen külön működik s annak csak a billentyüzete van az irógéppel összekötve. A sorok szélességének a megmérése, valamint a sorok kizárása különösen igénybe veszi a gépen dolgozó szedőt és pedig azért mert minden egyes sornál meg kell neki győződni arról, hogy az tényleg megtelt-e.
A Goodson-féle gépnél azonban már egy irógép dolgozik a szedőnek, mint mellékszerkezet, de azért ezenkivül még egy másik szerkezettel is össze van kötve és pedig a lyukasztó szerkezettel. E különféle összevonásokkal működik e találmány, a mi pedig teknikailag még mindig nem felel meg teljesen a mai kivánalmaknak.
A Méray-Rozár-féle gépnél már teknikai szempontból is teljes, vagyis egyöntetü az összevonás s egészben véve csak az irógép képezi egyedül a gép szerkezetét.
Félreismerhetetlen mindamellett azonban az, hogy a Goodson-féle gép a szedőgépek terén nagy elvi előmenetelnek mondható, főképpen a Lanston-gép szerkezetével szemben; mindamellett a szedőgépek szerkezetének az alakulásai, vagyis fejlődései ezzel is még mindig csak a közbeeső stádiumokban vannak és pedig azért, mert a tulajdonképpeni czél, mely a szedőgép feltalálói előtt lebegett, hogy a szedőgép idővel egy rendes irógépszerkezetté változzon át, még mindig nem valósult meg.
Ha az eddig feltalált szedőgépeket szigoru tanulmány tárgyává tesszük, csakhamar arra a meggyőződésre jutunk, hogy a Goodson-féle találmány még nagyon sok tekintetben hiányos, főképpen, ha a teknikai összevonást, valamint a gépnek az egyszerü szerkezetét figyelemmel vizsgálgatjuk.
Egy szerkezetnek a működése, ha a lyukasztó szerkezete mindjárt villamos érintkezéssel jár, nem nevezhető még mindig teljesnek és ha mindjárt az, mint mutatvány az első pillanatra talán csábitóbb is, de a villamosszerelő azt a gyakorlatban nem fogja alkalmasnak vagyis a kivánalmaknak megfelelőnek mondhatni.
Egyetlen egy gép sem mutattatott be, vagyis hozatott még eddig forgalomba, a mely ehhez hasonló érintkezési szerkezettel lett volna ellátva, még pedig elsősorban azért, mert megbizhatatlan, másodsorban pedig azért, mert minduntalan előre nem számitott akadályoknak van kitéve. Az összes villamos szerkezeteknek az érintkezésnél tulajdonképpen az lenne a czélja, hogy az érintkezéseket a legkisebb minimumra szállitsák le, mert máskülönben a szerkezeteknek részei a működést minduntalan fölmondják. Rövid, de gyors megérintéseknél legmegbizhatóbbnak bizonyulnak a mekanikailag kényszeritett mozgások.
Lanston maga sem használt villamos érintkezési nyilvánulásokat a találmányánál, hanem azon volt, hogy gépén inkább szellemi-nyilvánulások érvényesülhessenek, még akkor is, ha a villam mindjárt közelebbre is esik hozzá. Okul szolgált főképpen ennek a nélkülözéséhez az is, hogy a villamos érintkezések ily esetekben egészen hamisan és meggondolatlanul használtatnak.
A Méray-Rozár-féle irógép szerkezet kezdetben hasonló villamos érintkezésekkel működött; igaz ugyan, hogy ha az érintkezés meg volt, akkor minden a legnagyobb rendben ment; de éppen a villamos érintkezések, amint nem érkeznek be az idejükre, már is felmondták a szolgálatot, ami pedig beállott surlódás folytán észlelhető leginkább: vagy mekanikus nyomás következtében az érintkezés elzáródik. Igy van ez különben a sürgönyszerkezeteknél is.
A Goodson-féle gép szintén matriczatönkkel működik mint akárcsak a Lantson-féle; az összes matriczák tudniillik mind egy darabban vannak és az egész tönk ugy lesz beállitva, hogy az mindenkor a kivánt betüt az öntőlyukhoz tartja. Nagy hátrányára van az ily szerkezeteknek az is, hogy minden alkalommal, tehát ugy a megállapitásnál, mint a tovaszállitásnál az egész tönköt mozgásba kell hozni; ami pedig már magában véve, a gépezetben folytonosan ujabb meg ujabb lökéseket idéz elő.
A kivánt matriczáknak a beállitása mindenkor egy peczek segélyével történik, mely a tönkbe tolatik be. Megjegyzendő, hogy minden egyes betünek megvan a megfelelő lyukja. Tehát minden egyes beállitás, a szabályozó peczken egy bizonyos surlódást idéz elő, ami a bizonytalanságnak az okát csak megerősiti, mint akárcsak a „Monotype” gépnél.
A betük 6 különböző vastagságra vannak beosztva. A kizárás mindig a sorok a négy utolsó spacziumánál történik. A matriczatönknek a beállitásához 18, a betü vastagságnak a beállitásához 6 és a sorok kizárásához 15 villamdelej, összesen tehát 39 delej van a gépen elhelyezve.
A papirszalagnak a lyukasztása, mely az irógéppel szoros összeköttetésben van, szintén villamdelejjel történik, épp ugy az egységeknek az olvasásához is delej működik. Szóval: mindig kettős érintkezés észlelhető, ami pedig az eddigi gyakorlatnál ki volt zárva, vagyis teljes lehetetlenség volt.
Ha a betüknek a hatféle vastagságra való szétosztását figyelembe vesszük, akkor az itt szintén nem vihető oly módon keresztül, hogy az a különféle változatosságai miatt célszerünek bizonyulna. Megjegyzendő, hogy a „Monoline” soröntő-gépnél a betük vastagsága annak idején nyolcz fokozatban állapittatott meg.
A Méray-Rozár-, valamint a Lanston-féle gép betüinek a különböző vastagsága egy tizedmilliméter különbözetet tüntet fel a szélességnél; ezzel az egytized egység változatokkal bármelyik irásfajt lehet a gépbe beállitani, teknikailag azonban még igy sem érendő el a várva-várt eredmény.
Ha egy ujságszedésből álló gyüjteményt kellene előállitani, akkor arra a Goodson és a Méray-Rozár-féle gépek a legnagyobb tárlatot nyujtanák. Vegyük csak a következő példát. Ha valamelyik képviselőház gyorsirói szobájában egy ehhez hasonló irógép állittatna fel és az az országban levő összes nagy lapok szerkesztőségeivel villamos összeköttetésbe állna és a képviselőházban folytatott tárgyalások az ott felállitott gépen lejátszatnának, ugy az a lyukasztó szalag az összes városokban hasonló módon lyukasztatna; ennek megtörténte után pedig az mindenhol kioldódik azért, hogy az minél előbb az öntőgépbe kerülhessen, ennek megtörténte után rövid időre rá az egyes betükből rendesen kizárt sorok jönnek előtérbe.
Ami a szedési munka villamos átszállitását illeti, az amint látszik, még mindig csak a spekuláczió és talán az is marad; miért is kizártnak tekinthető már most is ennek a megvalósitása vagyis keresztülvitele.
Szedőgépeket egymással összeköttetésbe hozni, ez ideig még csak a feltalálók ámitgatásának mondható; mert azt, hogy két különböző szerkezet, mint az a távirókészüléknél látható, ez ideig még nem volt és egyelőre nem is lesz keresztül vihető. Igaz ugyan, hogy Goodson az ő szedőgép szerkezetével a távirói szedőteknikát egy irógép és lyukasztó szerkezetté alacsonyitja le, ami pedig akkor már nem számithat komolyan távirószerkezetek sorába.
Az elmondottakon kivül, ha a Lanston-, Goodson- és a Méray-Rozár-féle találmányokat még tüzetesebb tanulmány tárgyává tesszük, hamarosan arra a meggyőződésre jutunk, hogy e három szedőgép hathatós irányitója lesz az ujabb szedőgép eszmék fejlesztésének.

Lanston Tolbert.
Az amerikai származásu Lanston Tolbert teknikus 1892-ben Washingtonban egy betüöntő- és szedőgépet mutatott be, mely 12 évi külföldön tartott kipróbálás után tartotta bevonulását „Monotype” elnevezés alatt.
E gép szerkezetéről a magyar szaklapok már több izben irtak, többek között a következőket:
A Monotype-szedőgép, két egymástól teljesen elkülönitett szerkezetből áll; az egyiken készül a lyukasztott papirosszalag, a melynek nyomán a másik gép szépen sorjában, betünkint megönti a kész szedést.
A billentyüs gép igen hasonlit a közönséges irógéphez, de csak külsőleg; ami ennek a gépnek a gyomrában van, azt a laikus el sem tudja képzelni. Legérdekesebb a dologban, hogy a billentyük nincsenek közvetlen összeköttetésben a drótokkal, hanem az összekötő kapocs csupán süritett levegőből áll, mely a billentyük megnyomásakor vékony rézcsövekbe tódul és igy hozza mozgásba a megfelelő lyukasztó pálczikákat.
A Monotype szedőgépnek összesen 257 billentyüje, de csak 31 lyukasztó-pálczikája van. A gép többi fontosabb alkotórészei egy mutatóval biró sormérő, a kizáró szerkezet és a vele kapcsolatos, számokkal ellátott forgatható dob, amelyről a szavak közti hézagoknak a sor zárására szükséges vastagságát olvassuk le: fölötte a 11 cm. széles papiros-tekercs, amelynek vége munka közben automatikusan csavarodik föl egy orsóra.
A gépszedő munkája már most abból áll, hogy az előtte levő kézirat szövegét a megfelelő billentyük megnyomásával, gömbölyű lyukak képében a forgó papiros-szalagba átüti. Minden billentyű megnyomásakor egy vagy két pálczika ugrik ki és egymástól különböző távolságban átlyukasztja a fölfelé csavarodó papirost. Ha a sormérő mutatója annyira haladt már, hogy csak még négy négyzet férhetne a sorba, csöngetyűszó figyelmezteti erre a szedőt, de a gép ezenközben még más munkát is végzett: a „szedett” betükön kivül a szóközi hézagokat is gondosan összeolvasta és a sor végével egész pontosan mutatja, milyen vastagok legyenek a szóközi sorzáró darabok. Ha tehát a szedő a sort saját belátása szerint elválasztotta, megnyomja a dobot mozgató billentyűt, mire a dob akkorát fordul, a meddig a sorzáró szerkezet fogas-rúdja a még kizáratlan sor végén engedi, úgy, hogy a számlapon alkalmazott mutató segitségével egy szempillantásra leolvashatja a szükséges számot.
A szedő erre megüti a megfelelő két kizárási billentyűt és a sor a legnagyobb pontossággal ki van zárva. A záróbillentyű megnyomására aztán a sorzáró szerkezet és a sormérő visszatérnek nyugalmi helyzetükbe. Egyébbel a szedő nem törődik és nyomban hozzáfog a következő sorhoz és így szed szakadatlanúl, egyfolytában, mig csak a kéziratot ki nem szedte vagy a papirosszalagnak végére nem ért, a mi körülbelűl negyvenezer betűnek elegendő.
Mint már emlittetett, összesen 257 billentyű van. Ebből 225 a szedésre és kétszer 15 a kizárásra szolgál, a két szélső billentyű pedig a dobot és a sormérőt szolgálja. E szerint a Monotype legalább két teljes antikva és kurziv és egy kapitälchen a-b-c-t, németben pedig antikva, kurziv és félkövér a-b-c-t foglalhat magában.
Ha csak kétféle betüvel dolgozunk, akkor bőven jut még hely a különböző irásjeleknek, ligaturáknak, törtszámoknak, mathematikai jeleknek és díszitmény-daraboknak is; szóval a gépet a változó munkáknak megfelelőleg lehet berendezni. Eddigelé már 57-féle betüfaj között lehet választani. A Monotype értékét még az is emeli, hogy mindezeket a betüfajtákat perltől kezdve egészen három ciceróig bármely kivánt nagyságban állitja elő, mivégből csak a dobot kell kicserélni.
A billentyűk 15 sorban vannak elhelyezve; minden sor 15 betüt tartalmaz egymás alatt. A betük tizenkétféle vastagságúak és ugyanannyiféle kizáródarabokat is használhatunk, a mi tabelláris és kipontozott szedésnél megbecsűlhetetlen szolgálatot tesz. Egységül a négyzetnek egy tizennyolczad része van adva, a mi cicerónál ⅔, borgisznál ⅓, nonpareillenél ⅓ pontnak felel meg. A legvékonyabb betű 5 egységnyi, azaz egy négyzet vastagságú.
Miután továbbá minden Monotype-sornak az alapul vett betünagyság egész vagy fél négyzetére kell végződnie, minden betü és sorzáró darab pedig az 1/18 egység sokszorosát képezi: ennétfogva a sor a kizáródarabok egyöntetű felhasználása által minden körülmények között hajszálpontossággal ki van töltve.
A Monotype-sor leghosszabb, szélessége négyzetig terjedhet, a mi pl. nonpareillenél 30, petitnél 40 cicerónak felel meg. A sor hoszúsága egy rugós fogantyuval könnyen szabályozható.
Van azonban gyönge oldala is a gépnek, még pedig az, hogy a szedő nem látja, illetőleg puszta szemmel el nem olvashatja szedését. De hát ezt a gépet nem is a két elemi osztályt végzett szedők számára csinálták; oda nemcsak jó szedő, hanem jó emlékezőtehetséggel és kifogástalan éleslátással biró intelligens ember kell.
A szedés olvasására különben egy fésűlakú, számokkal és betükkel ellátott sárgaréz-lemez szolgál, amelylyel az egyes szavakat a papiros-szalagról kibetüzhetjük. A gyakorlott szedő csak ritkán veszi használatba e fésűt, amelyet különben is reá lehetne erősíteni a gépre. Szintúgy könnyen alkalmazható egy sorszámláló készülék, melyről a szedett sorok mennyiségét is le lehet olvasni.
A gép kivitele jellemző az amerikai géptechnikára. Csupa finom rugó, aczél fogaskerék, rúd és kar. Csakis így érhető el az a bámulatos pontosság, melylyel ez a gép dolgozik. Kivitele a szemnek is tetszetős; feketére fényezett és nikkelezett alkotórészek váltakoznak a finom kék aczélrészekkel. A gép tisztítása számba sem jöhet, mert belső szerkezetét csak minden félévben egyszer kell tisztítani.
A billentyűs gép a sűritett levegőn kívül más hajtóerőt nem igényel.
A Monotype másik fele, a belső öntőgép ellenben nagy elemi erőre van berendezve; ezek: levegő, tűz, víz és elektromosság. A sűritett levegő segitségével a gép a szedést olvassa, az égő gáz a betűfémet olvasztja, a hideg víz a megöntött betüket lehűti, az elektromosság pedig hajtóerőt szolgál. Elképzelhető ennélfogva, milyen okos lehet ez a kis gép, ahol annyi ellentétes elem ilyen szép egyetértésben együttműködik.
A gép e tekintetben hasonlít az emberhez, akinek szintén levegőre, vízre, belső oxidáczióra és motorikus szívműködésre van szüksége. És szinte hihetetlen, de való, hogy ezt a gépet csalafintasággal lefőzni nem lehet. Ha teszem fel pl. a szedő a rendesnél hosszabb sort szedett, a gép egyszerüen megáll, strájkol, nem dolgozik. Ha rossz sort szedtünk, ezt is jelzi, de ha rosszul zártuk ki a sort, a gép csak azért is rosszúl önti azt meg. Rendes tápláléka különben a kenőolaj, melyet ha megvonunk tőle, lázba esik és érthetetlen dolgokat produkál.
Ennek daczára rövid vonásokban vázolható a gép működése, mivel munkakörét teljesen önműködőleg hajtja végre. Öntéskor a lyukasztott papiros-tekercset visszájáról helyezik a gépbe, azaz az utolsó sor kimenetele után legelül megy. Ennek is meg van azonban a maga oka. Kell ugyanis, hogy a sor végén levő sorzáró jelek legelőször lépjenek működésbe, mert csakis igy lehetséges, hogy az azután következő sorban minden sor közé egyforma sorzáró darab kerüljön, legyen az bár félnégyzetnyi, harmadnyi vagy bármilyen vastagságú.
A Monotype gépnek a hátulján balra a papiros-tekercs látható; előtte van a matriczaszekrényt mozgató szerkezet, melyet a billentyűs géphez hasonló légcsöves és drótos berendezés hoz működésbe; jobbra elül az öntőszivattyú a matriczaszekrényekkel van elhelyezve; az előtérben pedig a hosszú hasábhajó látható, a melyben a frissen öntött betük sorakoznak.
Az öntőszerkezetre vízszintesen helyezve, ettől azonban az öntőforma által elválasztva fekszik a matriczaszekrény, egy négyszögü igen pontosan szerkesztett, keresztben mozgó keret, melyben a matriczák a billentyűk elrendezésének megfelelően sakkszerüen vannak elhelyezve. A matriczák 12 mm. hosszúak; a betü képe 1.25 mm. mélyen van bevésve. Alsó végükön kúpos mélyedés van s a középükön keresztüldugott pálczikákon szilárdan állanak egymás mellett. Ciceró betüig körülbelül a mittel négyzethez hasonlítanak, nagyobb betükhöz pedig megfelelően nagyobbak.
Minden haránt sorban, itt is 15–15 egyenlő vastagságú betü van elhelyezve; az alsó sor betüi 5/18, a másodikban 6/18 szélesek és így megy ez tovább; a hol több mint 15 egyforma szélességü betü van, pl. egy félnégyzetre, ott szükség szerint két, sőt három sor egyvastagságú betü van egymás mellett.
A matriczaszekrény járása a papiros lyukasztásától függ. Két kettős kar mozgatja hosszában meg keresztben, egy tapogató-szög pedig a megfelelő helyen az öntőforma fölött rögziti, az alulról jövő fémsugár megönti a betüt, a mely a hideg víztől nyomban lehűtve a szabatosító készüléken keresztül a hajó felé viszi utját. Ha a sor megtelt, az automatikus szerkezet magára a hajóra tolja az egész sort.
Minden betünagysághoz más öntőműszer kell. Benne négyszögletes „hasitékban” egy ék van elhelyezve, a mely az öntőműszert a keskeny vagy széles betünek megfelelően szűkebbre vagy tágabbra zárja. Szóval, mindenről gondoskodtak itt, úgy, hogy a gép éjjel-nappal szakadatlanúl járhat; az öntőnek ennélfogva kevés dolga akad és két gépet kezelhet, feltéve, hogy szedő és jól végezte munkáját.
A Monotype perltől kezdve ciceróig 1 pont különbséggel bármely kivánt fokban önti a betüt, a legújabban pedig mittel, tercia, textus, két és három cicerós betüre is berendezték, míg ellenben a betüfajváltoztatáskor csupán a matriczaszekrényt kell kicserélni.
A szedés a kéziszedéshez teljesen hasonló s így árral korrigálni, változtatni és áttördelni, sőt kézi-szedéssel keverni is lehet. Kinyomatás után a szedést tetszés szerint beolvasztani, állva hagyni, vagy szekrényekbe elosztani lehet. A papiros-szalag ismételt öntésre is fölhasználható.
A Monotype az egész fölszerelést beleértve, 15.000 márkába kerül és az ma már nemcsak a feltaláló hazájában Amerikában, hanem Angolországban, Németországban, Magyarországban (Athenaeum) is tért hódított magának; s mondhatni, hogy benne a technikának a legnagyobb művészete kifejezésre talált.

Typobar St. John.
Typobar St. John, a ki származásra nézve szintén amerikai volt, 1893-ban a chicagoi világkiállitáson szintén mutatott be egy szedőgépet, mely szerkezetre nagyon hasonlitott a Linotype szedőgép szerkezetéhez.
A gép a sorokat egy alapzaton állitja elő, mely alapzat minden egyes használat után ismételten igénybe vehető. Az alapzat rendszeresen kemény ércszerkezetből áll, a betüképlet pedig erős fémszalagból van előállitva.
E matriczáknak egymás utáni sorrendben való elhelyezése szintén billentyűzet folytán történik. Minden egyes alkalommal az irásfém szalagja oly erővel nyomatik a matriczákhoz, hogy a betüknek a benyomása mindig sikerültnek mondható. A nyomatott szalag ennek megtörténte után az alapzatra tolandó és ezzel a sor is a nyomáshoz teljesen elkészült.
Az így elkészült sorok egytől-egyig úgy magasságra, mint szélességre mind egyenlők és a nyomás folytán egy észrevehető keménységet nyernek. A sornak a kinyomása után a szedés szalagja levétetik és újabb betük előállitására ismét átöntetik; az alapzat azonban újabbi használatra megint visszavándorol a gépbe.

Webster és Társa.
Az 1893-iki chicagoi világkiállitáson Webster és Társa körülbelül 2½ méter hosszu szedő- és osztógépet mutatott be, mely, daczára, hogy 400 különféle kisebb-nagyobb szerkezetekből állott, nagyon kevés erőmegfeszitést kivánt.
A betükészlet egymás melletti csatornákban, polczozatokban van elhelyezve, még pedig olyképen, hogy az irásbetü azonnal szembetünjön, a betükészlet három különféle a-b-c-ét, a hozzá tartozó irásjelekkel tartalmaz.
A billentyűnek a megnyomása folytán a betük a kivánt csatornákból előbujnak és egy vonaldeszkára haladnak; különös azonban a billentyűszerkezetnél az, hogy három-négy újjal egyszerre több billentyűt is meg lehet nyomni, de azért a megnyomott billentyűk a betüket csakis a kivánt sorrendben bocsájtják a vonaldeszkára.
Az angol nyelvben 21 szó van, a melyet két vagy három újjal az egyszerre való megnyomás folytán is lehet szedni. A szedőnek az egész kezelése, vagyis munkálkodása az irógép rendszeréhez hasonlit. A mint a sor megtelt, azt a szedőnek egy csengő jelzése máris tudtul adja, a ki azonnal hozzálát a sornak a kizárásához, a mi pedig épúgy történik, mint a kézi szedésnél, tudniillik a spaciumokat addig rakja a szavak közé, mig csak a sor teljesen meg nem telt. Ennek megtörténte után egy másik szerkezet lép működésbe, mely aztán a kész sort a szedőhajóra tolja.
E gép egy számozó szerkezettel is rendelkezik, mely minden kész sornál egygyel ugrik, mi által a főnök bármely perczben meggyőződést szerezhet, a rajtdolgozó szedő szorgalmáról.
Az osztás azonban már nagyobb fáradsággal jár mint a szedés és pedig azért, mert a matriczák előállitása folytán egyes betük megsérülnek s azért azok újabb szedéshez többé nem használhatok. E komplikált szedő- és osztógépnek még egy oly szerkezete is van, mely az osztandó szedésnél minden egyes betüt alaposan megvizsgál s csak azután engedi azt tova.
Előfordul néha még az is, hogy több betü összeolvad; ilyenkor az egyenkint szétszedetik; van ezenkivül még egy másik szerkezete is e gépnek, mely a betüket nyomás folytán megvizsgálja, a melyek e próba következtében összetörnek, azok azonnal egy külön tartóba helyeztetnek.
Végül van a gépnek még egy oly szerkezete is, mely az összes betüket csakis azért vizsgálja meg újból, hogy meggyőződjön arról, hogy a különféle nyomások következtében azok nem-e görbültek el, vagy pedig a rendes hosszuságuk és szélességük nem változott-e el.
És csak mindezek megtörténte után, vagyis ha a betük a felsorolt munkálatokon végighaladtak és azokat sikeresen kiállották, jutnak csak az aczélújjak segélyével a tulajdonképeni bevágásokhoz, onnan pedig a rendes betücsatornákhoz. E csatornákban pedig rögtön oly állásba helyezkednek, hogy onnan a szedőgépezet könnyüszerrel ismét kiemelhesse.
Különös, hogy e gépek nem árusittattak, hanem aki óhajtott az üzletében egy-kettőt felállitani, az azokat legfeljebb 5000 dollárért egy évre kibérelhette.

Trane.
E czím alatt 1893-ban, Amerikában egy szedőgép bukkant volna fel, a melynek az ára oly mesés volt, állitólag 150 dollár; ezenkivül pedig hajtóerőt nem igényelt és azért mégis jobban működne, mint a Linotype. Különös azonban a dologban az, hogy e nagyszerü találmányról, daczára, hogy oly sok jó tulajdonságokkal bírt, ennél többet nem lehetett hallani s így biztosra vehető, hogy az egész csak kombináczió lehetett, s az a feltalálónak az egyszerü képzelődésében rejlett.

Dow Sándor és fia.
New-Yorkban az amerikai származásu Dow Sándor mérnök fiával egyetemben egy szedő- és osztógépet mutatott be, mely a szedőgépek különlegességei közé tartozik.
A gép rendkivül gyorsan, minden zörej nélkül s hozzá még nagyon is pontosan dolgozik. A mint a szedendő sor elkészült, a szedő a sorbillentyűt megérinti, mi által a kizáró szerkezet működésbe jön, mely az észlelhető hézagot egyenlő spácziumokkal betölti s a kész sort a szedőhajóra tolja; ennek megtörténte után pedig az újabb sor szedéséhez azonnal hozzálát.
Az osztás végett a betük különféle bevágásokkal (signatura) vannak ellátva. Az osztandó szedésből, ha az keskeny, akkor az osztószerkezet hajójára mindig két vagy három sor is helyezhető, honnan pedig az a csatornába kerül. Igy aztán egy betühordozó a betüket egymásutáni sorrendben átveszi és a rendes betütartókba továbbitja. A térző még az osztás előtt elkülönittetik.
Van azonban a szerkezeten egy fischcsatorna is, mely a megfordult betüket anélkül, hogy a gép ezáltal akadályt szenvedne, fölszedi. A betük netáni eltörésére is van még egy biztositási készülék felállitva. Különös azonban e találmánynál még az, hogy a szedést nedvesiti, az előforduló piszkot pedig szétdolgozza.
Az irásnemnek a kicseréléséhez nagyon kevés időt igényel; a betük képének a megérintését, a mennyire csak lehet, kerüli; a kizárást, valamint a soroknak bármely szélességre való tördelését elősegiti, végül pedig semminemü szalagok, szíjjak, nehézitmények közre nem működnek.
Mindamellett azért kételkedni kell abban, hogy e gép a kivánalmaknak megfelelően, vagyis kifogástalanul működhetett volna; kételkednünk kell pedig már csak azért is, mert abból a mai napig forgalomba egy sem jött.

Cox Pál.
Cox Pál 1893-ban Chikagóban szintén mutatott be egy szedőgépet, mely egy kizárószerkezettel is össze volt kötve, melynek az volt a tulajdonképpeni célja, hogy a sorok szedésénél a szavak között oly kizárás használandó, melyet tetszés szerint össze vagy szétnyomni lehet.
E gép szintén amerikai keletkezésü és a „The Cox Selfspacing Typesetting Maschine” név alatt hozatott forgalomba. A gépnek a szerkezete nagyban hasonlit a Thorne gépéhez, ugyszólván utánzata s egy szedő és osztógépet tartalmaz, mely utóbbi három szedőgépet képes etetni.
Az osztáshoz egy zárkatolóka is megkivántatik, mely a zárkákat a szedésből egymásutáni sorrendben eltávolitja s igy az osztandó szedés kizárás nélkül kerül az osztószerkezetbe. A kizárási anyagot az illető szedő mindig egy tekercsen kapja s arról aztán a kivánt ólomdarab egy szerkezet segélyével el lesz távolitva.
Egy nyomattyunak a működése, valamint egy rudacskának a segélye folytán az ólomtekercsből a kivánt rész elvágatik és a sor végére helyeztetik mindaddig, mig arra szükség nem lesz. A mint a sor megtelt, akkor a végén elhelyezett ólomrész annyi részre vágandó, amennyi a sor kizárásához megkivántatik. Az összevágott ólomdarabkák aztán egy tölcséren át a betük részére fentartott kivezető csatornához érnek, innen pedig arra a himbáló szelőpályára kerülnek, mely a betüket a kivánt kizárásokkal együtt sorokká alakitja.
Ha azonban az az eset áll be, hogy a sor végén az egész szó már nem fér a sorzóba, akkor egy emeltyünek a segélyével a sor mindaddig szorittatik, mig csak a sornak a kivánt szélességét el nem éri. Ebből látható, hogy Cox milyen puha ólomanyagot használhatott az ő gépénél.
Ezen összenyomás folytán azonban a sorokon különféle kinövések képződnek, melyeket egy kormányozható dob azonnal elsimit; ennek megtörténtével pedig egy csusztatónak a segélyével minden egyes kész sort a hajóra juttat. A dobnak a szünetelése esetén, mely egy csatornával is össze van kötve, a pályán levő tolóka lép működésbe, mely a betüket és kizárásokat egy csusztató segélyével a dobcsatornába juttatja, hol aztán azok rendes sorokká képződnek.
Cox ezenkivül kisérletezett még logotypusokat is a gépénél alkalmazni, hogy csak nagyobb mennyiségü szedést legyen képes előállitani. Sajnos azonban, hogy gépe nem talált kellő pártfogásra, miért nem is hozatott forgalomba.

Scudder Stephen Wilbur.
Scudder Stephen Wilbur annak idején a Linotype szedőgépnél Brocklynban mint szedőmérnök működött s az ottani szabad idejét arra használta fel, hogy a működésben levő Linotype helyett egy jobb, czélszerübb szerkezetü gépet találjon fel s annak minél nagyobb teret is hóditson.
Egypár évi kisérletezés után terve végre sikerült s azt az 1893-iki chikagói világkiállitáson „Monoline” név alatt be is mutatta. A zsüri e találmányt éremmel és diszoklevéllel tüntette ki, mire ő felbuzdulva azt iparkodott is értékesiteni.
Magáról a gépről annak idején egy jeles magyar szakiró a következő ismertető czikket adta közzé egy magyar szaklapban:
A Monoline soröntő-szedőgép, egyetlen egy ember által kezelhető. Bámulatos, hogy hogyan működik ez a gép. Meglepő az a pontosság, melylyel a Monoline a szedést előállitja s amellyel a matriczáknak szétosztása történik. Zaj nélkül működik s a többi szedőgépnél levő fogyatkozások nála nem tapasztalhatók. Már rövid vizsgálat után meggyőződhetünk arról, hogy itt egy olyan találmánynyal állunk szemben, amely nagy horderejünek látszik s amely felforgató hatással lesz a nyomdászatra.
A Monoline-t ugy Amerikában, mint Európa amaz államaiban, ahol a szakközönségnek bemutatták a szedőgépek legegyszerübbikének és legkönnyebben kezelhetőjének ismerték el a géptechnikusok, meg a nyomdászok. És emellett a Monoline-nek nagy előnye a gazdaságos volta, beszerzési ár és üzemköltségek tekintetében.
Feltalálásáig szinte lehetetlenségnek látszott egy olyan gépezet konstruálása, melyet minden könyvnyomdatulajdonos megszerezhessen és amelynek kezelése, összeállitása könnyen fölfogható legyen. A Monoline gép szerkezete nem csupán e követelményeknek felel meg, hanem egyszersmind olyannyira könnyen kezelhető, hogy a szedő maga is elvégezheti a vele való munkát, anélkül, hogy mechanikusra volna szükség.
A Monoline alkalmazásának lényegesebb előnyei:
1. kicsiny teret igényel s alkotó részeinek száma korlátolt;
2. matriczái ugyanolyan anyagból vannak, mint a betüöntőkéi s igy ellentétben a más szedőgépek matriczáival, keménységük is megfelelő;
3. sajátszerü matriczaelosztó készüléke van, amely hibátlanul működik;
4. működtetéséhez szükséges hajtóerő (gőz, viz, vagy villamosság) csekélysége.
A gép 1¼ m. hosszu, 1 m. magas, 1 m. széles és három lábu vasállványon nyugszik.
Minden mozdulata könnyedén történik, kivéve azt, amelylyel a matriczák a sorok előállitása végett a megfelelő helyre vitetik; ez a mozdulat tulságos gyorsasággal megy végbe. A gép működéséhez pedig nagyon kicsiny hajtóerő szükséges; egy lóerőnek a tizedrésze.
A teljesen fölszerelt Monoline mintegy 350 kgr.-ot nyom. Minden dörzsölésnek kitett részecskéje kemény aczélból készült és minden mozdulata egy tengelytől függ, kivéve azt, amely a matriczákat arra a helyre viszi, ahol a sorok alakulása történik. Ez által a lassu mozgó tengely által a következő alkatrészek hozatnak mozgásba:
1. egy excenter-tárcsa, amely minden egyes sort közvetlenül az előállitása után agyusztál;
2. egy másik excenter-tárcsa, amely a sorok leöntését olyan módon segiti elő, hogy a folyékony érczet a matriczákra nyomja;
3. egy excenter-tárcsa, amely a már leöntött sort a gépből arra a helyre tolja, a hol az oldalok formálódnak;
4. egy excenter-tárcsa, amely a már használt matrica-sorozatokat tovább viszi s a tartány elé helyezi;
5. egy excenter-tárcsa, melynek segélyével a matriczasorozatok a tartány megfelelő helyére tolatnak.
Legelőször a billentyü-készülék tünik a szemünk elé; ez szakasztott olyan, mint aminőt az irógépeknél láthatunk. Tartalmazza a szedéshez szükséges összes betüknek és jeleknek megfelelő billentyüket.
A billentyü-szerkezet fölött egy szilárd és kilencz mozgatható gátló-pálcika van elhelyezve. Ezektől balra van a tartány. A tartánynak kilencz csatornája van, nyolcz készülék a matriczatartókat foglalja magában, egy pedig a szavak közé szükséges kizárást. A tartány főcsatornái balról jobbra huzódnak s mivel lejtősen futnak, a matriczatartók önmaguktól csusznak a megfelelő helyre.
A kizáró-pálczikák két vékony, lapos aczélléczből állanak; ez aczélléczek közé szorul a kizáró ékalaku pálcika. Ezen ékforma aczéldarab, ha följebb nyomatik, tágitja és szélesebbé teszi a kizáró lapos léczeket, mely által a sorok kizárása egyenletesen és rögtön történik.
A tartány baloldalán az osztókészülék foglal helyet; az öntőanyagot gázlánggal, gazolin, szén- vagy kokszhevitéssel tartják olyan folyós állapotban, amely szükséges a matriczák sikeres leöntéséhez. Az öntőkészüléktől ismét balra van az a hely, ahol a sorok tetszés szerinti magasságu hasábokká, vagy oldalakká formálódnak.
Amint az eddig előadottakból is kiviláglik, ennél a kisgépnél egy olyan találmánynyal állunk szemközt, amely szedi a betüjegyeket, a sorokat kizárja, automatikusan leönti, a sorokat kolumnákká növeli, s végül a matriczákat ismét visszaviszi a helyükre. A szedőnek nem akad más dolga körülötte, minthogy csupán csak a betüjegyeknek megfelelő billentyüket nyomogatja.
A billentyükészülék 96 betüjegynek megfelelő billentyüt tartalmaz. Ha a szedő ezek valamelyikét megnyomja, az összeköttetésben levő matriczatartó arra a lapra nyomul le, amelyen a sorok előállitása történik. A matriczatartó hátsó részén 12 nyilás van s mihelyt lenyomatik, ugy igazodik, hogy állása éppen megfelelő legyen. Midőn a sor már kiszedetett, a szedő a kizárópálczikák billentyüjét nyomja meg, amely szintén ugy működik, mint a többi. Akkor pedig, mikor a sor már csaknem egészen teljes és csak tiz-tizenöt betünek van még benne helye, csengetyüszó figyelmezteti a szedőt a kizárás megkezdésére. A kizárópálcikák akkor egyenletesen kiterjednek a mi által a sor pontosan kizáródik.
Ha a sor a szedő tévedése folytán nem tellett volna meg eléggé, egy másik csengetyüjelzés hivja fel a szedőt a hiányos sorra. Igy tehát az észrevett hibák kijavithatók még a leöntés előtt, de néha előnyösebb a sornak ujra szedése. Ez esetben a gép nem önti le a helytelenül szedett sort; a matricák pedig egyszerüen elosztódnak. A gép működésében sem áll be ilyenkor fennakadás, rögtön megkezdi a másik sor munkáját.
A Monoline működése szerfölött gyors és pontos és azt a meggyőződést kelti a szemlélőben, hogy három-négy szedő munkájának megfelelő szedést képes produkálni. Minden nyelvü és bármily szélességü szedés előállitására alkalmas, a formátum s a betüfaj változtatása csak néhány percbe kerül.
A gép működésének gyorsasága a lehető legnagyobb. Korrigálással 5000 betüt billentyüzhet le a szedő óránként s a billentyüszerkezetnek még az az előnye is van az egyéb fajta szedőgépek fölött, hogy állitható. Az egyes billentyügombok öt perc alatt ugy fölcserélhetők, hogy bármely irógépen dolgozott irógépkezelő képes rajta dolgozni.
Az öntőkészülék percenkénti 2–3 sornak öntésére van berendezve; ez azonban tetszés szerint változtatható. Az öntőtégely egy napra való öntőanyagot képes magába fogadni s tényleg, napjában csak egyszer akad vele a szedőnek dolga.
A sorok hosszusága 24 ciceróig terjedhet és a kizárás egyenletes; az osztás önműködőleg, gyorsan és hibátlanul történik.
A Monoline szedésmagassága olyan, mint manapság a könyvnyomdákban használt betüké; tehát kézzel szedett szedéssel keverten is nyomható. Antikvába frakturt és viszont lehet elegyiteni.
A szavak közötti kizárás helyei elég mélyek s nem szükséges a sok idővesztességel járó kivéséshez folyamodni, ami ismét nagy előnye a Monolinének a többi szedő-öntőgép fölött.
A gép nagyszámu alkatrészei, melyek különben az ilyenfajta gépeknél elkerülhetetlenül szükségesek, a legügyesebb szakemberek s a legkiválóbb gépészek által megvizsgáltattak; ezek ugy találták, hogy a Monoline egész szerkezete a lehető legegyszerübbre van szoritva s egyszersmind az elérhető legnagyobb működőképességgel bir.
Ennek az alapelvnek volt a következménye, hogy a Monolinenek csak mintegy negyedrész annyi az alkotó része, mint a Mergenthaler Linotypejének. E szedő- és öntőgépnek 96 különböző betü- és irásjegyre van billentyüje, tehát több, mint bármelyik konkurrens gépnek és matriczái száma 6-szor akkora, mint a többi szedőgépeké.
A gép szilárdan van épitve és könnyen rendben tartható. Gépész által való kezelése nem szükséges, de nem is ajánlható; sokkal praktikusabb ha a szedő maga kezeli az egész gépet s őt teszik felelőssé annak állapotáért. Törés a gép alkatrészeknél nem fordulhat elő, mert a gép simán zajtalanul müködik, s rögtön megáll, ha müködésében akadályozható tárgy kerül bele.
Ha a szedő a helyes billentyüt üti meg a gép önmagától nem ejthet hibát, a matriczák és a kizárás oly sorrendben futnak a sorképzés helyére, a milyenben a szedő billentyüzi. A mig a gép önmüködőleg viszi, egymásmellé rakja és beönti a matriczákat, a szedő tovább billentyüzhet s ilyen formán időveszteségről, fennakadásról szó sem lehet.
A Monoline soröntő- szedőgépnek az ára a teljes felszerelést 450 darab matricza-szerkezetet beleértve, 7000 koronába kerül. A gép müködéséhez óránként 4 fillérnyi légszesz kivántatik. A hajtásához egy nyolczadlóerő elegendő. Egyszeri szedéshez szükségelt kézi matriczáknak az ára 300 korona, egy külön raktár 600 korona; egy készlet gépmatriczák 300 korona; egyes matriczák 50 fillérbe kerülnek.
A Steyrer fegyvergyár igazgatója Schönauer O. feltalált egy kis szerkezetet, mely az ólom mikénti utántöltéséhez szolgál és a mely szerkezetet minden időmulasztás nélkül és az esetleges akadályok elkerülésével bármely gépre könnyen ellehet helyezni. E szerkezet működés előtt kis ólomhengerekkel töltetik meg és az öntőgéppel csak egy emeltyü köti össze. A Monoline szabadalmat Fischer Gusztáv és társa nyerte el Berlinben; Ausztria-Magyarországra nézve pedig az egyedüli jogokat Marklowszky A. betüöntőde szerezte meg.

Vorreiter E. és dr. Müllendorff E.
Berlinben 1895-ben Vorreiter E. és dr. Müllerdorff E. bölcsészettanár egy szedő-, kizáró- és osztógépet találtak fel s azt „Autotype” elnevezés alatt hozták forgalomba.
E gép annyiban hasonlit a Thorne-féle szerkezethez, hogy a betükészletet függélyes csatornákban egy hengeralaku testrészben tartja; továbbá pedig az osztás is egy összpontosuló, forgatható köpönyeg segélyével és megkülönböztetés czéljából, begyalult szignaturákkal történik.
A két gép közütti különbség tehát éppen csak annyiból áll, hogy a tulajdonképpeni szedés, nem mint Thornenál, hogy egy forgó korongon megy végbe, hanem egy tölcséren át eszközöltetik; e tölcsér a betük sérülését megóvja, még pedig olyképpen, hogy a csusztató pályához a különböző betüknek külön-külön csatornájuk van, melyen a betük áthaladnak. Ezenkivül pedig még az az előnye van, hogy egyszerre különféle irásjelekből lehet rajta szedni.
Különös azonban a Vorreiter és Müllendorff találmányánál az, hogy e gépen csak akkor lehet dolgozni, ha a kéziratot először irógéppel letisztázzák, vagyis a kézzel irott kéziratot nem lehet rajta előállitani.
A gép 108 billentyüvel van ellátva; ha a szedő egy billentyüt megérint, akkor a betük nemcsak a kivánt papirtekercset, hanem a papirpályát is átlyukasztja. Az irógép előtt levő mutatólap pontosan kimutatja, hogy mily széles már a szedendő sor; és amint a sor a megteléshez közel van, akkor az erre alkalmazott csengő megszólal és a szedő abbahagyja a további müködést.
Most elsősorban is a tekercs veendő vizsgálat alá, hogy hány hiba és hamis betü van rajta; melyeket aztán a szedő átragaszt és a helyes lyukat ujabb és jó beszurással kijavitja.
A betücsatornák köralakban vannak elhelyezve és minden egyes betücsatorna vastagság szerint 100–200 betüt tartalmaz. Minden csatornának a felső részén egy lökő van elhelyezve, mely villanydelej és emeltyü segélyével mozgásba hozatik. A 108 betü mindegyikének meg van a saját villanydeleje és minden egyes egy rézsodronynyal van az érintkezési szerkezettel összekötve; amely oly szélességü, mint a kézirat-irógép-szerkezetből kijövő kézirat.
Amint a kézirat az érintkező szerkezetre átvezettetik a villanydelej segélyével a kivánt betüket mozgásba hozzák és hozzá olyképpen, hogy amint a lökő a betüt a csatornájából kilöki, a szedéstfogó azt már is megragadja és a szedőhajóra vezeti.
A gép a munkálatokat megbizhatósággal végzi; a nagy egyszerüsége mellett pedig még az előállitási ára is oly csekély, hogy az jóformán nincs is megfizetve. Ezenkivül a kizáró szerkezete is kifogástalanul müködik, vagyis minden egyes sort, legyen az bármilyen szélességü is, egyenlően, mathematikai kiszámitással zárja ki.
Megjegyezzük, hogy e kizárószerkezetet nemcsak bármilyen szerkezetü szedőgépnél, hanem még kéziszedésnél is jó eredménynyel lehet alkalmazni, mert a kizárási beosztást oly pontosan és hozzá rövid idő alatt eszközli, hogy az tényleg kifogástalanul beválik.
Az osztásnál a gépbe ugyanazt a kéziratot kell elhelyezni, amely a szedésnél használtatott. A kézirat megforditva helyeztetik el az érintkezési szerkezetbe s az osztandó szedésből önműködőleg válik el egyik betü a másik után.
Ugy a szedő, mint az osztószerkezetnél mindennemü gyüjtőszij ki van küszöbölve, mert a betüknek minden mozgása emeltyükkel és fogókkal történik. Hosszabb tapasztalat után azonban bebizonyult az, hogy még itt is, ahol a villany mindig csak egy betüt lökött ki és pedig a billentyüzet érintkezése folytán nem nagy reményekkel kecsegtetett, miért is a találmány egy idő mulva teljesen elejtetett.

Salamon Jakab.
Salamon Jakab 1895-ben Hannoverben egy kizárószerkezete mutatott be, melylyel állitólag a szedőgéppel szedett sorokat lehetett kizárni. E szerkezetnek a leirása azonban oly homályos, oly érthetetlen, hogy azon eligazodni képtelenség, miért annak bővebb ismertetésétől már csak azért is elállok, mert a szerkezet jóformán még forgalomba sem hozatott.

Calendoli és Savarese.
Sicziliában Calendoli és Savarese dominikánusok 1895-ben egy szedőgépet mutattak be, ha azonban azt alapos vizsgálat tárgyává teszszük csakhamar rájövünk arra, hogy a Westcott-féle találmánynyal teljesen azonos.
A gép két egymástól teljesen elkülönitett szerkezetből áll, melyből az egyik egy irógéphez hasonló billentyükből áll, mely háromszor két barázdából van osztva; minden egyes billentyünek külön villamos gombja van. E billentyük közüt három a verzálbetük részére, tizenöt a kis betük részére és három pedig a számok részére van beosztva.
E billentyük olyképpen vannak elhelyezve, hogy a magánhangzók ismétlődnek, azért mégis ugy vannak berendezve, hogy a mássalhangzókkal találkozhassanak, miáltal aztán lehetséges az, hogy ugyanabban a barázdában egyszerre két gombot is meglehessen nyomni, vagyis egyszeri nyomás folytán szótagokat is lehessen rajta szedni.
A másik szerkezet egy hártyához hasonlit, a melynek az oldalai orgonasipokhoz hasonló csövekkel vannak ellátva; e csövek villamos árammal vannak a billentyüzettel összekötve és mindegyikében 150 betü van elhelyezve. A gombnak a megérintése folytán a villamos áram nemcsak a kivánt irásjelet kiszolgáltatja, hanem a betüt egy sik lapon át a sorzóba juttatja.
A kizárás vagyis a fenmaradt hézagoknak a kitöltése; valamint az irásjelek: pont, vessző, stbnek a beszedése egy lábitó segélyével történik. Több csőhárfának az alkalmazása folytán állitólag lehetséges lenne ugyanazt a szedést többször is előállitani; ezenkivül pedig az esetleges hibákat is könnyen ki lehet javitani.
E gépnél az osztás fölöslegesnek mutatkozik, mert a csövek, a melyek egy betüöntőgéppel vannak összekötve folytonosan uj betükkel láttatnak el. Eltekintve attól, hogy a gép nagyban hasonlitott a Westcott-féle géphez, mely forgalomba nem hozatott ugyan, azért az utóbbit is, daczára, hogy számtalan ujitás volt rajta, ugyanaz a sors érte vagyis szintén a lomtárba került.

Muray Donald.
Az amerikai származásu Muray Donald, Sydneyben, Uj-Délwales, ausztráliai angol gyarmat fővárosában 1897-ben állitólag egy oly szedőgépet talált fel, melylyel lehetséges lett volna az irógépen előállitottat távirati uton sokszorositani.
E géppel mindenki, a ki az egyszerü irógép billentyüzése előtt ül, képes másolatokat a távolból előidézni, még pedig olyképpen, hogy a kéziratját az irógépen lejátsza, mely aztán más helyen ólombetükben, mint kész szedés jelenik meg.
Ezenkivül a táviróvonalak igénybevételével lehetséges még az is, hogy ugyanazon szedést egyszerre több helyre is át lehet vezetni. Ennél csak közönséges áram használandó vagyis olyan, mely közönséges távirászatnál alkalmazandó.
A munka ugyanabban az időben végeztetik, mint a közönséges irógépmunka, minden komplikált kerek szerkezet, valamint a kényesebb előkészületek teljesen elesnek. A szerkezet segélyével állitólag nyolczvan különböző irásjeleket hozhatnak forgalomba. Minthogy e találmánynak bővebb leirása a nyilvánosság elé nem került, ennélfogva biztosra vehető, hogy az forgalomba egyáltalán nem is hozatott.

Bellow.
Bellow, Amerika Ohió államában, Clevelandban feltalált állitólag egy soröntőgépet. E soröntőgépnél kiemelendő az, hogy villamoserőre volt berendezve, továbbá pedig, hogy önműködő kizárószerkezettel birt.
E soröntőgép szabadalmának, minél jobbani kiaknázására, vagyis jobban mondva: a találmánynak minél nagyobb forgalomba hozatala végett „The Electric Composition Company” név alatt egy részvénytársaság alakult.
Akárminek nevezzük is Bellow találmányát és akárminő szerkezetü is légyen az, azért annak a forgalomba hozatala már is biztositva van azáltal, hogy előállitását és terjesztését egy amerikai részvénytársaság vette a kezébe.

Carpenter.
Carpenter egy betü- és logotipusokat is öntő gépet talált fel, melyet a 90-es években „Logotyper” elnevezés alatt forgalomba is hozott. Carpenter találmánya nagyban eltér a Lanston „Monotyp” szerkezetétől s a rajta való gyors munkálkodást is csak alapos gyakorlat után lehet elsajátitani, azért az mégis egy ujabb lépést jelent a szedőgépek szerkezetének a fejlesztésében.
A csavart hordozó tok egy függélyes hengerből áll, mely köpenyegjén nemcsak az abc-nek az egyes csavarjait tartalmazza sorhosszában, hanem külön részt foglalnak el azon a léniák, a körzetek és a gyakrabban előforduló szavak logotipusai is.
A csavarok vastagságukra nézve, osztályozva vannak. Az egyenlő vastagságu csavarok a hengeren külön-külön egy kört képeznek. Minden egyes kör, a számkorongon levő s kivánatra beállitható mutató-emeltyü segélyével jön mozgásba.
A kivánt csavar a folytonos mozgás következtében oly állásban kerül az öntőkészülék elé, hogy az öntés, minden fennakadás nélkül, azonnal eszközölhető. Minden egyes öntőmintának meg van a csavarhoz kivánt szélessége és pedig azért, hogy az a függélyesen fekvő csavarkörbe akadálytalanul behatolhasson.
A mutatónak mozgása egy táblázatszerinti kiszámitás alapján történik, mely táblázaton az összes csavarképletek el vannak helyezve. Minden egyes szó, betünek a csavarja előtt, valamint utánna, egy bizonyos szám látható, melyből mindenkor megállapitható az, hogy a mutató mikor és hova állitandó be.
A szedő a táblázat számaiból mindenkor könnyen leolvaszthatja az öntendő szavakat és jeleket; sőt tovább megyek, a kinek jó felfogása, emlékező tehetsége van, egész mondatokat is bemagolhat, a mivel szintén csak gyorsitja a szedés előállitását.
Az öntés önműködőleg és pedig az emeltyüknek egymásutáni sorrendben való beállitásával történik. Az emeltyüknek a beállitása alkalmával a folyó ércz mindenkor a csavarral szemben levő öntőmintába préseltetik, hol az azonnal meg is merevedik.
Az igy öntött betük és logotypusok egy szedőhajón gyülnek össze, hol puszta kézzel sorokká záratnak. Megjegyzendő, hogy e gép már csak azért is képes nagyobb mennyiségü szedést előállitani, mert az egyszerü betük helyett legtöbbnyire egész szavakat önt.
Mindannak daczára, hogy Carpenter annak idején találmányával nagy feltünést keltett, azért az a kivánalmaknak teljesen még sem felelt meg; nem kétséges azonban az, ha idővel a logotypusoknak a számát esetleg csökkenti, hogy akkor majd a várva-várt eredmény is meg jön.

Méray C. és Rozár C.
Méray C. Budapestről és Rozár C. Aradról közösen egy betüöntő- és szedőgépet találtak fel, melyet „Elektrotypograph” elnevezés alatt forgalomba is hoztak. E találmány szerkezetében kellőképpen érvényesitve van a Lanston és a Gordson-féle gépek szerkezeteinek fontosabb részei, miért is a találmányuk a szedőgépek tökéletesitésében nagy haladásnak nevezhető.
Az Elektrotypograph szerkezeténél nyiltan be lehet ismerni, hogy az, a szedőgépek tökéletesitését a legmagasabb fokra emelte, vagyis hogy az, az eddig feltalált szedőgépek szerkezetét minden tekintetben felülmulja.
Az Elektrotypographnál a fősuly az irógépen levő tulajdonképpeni szedőszerkezetre van fektetve, mig ellenben a „Monotyp” gépnél ez már magában véve is egy nagy gépet képez, amelyen a szedés csak is különféle körülmények között történik vagyis az csak különféle akadályok lebonyolitásával érhető el; szóval: a „Monotyp” szedőgépnél többféle módozatokon kell keresztülmenni, hogy lehetséges legyen azon azt előállitani, amit az Elektrotypograph irógépével az első pillanatra elérünk.
Épp ugy vagyunk a Goodson-féle szerkezettel is. Igaz, hogy ennek van egy irógépszerkezete, de azért az azon való munkálkodás már nagyobb komplikációkon alapul, ezenkivül pedig még kevesebbet is állit elő, mint az Elektrotypograph.
Szóval: az Elektrotypograph rövidre foglalt szerkezetével, mindazt elő lehet állitani, amit csak a szedő a kezével képes előállitani.
Ez az irógép a felső részével, valamint a szövegnek pontosan egybehangzó irásával egyuttal egy folytatólagos papirszalagra az egészet ki is lyukasztja. Megjegyzendő azonban, hogy e szerkezet a szedőszalagot erőltetett mechanikai mozgással állitja elő.
A rövid, gyors és könnyü billentyüzet mindennemü érintkezésnek az elkerülésével, egyenesen az erőltetett munkába vitetik át.
A mi pedig a szedés legfontosabb részét a kizárást illeti, az nagyon is egyöntetüen történik. A kizárás egy billentyünek az egyszerü megnyomása folytán eszközöltetik; miért is bátran lehet állitani, hogy ez a szerkezetnek a legfontosabb részét képezi. Közönbösnek vehető, hogy a sor öt milliméterrel rövidebb vagy hosszabb a rendes, vagyis kivánt szélességnél, azért a szedő épp ugy dolgozik rajta mint akárcsak az irógépen. Szóval, a gépen dolgozó szedő az egész kizárást egy billentyünek a működése folytán eszközli.
A kizárásnak mikénti eszközlésénél czélszerü még megemliteni azt is, hogy a spacziumokat egyenlően egytizedmilliméter egységekre is szét lehet osztani, ami nagyban hozzájárul az egyöntetü kizáráshoz. A beosztásnak az egész kiszámitása, valamint a kizáró anyagnak az egyenlő elosztása egy egyszerü fogashengeren, gépezet segélyével, a legegyszerübbnek gondolható módon történik.
Az öntőgépen szintén vannak egyes részecskék, a melyek a szemlélőnek mindjárt az első pillanatra szembetünnek. Az a körülmény, hogy a lyukasztott szalagon az irásnak az elemét, daczára, hogy azok minden egyes betünél másképpen vannak osztályozva, csak ötféle jelből (lyukakból) állanak, mi már magában véve is eléggé tanusitja a gép egyszerüségét, vagyis minden kutatás, szorgosabb puhatolózás nélkül azonnal észrevehető, hogy az öntés alá kerülő matriczáknál csupán csak ötféle mozgatható elemek működnek közre.
A szükségelt betük kiváltására ott villamdelej működik váltakozó sorrendben. Ez az öt villamdelej, az érintkezőnek a megbizható surlódási lapjával egyetemben árammal lesznek ellátva, olyképpen, hogy teljesen kizártnak mondható ugy az áram kimaradás, valamint a villamáradásnak netaláni rohamos beállása. Az érintkezők a rotácziós körben ugyszólván egy oly szegményt képeznek, a melyhez, az érintkezésre szolgáló kefécskéknek okvetlen hozzá kell dörgölődniök.
E szereknél kizártnak mondható az, hogy itt is néha oly hátrányok, mint az pl. más villamszerkezeteknél nagyon is gyakran előfordul bekövetkezzenek. Nem következhetnek be már azért sem, mert az érintkezések, mindig a pontokon, egyszerü rövid érintéssel, nem pedig az egész szerkezet területének a megérintésével történik.
Ebből az öt mozgató elemből lesz a 30 matriczakarika irányitva, minden egyes matriczakarikában három kis betünek, avagy nagy betünek, egyéb irásjeleknek vagy pontozásoknak a matriczái vannak elhelyezve. A matriczakarikának a forgatása folytán a kivánt betük egymásutáni sorrendben az öntéshez kerülnek.
Egy matriczatartó helyett tehát, a mely más gépnél rendszeresen az egész a-b-c-ét egy darabban foglalja magában, itt, minden egyes öntéshez külön-külön mozgó matriczák vannak elhelyezve. Ennek az előnyét mindjárt az első pillanatra észre lehet venni abban, hogy a gépen való munkálkodás daczára, tudniillik, hogy azt a szedett anyaggal folytonosan hol megállitani, hol pedig működésbe hozni kell, hogy zavarok beállása teljesen ki van zárva.
A gép szerkezete 30–35 ezer mozdulatot csinál napjában, a mi már magában véve is szép eredmény; s ha e számoknál még figyelembe vesszük azt, hogy minden egyes alkalommal a 31 vivőkarok mindig csak egy matriczát emelnek ki a helyükből és mindig csak azt az egy matriczát vezetik az öntőlyukhoz, ugy ezt oly eredménynek lehet nevezni, a milyent még eddig egyetlen egy találmány sem ért el.
A matriczatartóban levő betüket csak ugy lehet figyelemmel kisérni, ha minden egyes matriczának külön szemlélő lyukja van, a melyben állandóan egy peczek csakis azért van elhelyezve, hogy a matricza ide-oda ne mozoghasson, mit pedig a peczek és a lyukak közti szoros kapocs folytán elkerülhetetlen dörzsölések következtében csak nagy nehezen lehetne megakadályozni.
Az elmondottakból látható, hogy az Elektrotypograph szerkezetét tisztán szakképzett egyének alkotásának tekinthetjük; a matriczakarikák egyöntetüen mozognak és oly pontos számitással vannak rendezve, hogy mindennemü dörzsölések teljesen ki vannak zárva.
Egyebekben el kell ismerni azt, hogy az egész találmány teljesen a betüöntőgépek technikájának a hasonmása. Az öntőrészecskék ki lesznek ugyan lökve, de a betük magassága már előzőleg biztositva lesz. A betük az öntés után azonnal egy gyalukészülékbe kerülnek, a melynek a szerkezete a betüket a kivánt vastagsághoz mérten elkésziti.
A betük vastagsága automatikus kiszámitáson alapszik. Ez a pontos kiszámitás leginkább azért történik, hogy a kizárásnál az egytized milliméter különbségeket is minden aggodalom nélkül ki lehessen egyenliteni. Igaz ugyan, hogy e különbségek az összes irásfajoknál észlelhetők, de azért az, minden egyes alkalommal, a legpontosabban kiegyenlittetik.
Ami magát az Elektrotypograph szerkezetét illeti, arról a következő adatok adnak bővebb felvilágositást.
Az Elektrotypograph két készülékből áll, melyből az egyik egy lyukasztó-szerkezettel ellátott irógépet, a másik pedig egy öntőszedőgépet képez. Az irógépen össze-vissza csak 90 billentyüt láthatni. E billentyükön a betük és a szükségelt irásjelek észrevehetően vannak feltüntetve, mig ellenben az ujabb, több betüs gépek szerkezeténél az irásjelek száma 174-et tesz ki.
A munka lebonyolitása épp ugy történik, mint akárcsak az irógépen. Akármelyik billentyünek a megérintésével a kivánt betü nemcsak a billentyüdeszka fölött elhelyezett papiriven észlelhető, hanem egyuttal a szem előtt gördülő szedőszalagon is, négyszögletü alakban kikapcsolva látható.
Ha a szedés alatt levő sor annyira elkészül, hogy abba több szó vagy szótagocska már nem fér bele, akkor ezt a szerkezeten levő csengő a szedőnek tudtára adja, vagyis jobban mondva, a gépen dolgozót figyelmezteti, hogy a sor kizárása végett a kivánt billentyüt nyomja meg. A kizárás oly pontosan és oly egyöntetüen történik, hogy azt a legkorrektebb kézi szedő sem lenne képes jobban beosztani.
E gépnek az egész szerkezete annyira egyszerünek mondható, hogy az azon való működést mindazok, a kik az irógép kezelésében jártasak, minden előzetes gyakorlat nélkül, könnyen elsajátithatják. Megjegyzendő, hogy mig a szerkezet felső része teljesen egy irógéphez hasonlit, addig az alsó része egy egyszerü gépezettel van ellátva, a melyben körülbelül három czentiméter szélességü papirszelet van elhelyezve, mely aztán minden egyes betüjel, négyszögletes lyukacskák alakjában formázódnak le. A sor befejeztével, mint már emlitve is lett, mindenkor jel adatik a sor kizárására, valamint arra is, hogy a kész sor a szedőhajóra kerüljön.
Van ezenkivül a találmányon egy számoló szerkezettel ellátott korong is, mely utbaigazitásokat nyujt a fenlevő hézagok pontos beosztására. E számoló szerkezet egyuttal arra is szolgál, hogy az egyes betük vastagságát, valamint a kizárást nyilvántartsa már csak azért is, hogy azok a papirszeleten szintén ugyanazzal a beosztással szerepeljenek mint a szedésen, vagyis e kettő között semmi eltérés ne álljon be.
Megjegyzendő, hogy a betüképleteknek nem kell éppenséggel egy bizonyos számu vastagságon alapulniok, hanem az eredeti képletek teljes fentartásával is kizárhatók a sorok a legutolsó negyedpontozatokra. Az Elektrotypographnál az utóbbit nagy előnynek lehet mondani, már csak azért is, mert a finomabb munkánál a szavak közti egyenlő és pontos beosztást, a kivánalmaknak megfelelően teljesiti.
Azáltal, hogy a legépelt szedés a szedőszalagon teljesen olvasható, alkalom nyujtatik arra, hogy az a leöntés előtt mindenkor előzőleg átolvasható s igy az esetleges hibák idejekorán mind kijavithatók. Szóval: a szedőszalagon észlelt hibák minden akadály elkerülésével kijavithatók és csak ennek megtörténte után kerül a kész szedőszalag az öntőszedőgépre leöntés végett.
Emlitésre méltó még az Elektrotypographnál az is, hogy az a napilapok előállitásánál szintén ujitást, vagyis nagy haladást tüntet fel, tudniillik a lyukasztógéppel előállitott lyukak a Baudot-féle rendszeren alapulnak, miért is azok, minden fennakadás nélkül, a távirászatnál is felhasználhatók. A jelek kész távirójeleknek mondhatók, minek folytán nincs kizárva az, hogy egy nagyobb napilapnak a fontosabb eseményeitől, valamint világraszóló cikkeitől készült szedőszalagot a Baudot-féle szerkezetbe minden nehézség nélkül belehet vonni s azt még aznap több napilapnak meg lehet táviratozni, a melyek aztán az érkezett Baudot-féle szalagokat a saját Elektrotypographjukba huzzák és lapjukba azt minden fennakadás nélkül közlik.
A Méray-Rozár-féle találmány ezáltal a napilapok előállitását oly szinvonalra emelte, hogy erről egy-két évtized előtt a nyomdatulajdonosok ugyszólván még álmodni sem mertek volna. Laikus ember hamarjában el sem tudja gondolni, hogy pl. világra szóló nevezetes vezérczikkeket miként lehetséges 30–40 városban egy napon megjelentetni.
Általánosságban el van ismerve, hogy a Baudot-féle távirószerkezet egy vonalon óránkint 21,000 betüt képes továbbitani, ami óránkint körülbelül 500–600 ujságsornak felel meg, miért már most is biztosra vehető, hogy e találmány különösen ujságok előállitására nagyon is alkalmasnak fog bizonyulni, minek folytán a gyáros nagy megrendeléseknek nézhet majd eléje.
E találmány szabadalmát a Schuckert és társa nürnbergi villamrészvénytársaság és a Meyer Károly lipcsei könyvnyomdaczég szerezte meg.

Albrecht C. A.
Albrecht C. A. Berlinben egy oly szedőgépre nyert szabadalmat, amely többféle irásfajból is képes minden fennakadás nélkül szedést előállitani.
E találmánynak a mikénti elhelyezése főképpen abban áll, hogy a betüknek tulajdonképpeni főtartói szoros összeköttetésben vannak a különleges irásfajok tartóival, még pedig olyképen, hogy az átvezető szalag kölcsönös mozgásban van az összes osztóvágányokkal és osztóhullámokkal. Ez a szoros összeköttetés lehetővé teszi azt, hogy egy kettős, avagy hármas gépnek a folytonos működését egyetlen egy osztóvágányon is lehessen sikeresen fentartani.
Albrecht szedőgépével eléretett az, hogy az elkülönitett irásfajok készlettartói bármikor könnyen kiemelhetők s kivánatra egy másik vagy harmadik gépbe beilleszthetők. Megjegyzendő, hogy ez a kiemelés minden fennakadás nélkül történik s ez sem annak a gépnek, a melyből kiemeltetik, sem pedig annak a gépnek, a melybe beleillesztetik, a működését nem hátráltatja.
Az átvezető szalagoknak a hajtó készüléke ugy van elkészitve, hogy az mindkét kapocsszerkezetet működésben tartja. Az átvezető pedig éppen csak annyiban tér el az eddig feltalált szedőgépeknek az átvezetőitől, hogy ez a szerkezet több részével képes egyszerre működni.

Schleicher Károly.
A hires Meyer és Schleicher bécsi betüöntőde tulajdonosa Schleicher Károly 1899 év végén szintén egy olyan öntő- és szedőgép szerkezetén fáradozott, a mely minden előzetes kicserélgetés elkerülésével négy-ötféle irásfajt is önt, az öntött betüket pedig szabályszerüen, egymásutáni sorrendben sorokká zárja és hasábokká állitja össze.
Az öntőszerkezetet bátran lehet a Meyer és Schleicher-féle szabadalmazott komplett-öntőgép utánzatának nevezni, mert az csak annyiban különbözik ez utóbbitól, hogy a matriczák egy himbáló korongon vannak elhelyezve, honnan aztán azok a kéziratban előirt sorrendben, billentyüzés segélyével jutnak az öntőkészülékhez.
Az öntött betük az öntőszerkezetből egy lökő segélyével a gyüjtőcsatornába taszittatnak, a hol azok aztán egymásutáni sorrendben sorokká állittatnak össze.
E találmánnyal Schleicher bizonyára azon nyomdáknak akart hasznára lenni, a melyek leginkább csak finomabb művek szedésére valamint akcidenciák előállitására vannak berendezve, mert állitólag ő a találmányával a fősulyt nem annyira a szedés gyorsaságára, mint inkább annak a csinosságára és pontos kizárására fektette.
Sajnos azonban, hogy Schleicher találmányát nem hozhatta forgalomba, mert mielőtt még azt teljesen befejezhette volna, sulyos s hosszu betegségbe esett s 1900 április 22-én meg is halt.
Schleicher, aki teljes életében a munka embere volt s igy fáradságot, avagy végkimerülést nem ismert, mindenki előtt köztiszteletben állt s az összes társadalmi körökben a legnagyobb becsülésnek örvendhetett.

Müller Arnold.
Müller Arnold Prágában egy oly szedő- és osztógépet szerkesztett, mellyel legtöbbnyire négy betüt is lehetett egyszerre szedni vagyis a kéziratban egymás után következő betük egyszerre sorakoztak egymás mellé.
A feltaláló abban a reményben kecsegtette magát, hogy gépével óránként 20.000 betüt is képes lesz szedni, hogy azonban e reménye valóban be is teljesedett volna, arról már hiányzanak az adatok s azokat még a legszorgosabb utánjárással sem sikerült beszerezni. És igy magától értetődik, hogy nem tudható az sem, hogy e találmány a nyilvánosság előtt bemutattatott, vagyis forgalomba hozatott-e.
Minthogy Müller a szedő- és osztógépnek az árát körülbelül 8000 koronára szabta, igy még sincs teljesen kizárva, hogy a forgalomba hozatalával kisérletezett ugyan, de czélt el nem érhetett.

Zárszó.
Kötelességemnek tartom munkám befejezésénél a t. olvasót mindenekelőtt arra kérni, hogy ugy az előforduló sajtóhibákért, valamint az egyes szerkezeteknek a rövid leirásáért, velem szemben némi elnézéssel legyen. Ez utóbbinál főképpen azért nem tehettem az esetleges kivánalmaknak eleget, mert azokról, a legnagyobb utánjárással sem sikerült bővebb adatokat beszerezni.
Szives elnézést kérek a t. olvasótól továbbá még azért is, hogy munkám a szedőgépeknek csak egy részét öleli fel, holott a szaklapok értesülései szerint ma már több mint 300 különféle szedőgép szerkezet boldogithatná a sokszorositó ipart, ha azok tudniillik mind beváltak és forgalomba hozattak volna.
E 300 szedőgép szerkezetnek a legnagyobb része azonban, mielőtt még a szakbizottság birálata fölötte elhangzott volna, már is lomtárba került s igy azokról az utókornak semmi adatai nem maradtak. Van azonban e 300 szedőgép szerkezet között számtalan, a mely ugyan meg van örökitve a nyomdásztörténelemben, de oly röviden, hogy én azokat czélzatosan hagytam ki, mert fölöslegesnek tartottam oly szerkezettel a helyet elfoglaltatni, melyről csak éppen annyi állt rendelkezésemre, hogy ki találta fel, hol és mikor. Mindamellett azért nem tartom kizártnak, hogy munkám esetleges ujabb kiadásáig az összesekről képes leszek az adatokat beszerezni.
Munkámnál a fősulyt nemcsak arra fektettem, hogy a forgalomban volt, valamint jelenleg is forgalomban levő szedőgépeket egyszerüen csak körülirjam, hanem, hogy azoknak a mikénti működéséről és értékesitéséről is az olvasót, a mennyire csak lehet, tájékoztassam. Azt azonban, hogy az eddig feltalált, itt leirt s jelenleg forgalomban levő szedőgépek közül annak idején melyik fog a legjobbnak, a legczélszerübbnek bizonyulni, a jelen körülmények között még nehezen lehetne meghatározni. Nehéz volna azt a jelen pillanatban már csak azért is meghatározni, mert az eddig feltalált szedőgépek mindegyikének egyaránt megvoltak az előnyei és a hátrányai is.
Mennyi jó, szép és nemes eszme dőlhet még halomra; mennyi áldozatokat hozhatnak még egyesek e téren, mig képesek lesznek végre e kérdést kifogástalanul, elméletileg mint gyakorlatilag megoldani.
Megengedem, hogy az utóbbi időben feltalált s jelenleg is müködésben levő „Kastenbein”, „Thorne”, „Linotyp”, „Typograph”, „Monolin”, „Monotyp”, „Graphotyp” és „Elektrotypograph” szedőgépek kitünőknek bizonyultak s a kivánalmaknak egyes helyeken meg is feleltek. Nem szabad azonban itt elfeledni azt, hogy e gépek előállitási képességét nem a szerkezet, hanem egyedül a rajta dolgozó szedő jóakarata és ügyessége idézte elő.
Mindamellett, azért el lehet ismerni azt, hogy az emlitett szedőgépek feltalálói, kivétel nélkül, mind odatörekedtek, hogy találmányuk az előzőket, ugy a szerkezetben mint az előállitási képességben jóval felülmulják, vagyis mindegyikük oly irányban versenyeztek a babérokért, hogy az általuk feltalált szedőgép, az előbb megjelenttől, tökéletesebb legyen.
És e folytonos versenygés következtében nincs kizárva az, hogy a gépek szerkezetének a folytonos fejlődése folytán rövid idő mulva megérhetjük még azt, hogy oly szerkezetü gépeket találnak majd fel, a melyen nemcsak sima, hanem kevert szedést, valamint táblázatokat is lehet előállitani.
A technika fejlődése következtében nincs továbbra kizárva még az sem, hogy elérkezhetik még az az idő is, hogy a betüöntődék csődöt mondanak, mert a nyomdák betü nélkül fognak majd működhetni és pedig oly módon, hogy a szedendő kéziratot a szedő czink vagy aluminium lemezre lekopoktatja s azt aztán a rotácziósgépek részére nyomás végett elkésziti.
Igaz ugyan, hogy a betüöntödék e haladástól még mindig nem fognak kétségbe esni, mert szerintük mindaddig, mig csak a czimirások és számitások létezni fognak, jövőjük biztositva van. Szóval a kenyérirás eltörlésével, vagyis annak a szedőgépeken való előállitásával az öntőde virágzása, fejlődése csorbát nem szenvedhet.
Csakhogy ezen érvelés mellett elfelejtik azt, hogy rövid idő mulva következhetik egy oly korszak is, melyben a mesterszedő egy személyben egyuttal mesterrajzolót is képviselni fog, a mely pedig sem czimirásokért, sem pedig diszletekért nem fog az öntődébe szaladni, vagyis annak kegyeire szorulni, hanem a szükségletet majd maga rajzolja egy nyomólemezre.
Előre bocsájtom, miszerint az elmondottak csak ámitások ugyan, de azért nincs kizárva az, hogy idők multán a könyvnyomdászat, mint olyan, teljesen meg fog szünni s helyét a Senefelder művészet foglalja majd el.
Meglehet, hogy eme haladásokat kezdetben éppugy mint az első szedőgépeket, rossz szemmel fogják nézni, de az érdekeltek hamarosan meggyőződnek majd arról, hogy mindez szakmánkon a sokszorositás művészetén csak lendit, mire pedig egy más szakma, a legnagyobb erőltetés mellett sem számithat.