A MESTERSZEDÉS

GYAKORLATI UTMUTATÁSOK A 
MESTERMUNKÁK SZEDÉSÉHEZ 
ÉS NYOMÁSÁHOZ

IRTA
AUGENFELD M. MIKSA

NYOMATOTT GYOMÁN 1903-BAN KNER IZIDOR KÖNYVNYOMDÁJÁBAN 
HEINR. HOFFMEISTER LIPCSEI BETÜÖNTŐDÉJE HOLLANDI ANTIQUÁJÁVAL 
A JOHANNISBERGI GÉPGYÁR VI-OS SZÁMU DIAMANT-GYORSSAJTÓJÁN

E mű a Péterfalvi papirgyár által készitett papirra van nyomva; a boritékon és a harmadik oldalon fejléczül alkalmazott ábra Heinr. Hoffmeister, a czimoldalon alkalmazott ábra Schelter & Giesecke betüöntődéjéből való; a mellékletek részben Rockstroh & Schneider utódai gépgyár Victoria, részben Anger József és fiai gépgyár tégelynyomó sajtóján nyomattak.

Bekötésnél a boritékczim a könyvhöz kötendő. A könyvben előforduló ábrák részben Fischer Lipót budapesti, részben Angerer és Göschl bécsi műintézetéből valók.

TARTALOM
ELŐSZÓ.
A NYOMDAI DISZITÉS MULTJA.
A NYOMDAI DISZITÉS JELENJE.
RAJZ A MESTERSZEDÉSBEN.
A MESTERSZEDÉS.
MESTERMUNKÁK NYOMÁSA, SZINEZÉSE.
ALAPLEMEZEK KÉSZITÉSE, METSZÉSE.
A DOMBORNYOMÁSRÓL.
VÉGSZÓ.

ELŐSZÓ.
Az utóbb elmult években meglehetősen javultak a viszonyok a magyar grafikai szakirodalomban; mig másfél évtizeddel ezelőtt egy-két, szerény olvasókörrel biró szaklapon kivül egyéb irodalmi termék alig látott napvilágot, addig ma már a meglehetősen elterjedt és számos időszaki értesitőn kivül egyre-másra jelennek meg a hasznosnál hasznosabb szakkönyvek, a sokideig zsenge szakirodalomban valóban hézagpótló munkák. Habár még a kiadók titka, milyen mérvben terjednek ezek, vajjon eredményezik-e a kellő anyagi sikert? mert erkölcsi sikernek minden bizonynyal tanuságai e könyvek; tanubizonyságai annak, hogy a magyar nyomdászgárda műveltségi foka, szellemi nivója emelkedik és mindinkább gyarapodik abban az intelligens elem.
Nemcsak ebből látszik az, hanem a törekvésből is, melylyel tulnyomó része arra igyekszik, hogy pályáján a képzettség és tudás mennél nagyobb fokát érje el. Mindegyre nagyobb azok száma, kik mesterszedőkké (akczidenczszedő) akarnak lenni, ez ágban mintegy magasabb szakmabeli képzettséget látva.
Igaz, hogy ez még csak manapság azon ága pályánknak, melyen némi boldogulás vár a hozzáértőre, hisz a könyv- és hirlapszedésben veszedelmes versenytárs lett a szedőgép.
Sajnos azonban, hogy a mesterszedés terére özönlők legnagyobb része kontár. Közel husz éves pályámon gyakran találkoztam ezen selejtes erőkkel, melyeknek tulnyomó részében megvan az ambiczió, a törekvés és jóakarat, de hiányzik az alkalom ahhoz, hogy e téren kiképezhessék magukat. Pedig éppen ma messzemenő kivánságokkal lép fel – a modern korszellem behatása alatt – a főnök a mesterszedővel szemben.
A mesterszedőnek alapos ismeretekre van szüksége. A régi diszitő módok elavultak; lomtárba kerültek a szabályok, melyek a régi nyomdászoknak vérükbe voltak oltva. Ámbár a mai diszitő módozatok könnyebbek, az ornamentika egyszerüsége a munkánál igen kedvező, mégis alapos tudás, szakismeret és szépérzék kell ahhoz, hogy valaki elmondhassa magáról: én mesterszedő vagyok!
A mesterszedést csakis magyarázó és szemléltető oktatással lehet tanitani. Ezen két czélt szolgáltatja e könyv. Sok évi tapasztalatot, sok évi gyakorlatot igyekszem itt papirra rögziteni ugy, hogy azt minden pályatársam megérthesse. Ha netán egyben-másban el is térek a sablontól, vagy az imitt-amott olvasott theoriától, ez azért van, mert a gyakorlati életben kipróbált dolgokkal hozakodom csak elő.
Azt hiszem, vágyam teljesül és hasznos, czéltudatosan oktató könyvet adok ezzel az olvasni és tanulni vágyó szaktárs és a nyomdászatot tanuló ifjuság kezébe.
Különösen a vidéki szaktársaknak akarok e sorokkal segitségükre lenni, mert a fővárosi szaktársaknak e téren való képzésére sokkal több alkalom kinálkozik, mig a vidéken dolgozó szaktársnak igen kevés módja van ehhez. 
De azért erősen hiszem, hogy a gyakorlati életből vett egyes utasitásokkal, tanácsokkal, melyet könyvem tartalmaz, hasznosat kap a gyakorlott mesterszedő is. Az itt felhalmozott bő tartalmat csak ugy volt lehetséges sajtó alá rendeznem, hogy főnököm, KNER IZIDOR ur, ezt a legnagyobb előzékenységgel lehetővé tette, amiért köszönetemet ez uton is kifejezem. De köszönettel tartozom WEIL JÓZSEF szaktársamnak is, ki alapos szaktudását könyvem javára hasznositotta, valamint a Kner-nyomda személyzetének, amiért annak technikai elkészitésén önzetlenül fáradozott.

A NYOMDAI DISZITÉS MULTJA.
Az emberiség művelődéstörténelmében három kiválóan nevezetes, korszakalkotó esemény domborodik ki, amelynek mindegyike óriási befolyással volt az emberi kulturára: a renaissance, a könyvnyomtatás feltalálása és a reformáczió. Mindhárom rövid egymásutánban következett be és e három eseményben mintegy szerves összefüggés mutatkozik.
A renaissance az irodalom és művészet megujhodását jelentette. Azaz a tudomány és művészet ujjáébredését a régi hellén klassziczizmus alapján.
A renaissance következtében nagy lépésekkel haladó általános műveltség ama törekvést juttatta érvényre, hogy a jócskán megszaporodott olvasni vágyó közönségnek a kézzel irottnál jóval olcsóbb könyvet juttasson. Számos kisérletező és számos kisérlet után végre GUTENBERG-GENSFLEISCH JÁNOS mainzi polgárnak sikerült a mozgatható betükkel való sokszorositást feltalálni. A reformáczió első idejében felmerült vallási viták tetemes nyomtatványai nem csekély befolyással voltak a könyvnyomtatás fejlődésére.
Miután a nyomdászat feltalálása beleesik a szépre való törekvés fénykorába és egyébként is ezidőben a kézzel irott könyvek a tökéletesség igen magas fokán állottak, azok többnyire e téren gyakorlott művészkezektől származván, természetes, hogy GUTENBERG találmányának mindjárt kezdetben méltó versenytársává kellett lennie a kézzel irott könyveknek, igy azok szépségét is át kellett vennie; mechanikai előállitása csupán az eladási árra lehetett mérvadó, a művészi előállitásra nézve azonban semmi esetre sem lehetett hatással.
De miből is állott a kézzel irott és az első nyomtatott könyvek szépsége? Hát bizony nemcsak a betük nemes egyszerüsége, czélszerüsége tette azokat széppé, hanem a diszes inicziálék és ékitmények is, melyek nem ritkán a legszebb, a legharmonikusabb szinekben pompáztak.
Az ősnyomdászati kor betüi még manap is dus anyagot szolgáltatnak a betüöntőknek modernizáló törekvéseikhez.
Ime tehát a mesterszedés első terméke a könyv volt, világos bizonyitéka annak, hogy a jól elkészitett könyv többé-kevésbé még ma is mestermunka.
A könyvnyomtatás általános terjedésével annak termelőképessége is mind szélesebb körü lett és a nagyközönség is mindegyre több- és többféle oldalról vette igénybe. Már nemcsak könyvek készültek a nyomdász sajtóján, hanem egyebek is: röpiratok, körlevelek stb., sőt haladván a kereskedelem és ipar, ennek nyomtatvány-szükséglete is mind nagyobbmérvü lett. Ezen kereskedelmi és ipari apróbb nyomtatványok a jobbára könyvek nyomásával és elárusitásával foglalkozó tipografusoknak az időben mintegy mellékjövedelmei, akczidencziái voltak, amiből azután ezek akczidencz-munkáknak, az ezeket előállitó pedig akczidencz-szedőnek neveztetett, akit azonban itt magyarosan mesterszedőnek (PUSZTAI szerint) fogok nevezni.
A régi kor nyomtatványain bizonyos rendszert hiába keresünk, már t. i. abban az értelemben, mint azt a mai nyomdai termékeken találjuk. Spontán művészi befolyások alatt készültek azok, ami természetes is, hisz nem volt az időben még sem szaklap, sem mintacsere; hiányzott az alkalom a kölcsönös eszmecserékhez, a személyes érintkezésnek pedig óriási akadálya volt a távolság a nehézkes közlekedési eszközöknek ama korában.
Művészi befolyást árulnak el azon kor betüi, inicziáléi és egyéb ékitményei. És a művészet történelme bizonyitja, hogy a nyomdászat fénykorát akkor élte, amikor a művészi befolyás abban a maga teljességében érvényesülhetett. Nem kisebb művészek, mint DÜRER ALBERT, aki állitólag a ma már nem létező békésvármegyei Ajtós községből származott volna (innen neve AJTÓSI = THÜRER = DÜRER), HOLBEIN JÁNOS stb. tudásukat a sokszorositó ipar szolgálatába bocsáták. Maga a nyomdászat is, mely azidőben a betüvéséssel és betüöntéssel egyértelmü volt, nevelt nagy és hirneves művészeket; ilyenek voltak, hogy néhányat emlitsünk a sok közül, az ELZEVIREK, nagyhirü honfitársaink: TÓTFALUSI KIS MIKLÓS és KAPRONCZAI NYERGES ÁDÁM.
A Gutenberg-korabeli renaissance-ot az emberiség haladásával egyre-másra váltottak fel a legkülönfélébb stylusok: a renaissance különféle korszakbeli átmenetei, a rokoko, a barokk, amely mind nyomokat hagyott a nyomdászatban.
Későbbiek folyamán a művészetben bizonyos ideális elvek kezdtek uralkodni és ekkor megszünt az összeköttetés művész és könyvnyomtató között. A művész most már inkább hangulatteljes tájképek festésében, különös ideális szintechnikában keresvén művészi ambiczióinak kielégitését.
Habár a művész megszüntette, azért a nyomdai iparművészet mégis fentartotta a nexust. Ha most már hiányzott is a művész eredeti produktiv ereje, a grafikai iparművészet a képzőművészeti alkotások utánzására szoritkozott. Még pedig leginkább a szobrászat s épitészet ornamentikáját vette legszivesebben mintaképül, amennyiben ez szolgáltatta a leghálásabb motivumokat.
Ebben az időben keletkezett a nyomdai diszitésben hosszu időn át uralkodó domboritó, u. n. plasztikai hatásvadászat, amely időben diszitő anyagjaink ennek a czélnak megfelelően készültek. Az 1. ábrán egymás mellett képkeret-darabka és a mult idők keret-ékitménye van bemutatva, hogy lássék, miként igyekezett a mesterszedő ékitményekkel a domboru látszatát elérni.

1. ábra
a képkeret-darabka; b nyomdai diszitő anyag plasztikája
Közben annyira haladt iparunk, hogy nemcsak a szedés, nyomás és betüöntés lett a haladott géptechnikai találmányok következtében külön iparág, hanem maga a szedés is különféle csoportra oszlott; a munka-megoszlás eredményezte a könyv- (sima, kompressz-), táblázat- és mesterszedés különválását. A könyvnyomtatás általánosabban elterjedvén, minden ágazat munkásai megszaporodtak, tapasztalataik gyarapitása és az önképzés hathatósabbá tétele miatt egyesületekben tömörültek.
Igy a mindig vezérszerepet vivő lipcsei mesterszedők alkották meg a hirneves és sokideig uralkodó, a szedők izlését mai napig többé-kevésbé uraló háromsor-szabályt, melyet három egymásután következő sor eséséről neveznek igy; származási helye után pedig lipcsei szabálynak is nevezik.
E szabály legfőbb rendelkezése, hogy rövid sort csak hosszu követhet, ezt ismét rövid, vagy forditva; két egyforma szélességü sornak nem szabad előfordulni; tehát körülbelül igy:
MAGYAR
NYOMDÁSZOK ÉVKÖNYVE
SZERKESZTŐSÉGE
vagy:
MAGYAR NYOMDÁSZOK ÉVKÖNYVE
SZERKESZTŐSÉGE
BUDAPESTEN, VII., MIKSA-UTCZA
Elitélendő volt tehát a lépcsőzetes:
MAGYAR
NYOMDÁSZOK ÉVKÖNYVE
SZERKESZTŐSÉGE BUDAPESTEN
vagy a tölcsér-alaku sorcsoportok:
MAGYAR NYOMDÁSZOK
ÉVKÖNYVÉNEK
KIADÓJA
A diszités szabályait illetőleg a fennebb vázolt plasztikai hatást keresve, mérvadó volt a szigoruan zárt keretezés (2. ábra). Ilyen alkalmaknál a plasztikai hatás elérésére elsőben a keretezéshez csipkézet, (bordure) alkalmaztatott, ezt az alkalmazott keret rajzához képest dupla, félkövér vagy egész kövér vonal közé szedett assurée-vonal követte, ami után következett a tulajdonképeni keret sorkeretekből összerakva; a főkeret után ismét a két vonal közt alkalmazott assurée-vonal következett a csipkézet megismétlésével, vagy pedig, mint a 2. ábrán, sarokdisz is alkalmaztatott.

2. ábra
Könyvboriték-czim a régi irányban, a sorok a háromsor-szabály szerint
A későbbiek folyamán nagy előszeretettel alkalmaztattak az architektonikus diszek, a legkülönfélébb stylü épületek és épületrészek utánzása (3. ábra).

3. ábra
Architektonikus díszítés görög-stylü épület ablakja után
Sok-sok ideig ezen alapon dolgoztak mesterszedőink és sokan vagyunk még olyanok, kik e szabályok alapján tanultuk a könyvnyomtatás dekoráczióját. Hosszu ideig tartották ezen szabályok egyeduralmukat, mig végre kissé szabadabb szellem járta át a művészetet és vele együtt a nyomdai dekorálást. A szabad Amerikából és a czélszerüséget pártoló Angliából indult ki ezen szabadabb szellem, melyet a nyomdászatban szabad irány-nak neveztek el.

4. ábra
Az előbbi könyvboriték-czim szabad irány-ban szedve
Első czélja ezen iránynak a nyomdai diszités egyszerübbé, könnyebbé tétele volt. Másodsorban eme irány keretében már érvényre jutott az, hogy a papiron való domboritás, plasztikai hatásvadászat téves.
Már a régi, klasszikusnak nevezett irányban is kezdték elitélni a tulságos keretezést azon elvnél fogva, hogy a keretnek a szöveg mellett csak alárendelt szerepe van; a keret a szövegnek csak élénkitésére szolgál. Ez irányelv az ujabb diszitési modorban most annyiban diadalmaskodott, hogy a keretezés nem volt szigoruan zárt, hanem imitt-amott meg lévén szakitva, több hézagot, levegőt hagyott és tényleg nem volt egyéb a szöveget kisérő vagy élénkitő ékitménynél és nem is annyira egymásra halmozott keretdarabkákból, mint inkább kacskaringókban, elmosódásokban végződő keretdarabkákból állott.
Ebben az irányban már inkább a sorokkal és azok elhelyezésével keresték a dekorativ hatást. A régi irányban a sorok mindenkor a középre voltak zárva, ugy hogy azok a középre vont merőleges vonalra 90° alatt hajlottak (5. ábra), mérlegszerüen ezen középső függélyes vonalon balancziroztak. Az ujabb irányban most már a sorok ide-oda voltak elszórva, körülbelül igy:
MAGYAR           
KÖNYVNYOMDÁSZOK
           ÉVKÖNYVE
Az előbb bemutatott (2. ábra) könyvczim az ujabb irányban elkészitve, egész más külsőt mutatott (4. ábra).

5. ábra
A sorok 90 fokos szögben való állása a függőleges vonalra
Aránylag a régi irányhoz, a nyomdai diszités ezen módja rövid ideig uralkodott. Ujabb irány, hatalmasabb, impozánsabb teljesen kiszoritotta azt (6. ábra).

6. ábra
Az előbbi két könyvboriték-czim modern irányban

A NYOMDAI DISZITÉS JELENJE.
A XIX. század utolsó évtizede végtelenül nagy reformokat eszközölt a nyomdai diszités terén. A Gutenberg-korabeli renaissance ujabb alakjában támadt fel. És ez az ujabbkori renaissance szintén a képzőművészeti nagy forradalom után tudta a grafikai iparágakat meghóditani, ahol azonban teljesen egyedül uralkodó kényurrá lőn.
Az ujabb kor kezdete visszanyulik még a mult évszázad 80-as éveinek elejére, mikor is franczia, u. n. naturalista festők ujabb elveket kezdtek a festészetben meghonositani, állitólag az e téren igen haladott és különlegeset alkotó japán művészet nyomdokain haladva. Habár, mint minden ujabb igazság, e művészek törekvése is sok akadályra és ellenfélre bukkant, – különösen a régi klasszikus iskola hiveinek tömegében talált óriási ellenszenvre és visszatetszésre, – mégis csakhamar megnyerte a praktikus gondolkozásu és józan felfogásu angol és amerikai művészeket is, kik ujabb irányukat impresszionizmus, reálizmus, naturalizmus stb. műszavakkal jelezték.
Az ujabb irány hivei a vén Európában egyre szaporodtak. Belátták, hogy az elmult klassziczizmus régi, elernyedt, avult stylformái a modern kor keretébe már nem illők, azok jórészt elkorcsosodtak.
1893-ban Münchenben, a világ legnevezetesebb és legjelentékenyebb művészvárosában, kivált egy csoport a czéhbeli művészek ősi társaságából és Secessio (különválás) czimén uj képzőművészeti társulatot alakitott. A jórészt ifju művészekből álló gárdának önállóság, eredetiség, az érzések őszintesége volt a jelszava.
Miután ezen ujabb stylformáknak különösen a dekorativ művészet terén kinálkozott háladatos és bő tér, igy tehát a grafikai diszités terén is, az ujabbkori művészek egész raja lepte el a sokszorositó ipart. A nexus művész és könyvnyomtató között ismét helyreállott.
Minő elterjedést nyert és minő hóditást tett e művészi forradalom művészet és művészeti ipar terén, azt mindenkinek bő alkalma volt láthatni.
A nyomtató iparban elsőben is ezen szeczessziós művészi csoportok lapjaiban, minő a Jugend, Pan, Simplicissimus, Studio, Ver Sacrum stb., láttuk az uj diszitő formákat.
Általánosan azonban csak fokozatosan terjedt, még pedig analogice a renaissance korával, első bevonulását a könyveken, ezek betüin és diszitő ábráin kezdte, innen terjedt, hogy gyökeres reformjával visszaadja a nyomdai diszitést igazi hivatásának.
DE VINNE THEODORE LOW amerikai nyomdász és nyomdai szakiró volt az első, ki e téren, mint reformátor lépett fel és legelső fontos teendőjének látta a közel másfél évszázadon át művészi befolyást nélkülöző és teljesen elkorcsosodott betük ujjáalkotását. A mai román, romana stb. elnevezések alatt ismeretes betük mind DE VINNE betüinek javitott – némely esetben gyökeresen elrontott – utánzatai.
A másik uttörő a világhirü angol művész, WILLIAM MORRIS volt, aki a sokszorositó iparban a művészi izlés kihalását a fejlett gépiparnak tulajdonitotta. Hogy a grafikai művészetet eredeti hivatásának visszaadja, a művészet igen magas fokán álló, világhirüvé vált nyomdát rendezett be 1891-ben Kelmscott Presse czim alatt, melyet a verseny behatása következtében mégis kénytelen volt haladott technikáju gépekkel ellátni. MORRIS könyveiben archaizmus mutatkozik, amennyiben visszatért a Gutenberg-korabeli modorhoz; azt hirdette ugyanis, hogy azon kor tipografusai, valamint a könyviró páterek fejlettebb izléssel birtak a könyvdekoráczió terén. WILLIAM MORRIS nemcsak ábráit, hanem betüit, diszitő anyagjait, könyvének ékesitő részeit, mind maga készitette, hogy igy azok egyöntetüségét a styl tekintetében megőrizhesse. Betüi – a Golden-type, a Troy-type, a Chaucer-type – a kézzel irott könyvek betüi nyomán készültek; az általa készitett diszek a betüöntödék által még most is nagy előszeretettel utánoztatnak. Hű segitőtársai voltak BURNE JONES EDWARD és a nálunk is ismert WALTER CRANE hirneves illusztrátorok.
A németeknél – hol ebben a korban még erősen uralkodott a szabad irány – JESSEN PÉTER kiváló szakiró fáradozásának sikerült az uj irányt a grafikai diszitésbe bevezetni. Ma már a németeknek töméntelen sok művésze foglalkozik a grafikai dekoráczióval, részben mint illusztrátor, részben mint betürajzoló.
E téren különösen ECKMANN emlitendő, ki az eddigi betüképektől teljesen eltérő, a fraktur és antiqua között álló betüket és hozzá alkalmas diszeket alkotott. (7. ábra és a Typograph-szedőgép, valamint POLLACSEK FRIGYES bécsi czég hirdetésén.)

7. ábra
Eckmann-betük és diszek a Rudhard-féle öntődéből
A grafikai diszités óriási reform-munkájában hazai művészeink nagy része is kivette a maga részét szebbnél-szebb illusztráczióval; sajnos a betürajzolás terén hazai művészszel eddig nem dicsekedhetünk. E keretben azonban ki kell emelni CZAKÓ ELEMÉRT, ki fáradhatlan buzgalommal és messzemenő irodalmi működéssel igyekezett a könyvipari diszités szinvonalát hazánkban emelni.
Az uj irány elsőben is diszitő anyagainkat alakitotta át; az állat- és növényvilág eddigi ideális formái (8. ábra) habár stylizált módon, de a természeteset inkább megközelitő alakban tüntek fel (9. ábra), mig végre napjainkban már csak alig használtatnak, helyet adva a csak mérsékelten ékesitett, művészi ecsetvonásra emlékeztető, vékonyabb vastagabb vonalaknak (10. ábra).

8. ábra
Régi irányú ékitmények

9. ábra
Modern ékitmények

10. ábra
Divatos vonal-ékitmények
A meglevő diszitések minden kifejezett styltől távol állanak, ugyszintén az ezen irány modorában készült ábrák is, hanem azok, a fekete es fehér tónus erős kihasználásával, vonaltechnikával vagy árnyképszerüen vannak rajzolva. Leginkább szembetünik az alábbi két ábrán. A 11-ik ábra a klasszikus iskola renaissance-stylusában rajzolt fejléczet mutat, mig a 12-ik ábra a modern irány minden ismérveit magán viseli.
Maga a sorelhelyezés is megváltozott; eltünt a czimeknek sorokká alakitása, mennyiben most már nem is annyira czimsorokról, mint inkább czimmondatokról és ezek csoportositásáról lehet szó (6. ábra). A háromsor-szabálynál bemutatott sorok most már igy módosultak:
MAGYAR KÖNYV-
NYOMDÁSZOK      
ÉVKÖNYVE             
A nyomdai diszitésben megszünt minden mesterkélt, a körívbe vagy rézsut erőszakolt sorok. Irányelvvé lett minden munkánál: a papiros sík felület, melyen élénkiteni és nem domboritani kell. A plasztika a kőfaragóké, mert azok nyers anyagját csak ily módon lehet disziteni. 

11. ábra
Renaissance-stylusban rajzolt fejlécz

12. ábra
Divatos ábra Schelter & Giesecke betüöntődéjéből
E nagy reformok által nemcsak tetszetősebbé, nyugodtabbá, czéljának inkább megfelelővé tétetett a mesterszedő munkája, hanem az végtelenül meg is könnyittetett, amiről későbbiekben bőven lesz alkalmunk meggyőződni.

RAJZ A MESTERSZEDÉSBEN.
A mesterszedőnek okvetlen rajzolni kell tudni. A rajzolás a mesterszedésnek igen hasznos, ugyszólva nélkülözhetlen segédeszköze.
A mesterszedő gondolatban ép ugy megfogalmazza munkáját, mint az iró és miként ez megirnivalójáról vázlatot készit, akként szükséges, hogy a mesterszedő is papirra rögzitse az agyában megfogamzottakat.
A nyomdászatban szükséges rajzolást mindenki könnyen elsajátithatja magánuton. Aki még sohasem rajzolt, szerezzen be magának valami olcsóbb mértani tankönyvet, ennek nyomán a geometriai rajz alapelemeit megtanulhatja.
A rajzoláshoz következő eszközökre van szükségünk: kisebb körző-készletre, szögmérőre, rajzsinre, háromszögvonalzóra, későbbiek folyamán néhány vizfestékre, még pedig legalább is következőkre: fedő fehérre, krómsárgára vagy gummi guttae-ra, párisi vagy berlini kékre, karminra, ultramarinra, czinóberre és terra di Siennára. Rajzoláshoz legjobb a 3-as számu Hardtmuth-irón és a felesleges vagy hibás vonalak eltávolitásához nem nagyon kemény fehér dörzsgummi.
A rajzolást a vonalak megszerkesztésével kell kezdeni; ezekhez bőven van minta a nyomda léniaszekrényében. Első rajzkisérletünk a vonalzóval vont szakgatott (pontozott), vékony (finom), vastag (félkövér, kövér), vastag és vékony (keret) vonalak legyenek (13. ábra).

13. ábra
Különféle vonalak
Mikor már a vonalak rajzolásában kellő jártasságra tettünk szert, következik a vonalaknak különféle részekre való felosztása, majd különböző szögek és az idomok megszerkesztése, minők a háromszög, négyszög, ötszög, hatszög, stb., a kör szerkesztése; kellő begyakorlás után áttérhetünk a geometriai alakokból álló könnyebb ékitmények rajzolására, minő a mäander-szalag (14. ábra), az arabeszk (15. ábra), stb. Az eddig ismertetettek a mértani rajz körébe tartoznak.

14. ábra
Mäander-szalag

15. ábra
Arabeszk-diszités
Ezután következik a nyomdászatban annyira fontos szabadkézi rajz, amit különböző irányu egyenesek, majd a párhuzamos vonalak rajzolásával kezdünk, de most már nem vonalzóval, hanem szabadkézzel huzzuk azokat; ezután a szabadkézzel rajzolandó törött és mozgalmasabb vonalak következnek, minő a hullámos, a csigavonal stb. stb. A szabadkézzel való rajzolás további folyamán ismét a nyomda ád dus minta-anyagot, mert minden ékitmény, minden betüöntőde mintakönyve elég jó rajzmintát ad, ugyanis gyakorlatképen ezeket igyekezzünk többszörösen nagyitott alakban megrajzolni (16. ábra).

16. ábra
Betüöntődei ékitménynek nagyobb alakban való megrajzolása
Aki ezután még tovább akar menni a rajzolásban, megkezdheti a különféle mértani idomok perspektiv rajzolását, azaz az egyszerübb testeknek bizonyos távolságból való megrajzolását ugy, amint azok szemünk előtt feltünnek (17. ábra).

17. ábra
A koczka távlati rajza
Igy a 17. ábrán a koczkának csak az erősebb vonalakkal megrajzolt lapjai látszanak, mig a pontozott vonalakkal jelzett lapok a néző szemei elől el vannak fedve. Mint ez már a koczkán is látható, a perspektiv rajzolásnál a természetben vizszintesnek látszó vonalak rézsut rajzoltatnak, mert szemünk ezt igy látja, amit optikai csalódásnak nevezünk. Ugyancsak a szemnek optikai csalódása, hogy a párhuzamosan futó vonalak a távolban összemenni látszanak, igy a vasuti sin, a fasor, koczkánknál a felső lap. A távlati rajzban a fénynek a testek mögötti árnyékára figyelemmel kell lenni, amely árnyék rendesen kétféle, u. m.: a testeken látható saját és a mögöttük levő vetett árnyék.
Aki az ornamentika terén önállót akar alkotni, annak a természet nyujtja a legtöbb és legjobb mintát. Egy-egy fa- vagy viráglevél megrajzolásával kezdjük a természet után való rajzolást (18. ábra). Egy és ugyanazon levelecske más-más oldalról vagy helyzetben, más-más alakot ad. A levelecske után áttérhetünk a virágra, majd galyra, ágacskára végül a teljes növényre, fára. Mikor már azután a természet gazdag alkotásait meglehetősen tudjuk papirra vetni, áttérhetünk azok stylizálására, azaz a természetes formáknak átrajzolására szabályos alapformákra (19. ábra). Itt ismét csak a levélzeten kezdjük a gyakorlatot és folytatjuk addig, mig ilyen stylizált formában kielégitően mindent meg nem tudunk rajzolni. Ezen gyakorlatok folyamán már a vizfestékeknek is hasznát vehetjük, igyekezvén a növényzetnek eredeti szineit rajzunkon lehetőleg hűen visszaadni. Ennél czélszerübben semmiféle tankönyvből sem tanulhatjuk meg a későbbiek folyamán olyan fontos szinharmóniát.

18. ábra
A repkény levele természet után

19. ábra
A repkény stylizált alakban
Az a mesterszedő, aki a rajzolásban eljutott eddig, nem csak a betüöntődék által gyártott holt anyagot tudja számtalan változatban ügyesen és helyesen kihasználni, hanem még az ornamentális diszités terén önálló alkotásra is fog törekedni és erre a rajzolásban elsajátitott kézi ügyessége megadja a képességet.
Fontos még, hogy a mesterszedő a klasszikus styleket és a művészettörténelmet alaposan tanulmányozza. De igen hasznos az, ha minden körülötte levő dísz- és használati tárgyakat behatóan megfigyel. Igen bőséges és használható motivumgyüjteményre tehet szert.
Az olyan motivumokat, melyeknek alkalmazását, vagy legalább az ahhoz hasonló módon való elkészitését jónak látjuk, e czélra magunkkal hordott kisebb vázlatkönyvbe rajzoljuk. Alkalom adtán ezeknek igen jó hasznát veszszük (20. ábra).

20. ábra
Egy notes-könyv táblája után a vázlatkönyvbe rajzolva
Ilyen motivum-gyüjtés alapján készült a GOLDZIEHER GÉZA-féle hirdetés kerete, mely magyar motivumok nyomán és a JOHANNISBERGI GÉPGYÁR hirdetése, mely egy butor-árjegyzék tükörkerete után rajzoltatott.
A rajzolásban való továbbképzéshez a gyakorlat a legjobb mester. Lássuk azonban most már, minő hasznát vehetjük rajztudásunknak a munkánál.
Fennebb arról volt szó, hogy a rajz a gondolatunkban megfogamzott eszméknek papirra rögzitésére szolgál, mert elkészitendő munkánkról igy vázlatot készitünk. A teljesen elkészitett vázlatrajz azonban még azon előnyt is nyujtja, hogy igy munkánkat mintegy készen látjuk magunk előtt, azt alaposan áttanulmányozhatjuk, láthatjuk az összhatást és az esetleg szembetünő hiányokat most könnyebben kijavithatjuk, mint a kész szedésben.
A mestermunkához tehát elsőben is teljesen kidolgozott vázlatot kell készitenünk. Még pedig azon papir nagyságának megfelelő alakra, melyre az adott munka készül, néhány futólag odarajzolt vonallal odavetjük azt, mit szedni, illetve rajzolni akarunk. Ezt nyers vázlatnak nevezzük (21. ábra).

21. ábra
Kusza vonásokkal megrajzolt nyersvázlat
Azon esetben, mikor könnyebb munkáról van szó, melyen csak mérsékelten van diszités alkalmazva, vagy csak néhány sorból áll, ezen nyers vázlat czéljának teljesen megfelel, de ha a munka szövevényesebb, okvetlen minden részeiben teljesen elkészitett vázlatra van szükség (22. ábra).

22. ábra
A szemben levő nyersvázlat pontosan megrajzolva
Ezen esetben a vázlatkészitéshez az adott papiralaknál jóval nagyobb rajzpapirt vagy kartont használjunk. Elsőben is rajzoljuk meg a rajzlap szélességének és hosszának közepét, hogy ekkép vázlatunk annak közepére jusson. Az adott papiralakon szintén hasonlóképen megrajzoljuk széltében és hosszában a közepét és most a papiralakot felrajzoljuk a rajzlapra az előbbinél valamivel erősebb, de azért nem nagyon erős vonalakkal, mert a gyenge vonalat könnyebb eltávolitani a dörzsgummival. Ezután a szedés legnagyobb szélességét (margo) rajzoljuk fel, hogy azt kellőkép áttanulmányozhassuk.
Ezek után az alkalmazandó ábrákat, nagyobb diszitéseket, fősorokat vékonyabb papirra nyomva, felragasztjuk oda, ahol alkalmazni kivánjuk. Nemcsak sok felesleges munkát takaritunk meg azzal, ha ezeket nem rajzoljuk meg, hanem a nyomdai uton nyert sokkal tetszősebb és tisztább levonat az áttanulmányozásnál is jobb, mintha azok esetleg kusza vonásokkal lennének megrajzolva. Kisebb dolgok kézzel közvetlen a rajzlapra is rányomhatók.
Fontos a fősorok leszedése és felragasztása, mert diszitéseinket ahhoz kell alkalmaznunk. Mikor már minden fel van ragasztva, megkezdhetjük a diszitések rajzolását, előbb csak nagyon vékony vonalakkal, hogy az esetben, ha módositásra volna szükség, a törlő gummival könnyen eltávolithatók legyenek. Mikor a rajzolt vonalak megfelelő voltáról meggyőződtünk, előbb czeruzával erősitjük meg ezeket, hogy a végül eltávolitandó segédvonalaktól megkülönböztethetők legyenek, majd a teljesen kész rajzot finom kinai tussal kihuzva, a feleslegessé vált segédvonalakat eltávolitva, kész rajzot kapunk.
Azon esetben, midőn többszinü kivitel van tervbe véve, a felragasztandó ábrákat és diszeket igen kevés festékkel, egészen szürkén készitjük és igy ragasztjuk fel, ezáltal ezek is szinezhetők lesznek. A rajznak tussal való átrajzolásánál egész vékony vonalakat használunk, mert igy a szinezést nem zavarják, sőt éles körvonalat képeznek.
Lehet a szinezést a kész szedésről nyert levonaton is megállapitani, de a többszinü munkáknál sokkal czélszerübb ezt már a vázlaton egész pontosan meghatározni, mert igy azok is kellően áttanulmányozhatók és könnyen megváltoztathatók.
Szinezéshez vizfestékekből a fennebb emlitett szinek használandók. Ezek a szinek teljesen elegendők, mert vegyitéssel ezekből a szinváltozatok végtelen sora érhető el.
Festésnél finom hajecset használandó; a festék – legyen az akár gomb-, akár tubusos festék – előbb vizzel higitandó, azaz a festékes csészébe tett vizhez ecsettel kevés festéket veszünk és összekeverjük, még pedig addig, mig a kivánt szin meglehetősen világos árnyalatát nem értük el. Azért keverjünk hig (világos) festéket, mert ezzel könnyebben dolgozunk; ha ugyanazon szin sötétebb árnyalatban kell, ezen sötétebbre szinezendő felületet ugyanazon festékkel fessük többször át. Sem egymásra, sem egymás mellé az előbb festett szin teljes megszáradása előtt festeni nem szabad, mert foltos lesz. Egyébként szinezésnél ugy kerülhetjük el a foltokat, ha mindig kevés festéket véve az ecsetbe, a rajzlapot ferdén tartva, a festéket az ecset előtt toljuk lefelé.
Betüknek rajzolására a mesterszedő a legritkább esetben vállalkozzék, akkor is csak ugy, ha meglevő betüknek megnagyobbitásáról van szó. Emberi alakok megrajzolására a mesterszedő sohase gondoljon, ez már erősen a művészet körébe vág és az emberi alakot rajzoló művésznek is alaposan kell tanulmányozni az emberi test anatomiáját.

A MESTERSZEDÉS.
A mesterszedés tulajdonképeni alapja a könyvszedés (sima szedés, kompressz-szedés). Csak a jó könyvszedőből válhatik jó mesterszedő. Megjegyzem itt, hogy a könyvszedő megitélése nem a szedett sorok mennyiségétől, hanem a minőségétől függ. A pontos, figyelmes kizárás és a hibátlan szedés ismertetik a könyvszedő minémüségét. Aki ezeknek az alapfeltételeknek megfelel, abból némi tanulással, gyakorlattal, lehet mesterszedő.
Mikor a mesterszedő munkáját átveszi, megkapja annak papirját és alakját is. A papir tudása igen szükséges, mert másként kell dolgozni sötét és másként világos szinezésü papiron; a világos szinü vagy fehér papiron igen szépen hatnak a vékonyabb betük, a gyengédebb szinek is, mig sötétebb szinezésü papiron a markáns betükkel és diszekkel, mélyebb szinekkel érhetjük el a kellő hatást. Ugyanez áll a meritett papirra is, ezen papir a papirgyártásnak azon korából származik, mikor még azokat géperő nélkül, kézzel meritették; ezidőben pedig a könyvnyomtatók csakis markáns, erős vonaltechnikáju betüket ismertek; egyébként ezen papir már a nyomás miatt is megköveteli az erősebb betüket. Meritett papiron legszebben hatnak a fekete és vörös szinben nyomott góthikus betük. (Lásd a kék papirra ragasztott mellékletet.)
A mesterszedő munkájának még külső alakja is legyen megfelelően diszes: legyen az minél kevesebb darabból álló, tömör; a sorok és ékitmények kizárása lehető legpontosabb, mert csak igy lehet arról rendes munkát előállitani, különösen akkor, mikor több szinben való nyomásról van szó.
Azon esetben, midőn a mesterszedő maga állapitja meg a formátumot (alakot), igyekezzék a munka czéljának leginkább megfelelő modern alakot adni. Ezért is és a munka kellő elkészithetése érdekében, mielőtt a mesterszedő a munkához fog, tanulmányozza alaposan át a kapott kéziratot; ha szükséges és a körülmények ebben őt nem gátolják, módositsa esetleg azt – természetesen a lényeg meghagyásával – ugy, ahogy azt a munka helyes és szabályos kivitele megkivánja; maradjon azonban eleve is irányelv az, hogy a szöveg fontosabb, mint a diszités és ne feledjük azt sem, hogy a helyesen megválogatott, egyöntetü betükből szedett sorokkal szebb dekorativ hatás érhető el, mint az ékitmények tulzsufolásával. Egy-két helyesen alkalmazott egyszerü vonal némelykor többet ér, mint a legdiszesebb ékitmény.
Kellőleg áttanulmányozva a kéziratot, körülbelül megállapitjuk a betüfajt, melyből próbakép, kizárás nélkül, leszedjük előre a fősorokat, meggyőződvén igy arról, vajjon ezek czélunknak megfelelők-e, azután elkészitjük a már ismert módon előbb a nyers-, majd a kiviteli vázlatot. Szabály legyen az, hogy minden munkáról vázlat készitendő. Az a látszólagos időveszteség igen bőven megtérül a munka folyamán.
A mesterszedő munkája folytonos számolásból áll, minden darabkát számitás alapján szed fel s igy munkájának minden részét bizonyos meghatározott rendszerre (system) szedi; mindenkor vizszintesen fekvő hajóra szedjen, mert e munkánál megeshetik, hogy előbb kell a diszités alsó részét megszedni és azután a felsőt. Mindazon esetben, mikor a munka keretbe foglalva, diszitve lesz, ez szedendő meg előbb és csak azután a szöveg, már pedig ez csak vizszintesen fekvő hajón lehetséges.
A pontos munka érdekében feltétlenül fontos, hogy ott, hol rövidebb és hosszabb kizárások – térzők (Durchschuss), ürpótlók (Steg) – vonalak, stb. szedetnek, ezek mindenkor egymás között váltakozzanak, azaz egyszer a rövidebb legyen alul, vagy jobbról, másszor a hosszabb.
A mesterszedőnek nemcsak a szavak között levő hézagok egyenletes elosztására kell figyelemmel lenni, de különösen fontos teendője, hogy a betük verzálisából szedett soroknál az egyes betük egymástóli távolságát szabályozza, egalizálja.
Igy ebben a sorban:
TATATÓVÁROS
a betüknek rendszeres testre való öntése következtében a T és A, valamint a V és A között sokkal nagyobb hézag látszik, mint egyebütt, noha azok közvetlen egymás melle vannak szedve. Ezeknek egalizálására kétféle módunk van. Ha a sor szélességében elegendő hely van, megfelelő vékonyságu kizárásokat, spácziumokat rakunk azon betük közé, melyek egymáshoz közelebb esnek, mely módszerrel most már a fenti sor igy néz ki:
TATATÓVÁROS
Ha nincsen elegendő helyünk, akkor bizony drasztikusabb segédeszközökhöz kell folyamodnunk és azon betükből, melyeknél az üresség lenn van, alulról, azoknál pedig, melyeknél fenn van az üresség, felülről kell valamennyit finom reszelővel kireszelni (23. ábra) és az ilymódon kireszelt betüket horonyszerüen egymásba illeszteni. Mindenesetre vigyázni kell, hogy reszelésközben a betü képét meg ne sértsük. A fenti sor ezen művelet után igy néz ki:
TATATÓVÁROS
Azon esetben, midőn tulajdonneveket szedünk verzál betükkel, megtörténik, hogy az első betüket kapitälchen-szerüen nagyobb fokozatból szedjük; ilyenkor ezt kizárásokkal ugy rakjuk alá, hogy a betük alsó vonala vizszintesen egyenlő legyen; például:
BUDAPEST helyesen BUDAPEST
A modern szedésben megesik, hogy ezen kezdőbetük a felső vonalon állanak egyformán, ilyenek a kezdőbetük a DESSAUER ÉS MÁRKUS czég hirdetésének fősorában.
Mindenesetre kerülendő a furás-faragás, a mesterszedő legyen szedő és ne kovács, a mai divat feleslegessé teszi a keretdarabok, vonalak stb. rombolását; ma már szép az egyszerü is és ugy a kezdő, mint a haladó fontolja meg, hogy minél egyszerübbet alkot, annál könnyebb a munkája és sokkal szebb ez, mint a mesterkélt eszközökkel elérni vélt diszes. Az egyszerü szedés hatásos volta kellőleg szembetünik az ANGERER & GÖSCHL czég hirdetésében, melyben a sorok alá nyomott vörös vonalak képezik az egész dekorácziót.

23. ábra
Egymásba reszelt betük
Még a betük és ékitmények megválogatásáról kell egyet-mást elmondani. Minden munka czélja és időszerüsége is figyelembe veendő. Nézzünk elsőben a czélt illetőleg példát: bizonynyal visszataszitó lenne, ha valami báli meghivó gyászt jelképező ábrával lenne diszitve; épp ilyen lenne az is, ha a tavaszt tárgyaló munkát téli hangulatot mutató ábra diszitené. Időszerüségre is igy van; bántó lenne, ha például a renaissance-korszakot tárgyaló munka barokk-szerü ékitményekkel diszittetnék, mert hiszen a barokk a renaissance után évszázadokkal következett; viszont helytelen lenne pl. olyan könyvben, mely a rokoko-stylt ismerteti, góthikus vagy hasonló diszek alkalmazása, mert a kettő közt sok idő fekszik.
Még csak a mesterszedő helyét illetőleg jegyzek meg itt egyet-mást. A mesterszedő helye legyen kényelmes, világos; szedőhajójának vizszintes fekvéséhez legyen alkalmas állványa, azonfelül legalább két szekrénynek egyidőben való feltehetéséhez alkalmas helye. A mesterszedőnek pedig kötelessége e helyet tisztán tartani, még szedés közben is a sok heverő lim-lomtól óvni.
Ezek volnának általánosságban azon szabályok, mit a mesterszedőnek tudnia kell. Most pedig térjünk át a specziális mestermunkákra, noha e szó tág fogalmánál és a napjainkban tapasztalható bő, sőt mondhatni, nap-nap után bővülő munkakörnél fogva a mesterszedést egyes ágakra részletezni szinte lehetetlen. Mindazonáltal megkisértem a mesterszedés néhány ágazatát megismertetni és azokat a mindennapi életből vett gyakorlati példákkal érthetőbbé tenni.
Ismertessük meg elsőben is a modern és szabály-szerü könyv készitési módját azon pillanattól kezdve, mikor a tördelő (metteur-en-pages) a megszedett és kijavitott hasábokat oldalakká való átalakitás (tördelés) végett megkapja. A munka különben már szintén ott kezdődik, mikor a kéziratot megkapjuk, mert itt is át kell azt tanulmányozni és csak ugy vázlatot késziteni, mint egyéb munkából, de nem kell az egész műből, hanem, elég vonalakkal megrajzolt négyszöggel jelezve, két szemben fekvő oldalt megrajzolni (24. ábra), t. i. két ilyen szemben fekvő oldal képez egészet, azaz ez adja a teljes képet, mert a könyv is igy fekszik a szemlélő előtt. Ezzel már megállapitottuk az oldalak hozzávetőleges nagyságát, most már csak azt kell figyelembe venni, minő czélt szolgál a könyv, pl. ha az árjegyzék, vagy bizonyos áruczikknek egyébként való reklámszerü ismertetése, ugy abban erősebb, kiemelkedőbb szavak, sorok szedendők, amennyiben tapasztalt dolog, hogy az ilyen csak futólag fekszik az olvasó előtt, annak áttekintésére hosszabb időt aligha szentel, igy hát abban bizonyos dolgoknak első pillanatra fel kell tünni, amiért is eleve meg kell határozni a feltüntetendő sorok és szavak betüfaját is. Miért is ilyen munkának esetleg minden oldaláról vázlat készitendő, amiről később bővebben lesz szó.

24. ábra
Könyvoldalak vázlatrajza, a finom vonal a papirt jelzi
Egész más elbirálás alá esik, ha az elkészitendő könyv regény, szakkönyv vagy egyéb olyan könyv, mely huzamosb ideig van az olvasó kezében, azt sorról-sorra átolvassa. Minden könyv szépségének főszabálya az egyöntetüség, azaz ha a könyv mindvégig egy és ugyanazon betükkel van szedve. Tehát mig amabban a feltüntetendők ugyanazon betüfaj nagyobb fokozatából vagy pedig kövérebb minőségéből szedhetők, addig szépirodalmi munkáknál semmiféle feltüntetésnek helye nincs. Szépirodalmi művek mindvégig egyforma betüvel szedendők, még fejezetczimekhez is elegendő a kisebb-nagyobb – de nem tulnagy – verzálisok alkalmazása. Téves dolog regényekben, elbeszélésekben a kurziv- vagy kapitälchen-betük alkalmazása, mert az olvasó az értelemből következtet, a nevek pedig amugy is csak költöttek.
Hibás és határozottan elitélendő ama ujabban ismét több helyütt felmerült feltüntetési mód, hogy a szavakat ritkitják. Ezzel éppen nem válik ez feltünőbbé és csak az olvasást neheziti.
Szakkönyveknél és hasonló műveknél a nevek kapitälchennel, a szembetünőbb dolgok pedig kurzivval szedendők, mert ezek ilyen műben már fontosabb hivatással birnak. Fejezetek elválasztása minden esetben lehet erősebb, mert itt bizonyos esemény, tárgy leirása fejeződik be és az olvasót figyelmezteti arra, hogy ujabb fejlemény következik, tehát itt a szem, a gondolat pihenjen meg.
Már itt szükségesnek látom megjegyezni, hogy a könyvnek minden oldala a könyv szélével párhuzamosan futó zárt négyszöget képezzen. Hogy ez a fejezet kezdő és befejező oldalán miként érhető el, a későbbiek folyamán lesz ismertetve.
Minden könyvoldal a fennebb ismertetett módon megállapitott alakzaton belül mindig bizonyos számu sort tartalmazzon, tehát nem szabad az oldalon semmit sem beosztani, hanem ha netán szükséges lenne, a rövidebb kimenet-sorokat az előző sorok szóközei összébbvonása által megszüntetni, vagy pedig a telt soru kimenetekből az előző két-három sor szóközeinek mérsékelt beosztása által rövidebb – azonban a szabályoknak megfelelően – a bekezdésnél valamivel szélesebb kimenetsort szaporitunk. Ismert dolog, hogy az oldalaknak kimenetsorral, fattyusorral kezdődni nem szabad.
Az oldalak számozása kétféle módon történik: lehet az egyszerüen folytatólag számozva vagy pedig az oldal fején a könyvczim, az iró neve és a fejezetek, czime minden oldal fején megismételtetik; ez az élő oldalczim, amaz pedig az oldalszám.
A fennebb vázolt négyszögesitésre való törekvésben ha az oldalszámot a szöveg betüfajánál valamivel kisebb számmal egyszerüen a könyvoldal jobb és bal (páros oldalnál bal, páratlannál jobb) szélére vagy pedig minus közt középre szedjük, ez esetben ugy tekintjük, mintha az nem lenne és igy az oldal sorai a kivánt négyszöget megadják. Lehet azonban az oldalszámot is vonalakkal vagy ékitményekkel kiegészitve teljes sorrá alakitani. Ez esetben ezek az oldal soraihoz közelebb állanak és ezek a négyszögbe szintén belevonatnak.
Az élő oldalczimek alkalmazása igen sokféle. Lehet azokat ugy alkalmazni, hogy a páros oldalon a szerző neve, a páratlanon a mű czime legyen:
2	Arany János	Buda halála	3	
vagy pedig ugy, hogy minden oldalon a szerző neve és a czim is rajta legyen:
2	Arany János: Buda halála	Arany János: Buda halála	3	
Sok esetben vita tárgyát képezte, alkalmaztassék-e az élő oldalczim alá vonal vagy nem. A modern könyvdekoráczió szabálya az, hogy ha az élő oldalczim sorpótlókkal nincs teljes sorrá kiegészitve, ugy okvetlen alkalmaztassék vagy vonal, vagy könnyebb, a betüfajnak megfelelő sor-ékitmény, mert az élő oldalczim a négyszögesitésbe mindig bevonandó, az pedig csak igy érhető el. Ha az élő oldalczim sorpótlókkal telt sorrá alakittatott, nem szabad többé az oldalszámozást fent elhelyezni, mert az csak zavarólag hatna, hanem legczélszerübb ezt az alsó sarkon elhelyezni, hasonlókép a párost balról, a páratlant jobbról. Ez esetben szintén a négyszögön kivül esik.
Meg kell még jegyezni a minden iv első oldalán alkalmazandó normát. Ez az első oldal balsarkában a szerző nevét és a mű czimét tartalmazza, soha nagyobb betüfok, mint nonpareille ne legyen, inkább ha lehet, legyen kisebb; természetesen ugyanazon betüfajból, mint a szöveg, mert a szép könyv legfőbb feltétele, hogy az mindvégig egyfajta betükkel legyen szedve. Ugyancsak az iv első oldalán, jobb sarkában van az ivjel (signatura) és a harmadik oldalon ugyanott az ivjel csillaggal. Ezek a könyvkötőnek szolgálnak utbaigazitásul.
Még csak a jegyzetekről annyit, hogy ezek az oldal alsó részére szintén azon betüfaj petitjével, ha a szöveg is ebből lenne, nonpareillejével szedendők, a szövegtől vonalkával vagy üres sorral választandók el. A csillagokhoz a zárjel alkalmazása felesleges, elegendő a csillag: * ** ***. Ha ennél több jegyzet fordulna elő, ugy a szövegben, mint alul a jegyzetnél felső törtszámok szedendők igy: 1 2 3.
Lássuk még az illusztrált művek előállitási módját.
A fotomechanikai eljárások nap-nap után való haladása, tökéletesbitése, lehetővé tette a könyveknek illusztrácziókkal (ábrákkal) való dusabb diszitését, tetszetősbé tevését, a szövegrésznek könnyebben átérthető megmagyarázását az ábrákon bemutatott tárgyak, események által.
A könyvek illusztrálásának története visszanyulik abba az időbe, mikor azok még kézzel irattak, a hozzávaló ábrák – esetleg több szinben is – direkt a könyvbe szintén kézzel készittetvén.
GUTENBERG találmánya a sokszorositás mechanikai eljárását lehetővé tévén, gondoskodni kellett az elhelyezendő szövegmagyarázó vagy diszitő ábrák előállitásának mikéntjéről is. E czélra legalkalmasabbnak látszott a már akkor a tökéletesség bizonyos fokán levő fametszés, mely évszázados mult után uralmát – ujabb időkben támadt számos versenytársával szemben – fentartotta.
Különösen a fényképészet feltalálása után akadt a fametszésnek (xylographia) ebben hatalmas versenytársa, azonban teljesen kiszoritani nem tudta és aligha fogja valaha is.
A fametszés és fotomechanika (czinkografia, autotypia) után galvanoplasztikai uton vagy tömöntéssel, már csak amazokról nyert ábrákat (cliché) ismerünk. Megjegyzendő, hogy a fotomechanikai eljárásoknak – az eredményt többé-kevésbé befolyásoló – számos módja van.
A mult században beállott művészi és műipari stylfejlődés a nyomdászatban is hatalmas hullámokat vert. Nemcsak a mestermunkák eddigi merev, erősen sablonszerü külsejét gyurta át művésziesebbé, czéljának inkább megfelelőbbé, hanem a könyvkiállitás terén is hatalmas reformokat szült. A könyveket – e művészies czél tudatában – modernné, diszesebbé, hogy, ugy mondjam, kedvesebbé tette.
Ezeknek tudatában az illusztrácziós mű tördelője ma már nem elégedhetik meg az ábrák sablonszerü elhelyezésével, hanem törekednie kell azokat czélszerüen, a szöveg megfelelő helyén elhelyezni, sulyt fektetvén arra, hogy azok a szöveggel kontaktusban álljanak, a papir sik felületén – egyetemben a betükkel – dekorativ hatást gyakoroljanak.
Tudvalevőleg a könyvkészitésben is érvényesülő és helytelenül modern irány-nak nevezett ujabb styl formái – megfelelően a papir négyszögletes formáinak, – feltételezik, hogy a benyomott felület szélei minden oldalról parallel fussanak a papir széleivel, ugy hogy a benyomott felület mintegy zárt négyszöget képezzen.
Már most ennyi alapismerettel, némi izléssel és megfelelő tudással neki foghatunk a mű tördelésének. Természetes dolog, hogy ez igen lelkiismeretes munkát igényel, nemcsak a tördelő által az ábrák mellé elhelyezett, keskenyebbre alakitandó sorok, hanem az ábráknak ugyancsak pontos kizárása miatt is, mert hanyag munka esetén a nyomásnál a gyakori piszkolódás (spiess) igen sok kellemetlenséget okoz.
Mielőtt még szorosabban vett tárgyunkra áttérnénk, még kell azt tudnunk, minő czélt szolgál az illusztráczió? A felelet könnyü. Az illusztráczió a szövegrész magyarázatára, könnyebb megérthetésére szolgál; mert mig a szöveg az eseményeket, tárgyakat rövidebben, vagy hosszabban körülirva állitja lelki szemeink elé, addig az ábra azt megeleveniti, pozitiv alakban, a lehető hű eredeti alakjában mutatja meg testi szemeinknek. Tehát képletesen szólva: a szöveg körülirt rajz, az ábra pedig néma irás.
Sok esetben azonban nem a szövegrész magyarázatára, hanem annak diszesebbé tételére szolgál az, igy pl. a fejlécz, a záródisz.
Már most áttérhetünk munkánkra. Vegyük példának, hogy az valamely pazarul diszitett regény.
Feleslegesnek hiszem szélességről, magasságról irni, nemcsak azért, mert ez – különösen a modern iránynál – folyton változó, hanem azért is, mert ez már eléggé ismeretes. Csak annyit tartok szükségesnek megjegyezni, hogy a modern könyveknél a nagy szélek (margo) divatosak, mert ez a szemre kellemesebben hat, mint a papiron aránytalanul elnyujtott sorok.
A legelső ábra, amelyet el kell helyeznünk: a fejlécz.
Ha a fejlécz nem direkt a könyvhöz van készitve, minden körülmények között olyant alkalmazzunk, mely fennebb vázolt azon czélt juttassa érvényre, hogy a könyv benyomott oldalainak széle parallel fusson a papir szélével, tehát ne legyen az középen kiemelkedő, csucsban végződő stb. (25. ábra), hanem legalább felső részeiben e czélnak megfelelő (26. ábra). Különösen szedett fejléczczel könnyü e szabályt betartani.

25. ábra
Négyszögesítéshez alkalmatlan fejlécz

26. ábra
Alkalmas fejlécz a Rudhard-féle betüöntődéből
A fejlécz kezdésével is igen sok visszaélés történik; igy némelyek biztositó sort (Anschlag) tesznek eléje, mások nem. A fejlécz mindenkor ott kezdődjék, hol az oldal első sora; ha az oldalszám (pagina) u. n. élő oldalczim, akkor azzal egy sorban (27. ábra), ha nem élő oldalczimekkel van a könyv készitve, akkor a fejlécz felső határvonalának a szöveges, azaz egész oldal első sorának felső vonalával kell egy sorban állani, tehát ürpótlókkal (Steg) annyit eléje rakni, mint amennyit az oldalszám kitesz; pl. ha az oldalszám magassága két cicero, ez esetben a fejléczet két cicero biztositó sor előzi meg, leszámitandó azonban ebből az ábrán esetleg mutatkozó üresség (Abstand). Ez azért van igy, mert a négyszögesitésre való törekvésnél a holt pagina – legyen az oldalt vagy középütt – számitáson kivül esik, mint ez már fennebb emlitve volt.

27. ábra
Szabályos fejlécz-kezdés
Igen sokan zavarban vannak az iránt, mennyi ürességet hagyjanak az ilyen kezdő oldalakon. Habár ez szorosan nem ide tartozó, mégis szükségesnek látom megemliteni. A kezdő oldalon a szövegrész az oldal kétharmadát foglalja el, a többit pedig a behuzás a fejléczczel együtt. Nem helyesek tehát a csekély ürességgel, majd közvetlen a fejlécz alatt kezdődő oldalak, nem pedig azért, mert a modern irány mindenben a könnyitést keresvén, a szemnek jól eső pihenőként sok ürességet, levegőt alkalmaz, amely törekvést könyvmunkáknál leginkább itt érhetjük el. (Erről még később lesz szó.)
Nem rossz és ha tehetjük, alkalmazzuk, hogy a fejezetek czimeit helyezzük el a fejléczben, de fenti szabály még ez esetben is betartandó.
A fejlécz után a kezdőbetü (inicziál) következik. Ám ritkább esetben képez a szöveghez való rajzot, mégis – még azon esetben is, ha nagyobb diszbetüt veszünk e czélra – bátran az illusztrácziós mű tördelőjének munkájához számitható. E keretben annyival is inkább felvehető, mert czélja az illusztráczió czéljával azonos: az egyhangu szövegbetük diszitése, élénkitése.
A kezdőbetük alkalmazásánál igen-igen sok hibával találkozunk. Nem ritka az olyan alkalmazás, midőn a kezdőbetü teljesen a szöveg határain kivül van az oldal első sorához zárva. (28. ábra.) Hibás – különösen a mai négyszögesitésre való törekvésben – az is, midőn a kezdőbetü alsó vonala a szöveg első sorának alsó vonalával áll egy vonalban (29. ábra), hanem az a helyes, midőn a kezdőbetü és az első sornak felső vonala áll egy vonalban, az első sor egészen, vagy a mennyire csak lehetséges, a kezdőbetü mellé van zárva, mig a többi, még a kezdőbetü közelébe jutó első néhány sor, valamivel távolabb ettől (30. ábra).
A fenti szabályt sok esetben ugy is elérhetjük, ha a fejezetczimet a kezdőbetübe belevonjuk, vagy pedig a felső rajzvonalat a kezdőbetü rajzának megfelelő diszitő anyaggal pótoljuk.
Fontos dolog és már előzőleg kellett volna emlitenem, hogy amennyiben a betüfaj megválasztása a tördelőn mulik, mindig az ábrák rajzainak megfelelő stylü és rajzu betüt válaszszon.
A szöveg között alkalmazott ábrák elhelyezésénél főszabály, hogy azok mindenkor a vonatkozó szövegrész közelébe jussanak, eléggé szembetünő helyen legyenek, a nélkül hogy tulságosan kirivó elhelyezésükkel a szövegrészt elnyomják. Helytelen ama többszörösen tapasztalt elhelyezés, hogy az ábra megelőzi a reávonatkozó szöveget; mert igy csak megnehezitik az olvasást. Az ábra mindenkor a magyarázó szöveg után következzék.

28. ábra
Helytelenül a négyszög oldalára alkalmazott kezdőbetü
Ha az ábra magában egész oldalt foglalna el, legczélszerübb az idevonatkozó szöveg után következő páratlan oldalon elhelyezni.

29. ábra
Helytelenül alkalmazott kezdőbetü
Ha az ábra a szedett oldalnál nagyobb, oldalszám és biztositó sor elhagyandó, ha kisebb, okvetlen alkalmazandó. Nagyon szemetbántó az, ha ilyen – a szedett oldalnál valamivel kisebb ábránál – alul-fölül egy-két sor fityeg; sokkal szebb és jobb, ha ezeknek helye üresen marad.
Hibás dolog, bármilyen nagyságu ábrát, ha annak háttere elfutó, vonallal vagy diszitéssel határolni (31. ábra); ugyancsak hibás ilyen esetben szöveget közvetlen mellette alkalmazni, mert elvész a rajzoló művész által elérni törekedett azon hatás, hogy az ábra háttere a papir felületén elfut, mintegy a végtelenségben vész el. Nagy ürességet kell az ábra mellett alkalmazni már csak azért is, mert – mint már emlitve van – a modern irány a szemeknek kedvezvén, sok üres teret alkalmaz.

30. ábra
Helyesen alkalmazott kezdőbetü
Ha az ábra kisebb a könyv oldalánál, akkor az ugy helyezendő el, a mint annak természete, azaz rajza megkivánja; azaz a rajz szerint vagy elől, oldalt, középütt stb.
Igen czélszerü mód az összhatás tanulmányozására, hogy egy ábra nélküli oldal levonatára az ábrák levonatait ugy ragasztjuk fel, a hogy azt elhelyezni kivánjuk, mert igy, ha a kivánt hatással nem vagyunk megelégedve, könnyen változtathatunk.

31. ábra
Hibásan bekeritett ábra
Azon ábrák, melyek nem a szöveg soraival párhuzamosan, hanem – nagyságuk miatt – a könyvoldal hosszuságában helyezendők el, mindenkor felső részükkel befelé, azaz fejjel a könyv háta felé álljanak.
Ujabban próbálkoznak, ilyen esetben a páros oldalon levő ábrát ugy elhelyezni, hogy felső széle kifelé legyen, ilyeténkép a két kép egyforma állásba jutván egymás alá, nem kell a könyvet forgatni.
Az ábra alatt alkalmazandó rövid magyarázó szöveg mindig a könyv betüfajánál két, de legalább egy fokkal kisebb legyen. Igy ha a könyv szövegbetüje cicero, akkor a magyarázó sor ugyanazon betüfaj petitjével, ha pedig a könyv garmondból van szedve, ugy ez nonpareille legyen. Olyan sorok, melyek személyek tulajdonneveit tartalmazzák, hiven a szöveghez, kapitälchennel szedendők.
Egyes befejezett ábrák mindig a könyvoldal közepénél valamivel magasabban helyezendők el, azaz az ábra fölött mindenkor két-három sorral kevesebb legyen, mint az ábra alatt, mert vizszintesen szaladó soroknál az optikai csalódás révén igy látszik közepén levőnek. Itt is figyelembe veendő – és az ábrák elhelyezésénél mindenkor – a meglehetős nagy üresség alkalmazása.
Az ábrák mellé tördelendő sorok okvetlen a sorzóban (winkel) zárandók át a legfigyelmesebben, mert a hanyagul kizárt sorok igen sok kellemetlenséget okoznak a nyomásnál.
Az ábrák mindenkor bizonyos számu soroknak megfelelő magasságra zárandók ki, mert csak igy érjük el a kivánt soregyent, azaz az egymásra nyomott oldalak sorai csak igy fogják egymást fedni (sorregiszter).
Az ábrák kizárása a lehetőségig legkevesebb kizáró anyag alkalmazásával ugy történjék, hogy a körülötte lévő kizáró anyag a szövegsorokkal egyetemben a legpontosabban záródjék, mig az ábra valamivel lazábban álljon. Ugyanis a kizáró anyag felemelkedése igy kellőképpen meggátoltatván, az ábrát a hengerek nem olyan könnyen rántják fel.
Mikor egy oldalon több ábra elhelyezéséről van szó, akkor azok – tekintettel a már előzőleg emlitett azon czélra, hogy elhelyezésük ugy történjék, hogy a szöveg könnyü olvashatóságát ne gátolják, – lehetőleg elszórtan helyezendők el. Kivételt képez azon eset, ha két vagy több ábra összehasonlitás miatt van alkalmazva, ez esetben lehetőleg egymás közelébe helyezendők el.
Ilyen ábracsoportositásokra a mai modern irány nagymérvü szabadsága és az illusztrácziók sokoldalusága mellett tanácsot adni vagy szabályt felállitani lehetetlen. Utmutatásul csak annyi szolgáljon, hogy páros ábrák összenézzenek; hogy közvetlen a holt vagy élő oldalczim után ábra ne következzen, hanem legalább négy-öt sor legyen az ábra fölött, ugyanugy alul is. Kivételt képeznek azon ábrák, melyek természetüknél vagy rajzuknál fogva a szöveg szélén vagy sarkain való alkalmazást teszik szükségessé (32. és 33. ábra). Mérvadó még az is, hogy több ábrának egy oldalon való alkalmazásánál ne legyen mind a középre, jobb vagy baloldalra zárva, hanem vegyesen, mert igy a szemnek sokkal tetszetősebb.

32. ábra
Oldalt zárt ábra

33. ábra
Sarokba zárt ábra
Még az ilyen ábracsoportositásoknál is megtartandó azon szabály, hogy felül kevesebb sor legyen, mint alul; hozzáfüzve még azt, hogy az ábracsoportok közt okvetlen – a helynek megfelelően – néhány telt sor is alkalmazandó.
Hasábolt szedéseknél az ábra alkalmazásakor tekintetbe veendő a hasábok folytatódása, de teljes szélességü szedésnél sem szabad az ábrákat vagy sorokat ugy elhelyezni, hogy a szöveg olvasásának folytonosságában a legkisebb kétség vagy nehézség merülne fel.
Okvetlen ugy helyezendők el az ábrák, hogy azok lehetőleg csakis a papir egyik oldalára nyomattassanak (Schöndruck), mert az ábrák jóval erősebb nyomást és több festéket igényelvén, a papir áttetszőségénél fogva az egymásra nyomott ábrák zavarólag hatnak.
Sok helyt szokásban van, hogy az ábrák külön nyomattatnak, czélszerü ez nemcsak a most emlitett okból, hanem a könnyebb és szebb nyomás elérhetése végett is, amit később fogunk ismertetni.
Természetes dolog az, hogy ha olyan ábrát kapunk, mely a könyvnek nemcsak oldalánál, hanem papirjánál is nagyobb, ez az iv közepén, pl. 16-od rétnél a 8–9. oldalon helyezendők el, mert máshelyt nyomni alig lehet, hacsak mint külön melléklet nem lesz a könyvnek illető helyére beragasztva.
lllusztrácziós munkáknál befejezésül rendszerint az egyes fejezetekhez is a szöveg értelmének megfelelő, művészi kezekből származó záródíszek – „Cul de Lampe”-nak nevezve – készülnek. De ha „Cul de Lampe” nem is áll a tördelő rendelkezésére, akkor is lehetőleg valami alkalmas díszitő ábrával (vignette) vagy körzettel igyekezzék a fejezetnek művészi befejezést adni.
A régi irányban a záródísz a szöveget mintegy csucsban fejezte be, mig ellenben a mai modern irányban a már sokszor vázolt négyszögesitésre való törekvésnek – azaz, hogy a kezdő és végző oldalak szintugy, mint az egész oldalak, tömör négyszöget képezzenek – ebben is mutatkozni kell, miért is, ha csak lehetséges, azaz, hogy ha az alkalmazandó záródísz rajza ezt megengedi, mindig az oldal biztositó sort (anschlag) megelőző utolsó sorát képezze. Az esetleges nagy üresség, amely ez esetben támad, hogy a befejező oldalon kevés a szövegsor, nem akadály, azon szintén már többször emlitett okból, hogy a modern irány szereti az üres térségeket. Igen czélszerü egyazon ékitménydarabok egész sort betöltő hasonló alkalmazása is (34. ábra).

34. ábra
Modern ékitményekből alkotott záródísz-sorok
Ezek volnának az illusztrácziós mű tördelőjének dolgai. Ha a már fennebb ismertetett és még majd megemlitendő czélból az ábrák nem nyomatnának együtt a szövegrészszel, a levont és ugy házilag, mint a szerzőtől már kijavitott szedésből kiveszi az ábrákat, pontosan kitölti helyüket és – mint a többszinü nyomásnál szokásos – az ábrákat a megfelelő helyre pontosan kizárva, még egy nyomóformát készit.
Illusztrácziós műnek tekintendő még a kereskedelmi és egyéb ilyennemü illusztrált árjegyzék is, de ez e kereten messze kivül esik, közelebb állván a mesterszedéshez, mennyiben ugyis mindenik oldalról külön vázlat készitendő.
Illusztrált folyóiratok, tudományos és egyéb művek tördelése a fennebb ismertettekkel teljesen azonos.
Habár az eddig elmondottak a mesterszedőnek nem szorosan vett teendői, mégis fontos azoknak megismerése, mert a továbbiaknak alapját képezik.
A mesterszedésnek első lépése a czimszedés. Könyveknél különféle czimeket látunk, az első a szenyczim (Schmutztitel), mely az ezt követő főczimet van hivatva a szenytől védeni, ezután az ajánló czim (dedicatio) következik, melyen a szerző művét tiszteletből valakinek felajánlja, majd a fejezetczimek következnek, melyek a fejezetnek tartalmát mutatják rövid sorban.
Mielőtt a czimszedésre áttérnénk, még néhány sorban a tulajdonképeni könyvkészitésnél kell időznünk; és pedig lássuk csak az előszót. Sokhelyt szokás nemcsak az, hogy az előszót másféle betükből szedik, hanem az is, hogy a könyv ezen részét római számmal jelölik. Hibás mindkét dolog, még pedig azért, mert az előszó ugyanolyan része a könyvnek, mint egyéb; legalább is szerénytelenség, ha az előszó, melyben az iró egyéni gondolkozását, a mű kiadásának indokait nagyobb vagy feltünőbb betüből szedeti, mint a könyv egyéb részeit. A folytatólagos számozás pedig azért szükséges, mert a könyv kezdve a czimoldalon, egész az utolsóig egyet képez, azaz befejezett egészet, igy tehát annak különféle módon való számozása helytelen.
Most már áttérve a czimszedésre, lássuk először a fejezetczimeket. A könyvnyomtatás bölcső korában, midőn még egyféle, a könyvhöz használt betünél egyebet nem ismertek, a fejezet czime is ugyanazon betüből szedetett és hiven a kézzel irott könyveknél követett eljárással, veressel nyomatott. A fejezetczimek azon időben a fejezet tartalmának hosszu körmondatokban megszerkesztett kivonatai voltak, igy némileg indokolt is volt azokat igy késziteni.
WILLIAM MORRIS, a könyvkészitésnek fennebb ismertetett reformátora, mindenben a régiek nyomán haladván, ezt is utánozta, ugyszintén azt is, hogy elhagyva a kimeneteket, azokat csak egy-egy, a betük styljeinek megfelelő keretdarabkával jelezte. Tagadhatatlan, az ilyen tömör, semmivel meg nem szakitott oldalakban – mert még a fejezetek is egészen fenn kezdődtek – van valami megkapó szépség, de czélszerüség aligha. Az irásjelek, a bekezdések és kimenetek, a fejezetek, a gondolatnak, az olvasásnak kisebb-nagyobb szünetei, melyre az irónak és az olvasónak nagy szüksége van az ideges kapkodásnak, a gyorsaságnak mai korában.
Ma már a fejezetczim rövid sorból, szóból áll és egyedüli szabálya az, hogy a könyvoldal négyszögesitésére való törekvésünket ne gátolja. Azért – mint már fennebb emlitve van – némelykor a fejléczbe szedik, habár azon esetben, midőn szabályos fejlécz előzi meg, a középre zárva sem befolyásolja a négyszöget. Ha alczimek is vannak, akkor már igyekezzünk a sorokat egyenlősiteni, igy:
– ELSŐ FEJEZET –
A HAMIS TANUK.
& SIMON MESTER &
A fejezetczimek különleges elhelyezésével is, igy pl. minden ékitmény nélkül az oldal legfelső részén, vagy a külső sarkán, hatást érhetünk el.
Miután a fejezetczimek kisebb-nagyobb verzálisokból szedetnek, czélszerü azoknak betünagyságát előre megállapitani, igy mintánkon „Első fejezet a hamis tanuk”, a modern sorképzés szabályai szerint, habár két sorba szedtük is, de egy mondatot képezvén, egyforma betükből szedetnek, a „Simon mester”, már csak alárendelt czim lévén, valamivel kisebbre szedendő. A beosztást illetőleg is megfigyelendő: miután mindhárom sor szorosan együvé tartozik, egymáshoz közelebb állitandó, azaz egyenlően osztandó be a sorok közé. A szöveg nem közvetlen e három czimsorhoz tartozván, már több osztandó be, de még mindig nem sok, körülbelül egy-két cicero, mert szöveg és czim közt mindig összefüggés van.
Egyébként ezen szabályokat a következő czimszedésnél bővebben megismerhetjük.
A czimszedésnél a munka szintén már a kéziratban kezdődik; már ott meg kell állapodnunk az együvé tartozandókban és mint már fennebb mondva volt, nem kell a czimsorokat keresnünk, hanem inkább a mondatoknak egyazon betükkel egyformán zárt négyszögbe szedett sorokkal való csoportositását. Itt is vázlat készitendő, még pedig a sorok csoportositása egyszerü vonalakkal rajzolandó.
A négyszögesitésre vonatkozó törekvést itt legkönnyebb ugy elérni, ha az első és utolsó sort az oldal teljes szélességére szedjük.
A csoportositás körülbelül a következő lehet: első a főczim, mely ugyanazon betüfajnak nagyobb fokából alkalmaztatik (e könyv cziménél kétmittel) azután következik az alczim, a könyv irodalmi műfajának megnevezése, esetleg a szerző, forditó nevével egy csoportban, ha kell, a tulajdonnevek ugyanezen csoportban valamivel nagyobbra szedve. Ezen csoportot már nemcsak a kisebb betüfajjal különböztetjük meg a fősortól, hanem azzal is, hogy arányositva az alakhoz, vagy az alkalmazandó ábrához, valamivel keskenyebbre szedjük, ugy, hogy e csoport magában is zárt négyszöget képezzen. Majd a záródísz következik, mely a signum (könyvkiadói jelvény) is lehet, azonban minden esetben sornak, vagy pedig ha nagyobb, sorcsoportnak számittatik (36. ábra). Ezután a kiadóczég vagy a nyomtatóczég következik, szintén egész sorrá kiegészitve, hogy igy az oldal szabályos négyszöget képezhessen.
A beosztást illetőleg nézzük meg példának ugyancsak e könyv czimét. A főczim és a mellékczimcsoport közé több osztandó be, mert mindegyik különálló dolog. A mellékczim sorai szorosan egymáshoz tartozó mondatot képezvén, sürün egymás mellé szedetnek, a sorok közé alig osztandó be több két-három térzőnél. A záródisz az utolsó sortól ugyanoly távolságra jut, mint a főczimtől, kivéve az esetben, ha netán ékitménysorral választjuk el (37. ábra), mely esetben az a sorcsoporthoz tartozó utolsó sor. Az ilyen sort lehet a sor fölött is alkalmazni (38. ábra), de semmi esetben se legyen az ékitmény rajza erősebb vagy gyengébb az alkalmazott betüknél. Ugyanigy választandó meg a betü az ábrához is, markáns, erős ábrához hasonló betüket alkalmazzunk.

Modern czimek sorcsoportositása és elhelyezése különféle változatban
Az oldalon megmaradó hézagot, ha mégannyi is, a záródisz és a czégsor közt alkalmazzuk, mert ez a felső résztől, azaz a czimtől teljesen távol álló rész, igy hát az itt esetleg alkalmazott nagy üres tér teljesen indokolt.
A könyvczimek lehetőleg mindig verzálból szedendők, még pedig kivétel nélkül minden sor. Igen furcsán néz ki az, ha a sok verzál sor között imitt-amott vagy magában árván egy kurrent sor fityeg. A verzális betük szabályos egyenletességében van valami megkapó szépség. Diszitett betük a modern czimszedésben soha sem alkalmaztatnak, hanem lehetőleg mindig a szöveg betüinek nagyobb foka.
Irásjelek (. , ; :) a czimszedésben kerülendők, vagy legalább is mérsékelten alkalmazandók, amennyiben azok – különösen a nagyobbfoku betüknél – az egyöntetüséget igen megzavarják.
A fennebbi négyszögesitésre való törekvésben a sorokat mind bizonyos megállapitott szélességre telten szedjük; e czélt gyakran csak sorpótlókkal, e czélra készitett ékitmény-darabkákkal tudjuk elérni. Ilyen esetben figyelmesen kell azokat megválogatni, nehogy az alkalmazott betüknél erősebb vagy gyengébb rajzuak legyenek. Azonkivül kerülendő ezeknek tulságos alkalmazása, mert a keresett nyugodt hatás helyett éppen az ellenkezőjét fogjuk elérni. Ha több sor minden ilyen mesterkéltség nélkül megfelel czélunknak, egyik-másik sor végén üresség is maradhat, ez nem fogja az összhangot zavarni.
Az ajánló czim szedése a fennebb ismertettekkel teljesen megegyezik, de természetesen itt annak neve szedendő nagyobb betüvel, akinek a könyv ajánltatott.
Ismerve a czimszedés szabályait, ezek minden munkánknál hasznunkra lesznek, mert minden modern munkánál a soresést hasonlóan alkalmazhatjuk. Lehet azonban a keskenyebb négyszögbe zárt sorokat oldalt is alkalmazni, mint ez az 39. ábrán van.
A czimszedésnek már nehezebb oldala a könyv-boriték-czim. Sok esetben ugyan a belső czimet használják fel boriték-czimnek is, de mindenkor könyvhát is lesz szedve. A könyv hátát, gerinczét, a kinyomott ivek összessége képezi és a könyvczim röviditett tartalma alkalmaztatik rajta.
A könyvboriték-czim legtöbbször diszesebben lesz szedve, esetleg több szinben is nyomva, mennyiben a könyvnek köntösét képezvén, ajánlatos külsejünek, érdeket keltőnek kell lenni, már csak azért is, mert a könyvkereskedő kirakatában van hivatva többi társai közt feltünni. Valamivel szélesebbre és magasabbra készitendő, mint a könyv többi oldalai; amennyiben rendszerint szines boritékpapirra lesz nyomva, indokolt az erősebb betük és ékitmények használata.
Nagy változatosságot lehet ebben a mesterszedőnek produkálni, a könyvboriték-czim egyike a legháladatosabb munkáknak. A boriték-czim diszitése a szövegnek mindenkor megfelelő legyen; tudományos és hasonló munka egyszerübb, regény, elbeszélés stb. lehet diszesebb is.
Már most lássunk egyéb a mesterszedés körébe vágó munkákat is. Idetartozik mindjárt a névjegy. Itt kell megemlitenem, hogy a könyvnyomtatónak ezen mestermunkák terén legerősebb versenytársa a SENEFELDER által feltalált kőnyomás, litográfia. A könyvnyomtatás mai haladott állapota mellett ez ugyan majdnem megforditva van, azaz a könyvnyomtatás hóditja el a kőnyomónak mindig több és több munkáját. De a verseny kő- és könyvnyomtató között sok ideig tartott és az utóbbi kénytelen volt az előbbinek technikáját lehetőségig utánozni, hacsak nem akart a küzdőtérről mint vesztes fél távozni.
A betüöntődék – a könyvnyomtató divatjának tulajdonképeni megteremtői – termékeikben ezen czélt igyekeztek lehetőleg szolgálni. E törekvésnek következménye a ma még széltében-hosszában erősen használt irott betük, a rovátkákkal diszitett ugynevezett Mágnás- és hasonló betük. De mig az utóbbiak használata némileg mégis bevált a nyomtatásban, addig az irott betük csakis a fennállott divathóbortnak köszönhetik létezésöket. Nemcsak a beszerzésük drága, hanem azon hátrányuk is van, hogy kevés használat után szép nyomás nem érhető el róluk. Amennyiben a névjegy rendszerint a megrendelő egyéni izlése szerint készül, alkalmazásuk nem kerülhető el.
A névjegyekhez sohasem szabad tulnagy betüket venni, sőt lehetőleg aprók szedendők, tekintve azonban, hogy mindenkor tulajdonnevek, okvetlen verzálból szedendők, kivéve ha olyan betüt alkalmazunk, amelynek verzálisa erre nem alkalmas. Kurrent betükkel szedhetők a foglalkozást stb. jelző alsó sorok, valamint a névjegy alsó sarkaiba szedett lakhely is. Ez a lakhely legfeljebb 5–6 milliméternyire álljon a papir szélétől.
Névjegyeknél a szöveg csekély volta miatt a szedésben nagyobb fényüzést kifejteni nem lehet és nem is szabad, mert különösen itt érvényesül az, hogy legszebb az egyszerü; csupán a sorok elhelyezésében lehet némi változatosságot produkálni. Az 55. oldalon bemutatunk néhány ilyen különleges sorelhelyezést.

41. ábra
Modern sorelhelyezések a névjegyen
Magánszükséglet tárgyát képezik még a különféle családi értesitők, minő az eljegyzési értesités, a lakodalmi meghivó, a keresztelőre való meghivó, a gyászjelentés stb.
Eljegyzési értesités a papirt illetőleg kétféle van: lehet az kartonra nyomott eljegyzési kártya, vagy levélalaku papirra nyomott eljegyzési levél; szintén a névjegyhez hasonló betükkel, mindig rendkivül nagy margókkal szedetik. Rendesen a jegyespár nevét, lakhelyét, az eljegyzést, az eljegyzés idejét tartalmazzák ilyenformán:
ANTALFY GIZELLA
SIMÁNDI FERENCZ
SOBORSIN			 KÖBÖLKUT
JEGYESEK
1903 JANUÁR HAVÁBAN
Mindig a menyasszony neve jön előbb és csak azután a vőlegényé; ha mindkettőnek más-más lakhelye van, ugy lehet azt közvetlen a név alatt is elhelyezni, igy:
SZ. GÁBOR IZABELLA
BUDAPEST
GYARAKY SÁNDOR
MAROSUJVÁR
JEGYESEK
1902 SZEMPTEMBER HAVÁBAN
Ha a menyasszonynak és vőlegénynek ugyanazon lakhelye van, akkor nem kell ezt külön sorba szedni, hanem közvetlen a keltezés mellé, ezzel egy sorba. (A bemutatott rovátos betük a Rudhard-féle betüöntőde Assurée- és Mágnás-betüi.)
A mai modern, széles alakzatu papirokon lehet a neveket is a lakhelylyel együtt a jobb és bal sarokba elhelyezni, körülbelül igy:
BÁN EMIL		 KISS OLGA
ARAD			 SIMÁND
JEGYESEK
1902 NOVEMBER HAVÁBAN
Természetes dolog, hogy a menyasszony és vőlegény neve lévén a fontosabb, ezek nagyobb betüvel szedetnek; másodsorban a lakhely jön valamivel kisebb betüvel, végül a „jegyesek” szó és a keltezés legkisebb betükkel. A beosztást a bemutatott minták eléggé értelmezik.
A betüöntődék ujabban ilyen eljegyzési értesitőkhöz való diszitő-ábrákat hoznak forgalomba, melyeknek használata azonban mellőzendő, mennyiben az eljegyzési értesitő is csak ugy szép, ha egyszerü. Papirjában ma már, a papirgyárak által nap-nap után szaporitott óriási választék következtében, rendkivüli fényüzés fejthető ki, de ennek megválasztása egyéni izlése és vagyoni állapota szerint a megrendelő dolga.
Hasonlóan van a lakodalmi meghivóknál is. Itt azonban a szedőnek már több szöveggel van dolga. Rendszerint a szülők hivnak meg és itt is a menyasszony szüleit illeti az elsőbbség. Általában kétféle szövegezéssel szokott előfordulni, egyik mód, hogy mindkét fél a papir egy oldalán hív meg, körülbelül ilyenformán:
Arany András és neje
Jancsó Dénes és neje
t. Czimet és kedves családját tiszteletteljesen meghivják
gyermekeiknek
Emilia és János
egybekelési ünnepélyére, mely f. évi május 2-án d. e.
10 órakor fog az endrődi r. k. templomban megtartatni.
Endrőd, 1903 ápril havában                     
Lehet ilyen alkalommal az aláirás alul is, ugyszintén akkor is, midőn a szöveg oly módon kivántatik, hogy a baloldalon a menyasszony szülei, jobboldalon pedig a vőlegény szülei eszközlik a meghivást, körülbelül igy:
     Özv. Joób Endréné tisztelettel meghivja JULIA leányának
KISS ENDRE
urral f. évi junius hó 3-án	     Özv. Kiss Lászlóné tisztelettel meghivja ENDRE fiának
JOÓB JULIA
kisasszonynyal f. évi junius	
Mindenesetben figyelemmel kell lenni a kiemelendőkre, mindegyiknél; akár fenn van, akár lenn mint aláirás, a szülők neve kevésbé lesz kiemelve; ha egy oldalon hív meg mindkét fél, menyasszony és vőlegény neve emelendő ki legjobban; ha két oldalon történik a meghivás, udvariasságból a meghivó fél családtagja – tehát egyik oldalon a menyasszony, a másik oldalon a vőlegény neve – kevésbé lesz kiemelve, mig a leendő uj családtag neve leginkább kiemeltetik, mert az udvariasság ezt ugy kivánja.
Beosztást illetőleg bőségesek lehetünk, a czimsorok között lehet 1–2 cicerót beosztani, mig a folytatólagos sorok 2–3 térzővel ritkithatók, ilyeténkép ellensulyozván az ilyen munkáknál feltétlenül fontos nagy margót.
A családi eseményekben előforduló nyomtatvány még a gyászjelentés. Leghelyesebb ezek szövegét valamely könyvbetü garmond vagy cicero fokozatából szedni, az elhunyt nevét valamely nagyobb, kétciceros vagy kétmittel fokozat verzáljából, ha az elhunyt czime is fel van emlitve, ugyanazon betüfaj mittel vagy tertia fokozatából veszszük. Az aláirásokat, illetve a gyászoló családtagok felsorolását kétféle módon lehet alkalmazni. Az első mód az (42. ábra), midőn közvetlen a gyászlap kezdetén a szövegben soroltatnak fel, mely esetben ugyanazon betü kapitälchenjével, esetleg verzáljával a legmegfelelőbb, ha azonban a betüfaj olyan, hogy a verzális alkalmaztatását kizárja, más módon, kurzivval vagy félkövérrel szedendők.

42. ábra
Gyászlap; a rokonság a szövegbe szedve
A másik mód, hogy a gyászlap alsó részén, mint aláirások szedetnek, mely esetben valamivel kisebb, de erősebb betüvel szedendők, mint a szöveg. A családi állapot megjelölésére szolgáló röviditések, mint özv., szül., ugyanazon betüvel szedendők, mint a név, a rokonság megjelölése azonban kisebb, a szöveg nonpareille vagy petit betüivel.
Az aláirások sorrendjének megállapitása a rokonsági fok szerint történik. Első hely illeti a hátramaradt hitvestársat, miért is ez legfelül középre jő, ezután a lefelé menő rokonság következik, mint gyermekek, unokák stb., ezek után a felfelé menő rokonság, apa, anya, nagyapa, nagyanya, melyek a középső aláirás jobb és bal oldalán helyeztetnek el, amelyek alá jut azután az oldalági rokonság is, mint testvérek, sógorok, sógornők stb.
Szándékosan utolsónak hagytam az inicziálét, melynek alkalmazása gyászlapoknál mindenkor igazolt, annak tulságos rideg voltát a helyesen alkalmazott kezdőbetü némileg enyhitvén. Alkalmazása ugyanolyan módon történjék, mint ez az illusztrált művek tördelésénél a 30. ábrán van bemutatva.
Gyászjelentések rendszerint a gyászt jelképező ábrákkal láttatnak el, melyek egyszerüen a szöveg felett alkalmaztatnak. Figyelemmel csak arra kell lenni, hogy ezek az elhunyt vallásával összhangban legyenek.
Mig az eddig leirottak csakis a családban előforduló eseményekhez szükségelt nyomtatványok, addig a most következők inkább a kereskedelemben használatosak, amiért is ezeket merkantil-munkáknak neveznek. 
Ezeknek legegyszerübbje a levélboriték. Ez a megrendelőnek czégét és lakhelyét, néha foglalkozását és egyéb adatokat is tartalmazza; minden esetben mérséklendő a szöveg, mert a postai szabály az, hogy ezen szöveg a boriték egyharmad részénél több helyet nem foglalhat el, amire a szedőnek annyival is inkább figyelemmel kell lenni, mert a tipográfiai szabályok szerint még szükebb térre szoritandó, körülbelül a papir negyed- vagy ötödrészére. Ugyancsak postai szabály, hogy pénzküldeményekhez használt boritékon pontozott vonalon kivül semmi egyébféle vonal nem alkalmazható, ami a boriték felmetszhetését akarja gátolni.
Kivitelt illetőleg kétfélekép készithető; lehet a czég a boriték balsarkára szedve, vagy annak egész szélességében. Azonban mindenkor arra kell törekednünk, hogy már használtabb, erősebb betüket szedjünk, mert az enyvezés az ujabb vagy gyenge betüket tönkretenné. Magánosoknak a nevét a boriték záró lapjára (Klappen) is szokták nyomni, apró verzál betükkel. Ilyen esetben jobb betü is használható, mert a nyomás nem jut az enyvezett felületre. A levélboritékon a czimzett nevének felirására szolgáló vonal mindég valamivel feljebb legyen a közepénél.
Ugyancsak kétféleképen készül a levélpapir vagy levélfej, ugyanis sarokra, vagy a papir teljes szélességére. Alakra nézve a levélpapir kétféle negyedrét (4°, quart) vagy nyolczadrét (8°, oktáv). Ennél már több szöveggel van a szedőnek dolga és igy munkálkodásának szabadabb tere nyilik. A sarokba szedett levélfejnél a tulnagy betük kerülendők, mig a papir teljes szélességére készülőnél valamivel nagyobb betük használata indokolt.
Gyakoribb esetben a levélfejeknél ékitmény is alkalmazandó (43. és 45. ábra), ha több szöveggel van dolgunk, ugy könnyebb ékitmény között hosszabb, de keskeny oldalszekrénykében helyezzük el a szöveg egy részét, amit levéllécznek (Briefleisten) nevezünk. Levéllécz alkalmazásánál fontos, hogy ugyanazon betüfajokat alkalmazzuk, melyek a levélfejben dominálnak.

43. ábra
Díszített levélfej a papir egész szélességében

44. ábra

45. ábra

46. ábra
Értesítés a papír egész szélességében szedve
Kisebb levelezéseihez, számláihoz a kereskedelmi világ értesitéseket, memorandumot használ. Rendszerint nyolczadrét-alak szélességében készül, még pedig szintén kétféle módon, ugyanis vagy ugy, hogy a czég a baloldalon keresztben áll, kelet s vonalak pedig szélességben (47. ábra), vagy pedig minden a papir szélességében (46. ábra). Mindenik alakjában felül a tulajdonképeni közlendők megirására szánt vonalakon kivül, a kelet után, czimzettnek és ennek lakhelyének vonal hagyandó. Az „Értesités”, „Memorandum” szavak alkalmazása igen felesleges, mert a nyomtatvány czélját tisztán mutatja.

47. ábra
Értesítés keresztbe szedett czéggel
Több és nagyobb tételek számlázására a memorandum nem használható, erre a czélra már a nagyobb számla készül. Alakját a megrendelő szabja meg. Kivitelét illetőleg körülbelül a levélfejnek táblázattal való kiegészitése. A levélfejen és táblázaton kivül tartalmazza a főkönyvi lapszám beirására való vonalat, a czimzettnek és lakóhelyének való vonalat, továbbá néhány udvarias bevezető sort, amely néha külön oldalon, mint kisérőlevél van nyomva, továbbá a számla rendezésére vonatkozó adatokat. Minden esetben gondolni kell a mesterszedőnek arra, hogy a számla törvényszabta bélyeggel látandó el, miért is az ennek felragasztásához szükséges hely meghagyandó, még pedig ugy, hogy a bélyeg alsó része a beirt számlatétel első sorával teljesen átirassék, mert a törvény azt igy irja elő. Némelykor a számla szövegezése olyan, hogy a levélfej alkalmazása elesik, pl. itt:
SZÁMLA
HORVÁT ÉS HERCEG
divatáru-üzletéből
POZSONYBAN
.............................................
részére
A kereskedelmi világnak, különösen a mai fejlett postarendszer mellett kiválóan fontos reklámeszköze a körlevél. Ennek alakját általánosságban meghatározni nem lehet, mert a modern irányban már magában a papiralakzat megválasztásában is rendkivüliségeket keresünk, ezzel mintegy előre is lekötve annak figyelmét, akinek kezébe ez jut.
A körlevél részei: a levélfej, melynek készitési módját már fentebbről ismerjük; azután jön a keltezés, ami rendszerint – a körlevélnek nem naphoz való kötése miatt – a postabélyegre való hivatkozás, pl. Budapest, a postabélyeg kelte; ezután a megszólitás jön, ami fölött már sok vita folyt, vajjon annak alkalmazása miként helyesebb: ugy bekezdeni, mint a szöveg bekezdéseit? beljebb kezdeni, mint a szöveget és mennyivel? ugyanazon betüvel szedendő-e, mint a szöveg? vagy nagyobb betüvel? A modern irányban ezen vita tárgytalanná vált, mert a megszólitás, a szövegnél nagyobb betükkel szedve, ugy helyezendő el, hogy ez a négyszögesitésre való törekvésünket elősegitse, igy hát lehet azt egészen a sor elejére is szedni, esetleg a kelettel egy sorban, ezt a jobb, amazt pedig a bal oldalon elhelyezni, vagy lehet azt kezdőbetü-szerüen a szöveg első soraiban is elhelyezni.
Azon esetben, ha egyszerüen a szöveg fölé teszszük a megszólitást, a rendes bekezdésnél jóval beljebb kezdendő és a szövegnél nagyobb betükkel szedendő.
A megszólitás után a tulajdonképeni szöveg következik, melyeknél a fontosabb rész külön czimsorként kiemelendő. Ilyen körleveleknél óvakodjunk a tulságos sok külön sorba szedett czimektől, mert ez nemcsak a hatást rontja, hanem elősegiti azt is, hogy az olvasó a czimsorok által eléggé tájékozva érezvén magát, a szöveg többi részét el sem olvassa. Elegendő, ha a legfontosabb részt veszszük külön czimsorba, mint pl. czégalakulásnál a kereskedő, iparos vagy gyáros czége, lakváltozásnál az uj lakhely megjelölése. Egyebek mindig a szöveg folytatólagos soraiban emelendők ki mérsékelten.
A szöveg után következik az aláirás, sok esetben a körlevél kibocsátójának facsimileje, azaz kézzel irott aláirásának a nyomtatás czéljaira elkészitett kliséje. Az aláirással is igyekezzünk mindenkor négyszögesiteni.
A körlevelekhez veendő betüket illetőleg – ugy a körlevelek sokfélesége, valamint a betüöntődék által forgalomba hozott betük nagy tömege miatt – szólni nem lehet, ezzel mindig a viszonyokhoz és az adott körülményekhez kell alkalmazkodnunk.
Igen kedvelt körlevelekhez az u. n. irógépbetü, mely – mint neve is mutatja – az irógépek betüit és az ezen gépekkel irott leveleket igyekszik utánozni. Ismert dolog ugyanis, hogy az olvasó a nyomtatott reklámot nem igen kedveli, bizonyos előitélettel veszi kezébe az ilyen reklámokat. Ezen okból az irógép-betükkel készülő körlevélnek azon illuziót kell kelteni, hogy az irógépen lett lekopogtatva, miért is helytelen, ha a megszólitást, vagy a feltüntetendő részeket másfajta betükkel szedjük, sőt hibás, ha az aláirást másféle betüfajból szedjük. Mindehhez elég – hiven a géppel irott levelekhez – ezen betük verzálisa; az aláirásokhoz facsimile bátran használható, mert ez esetben ugy néz ki, mintha kézzel lenne aláirva. A sorok végén inkább üresség hagyandó, mintsem azok egyenlő szélességüekké erőltessenek; az irógépeken irott leveleknek is megvan ezen sajátosságuk. 
A körleveleknek egy másik alakja az előfizetési felhivás, melyben a szerző könyvét kivonatosan ismerteti, hogy kiadandó munkájához előfizetőket szerezzen, amiért ahhoz gyüjtőivet csatol. Az előfizetési felhiváson a levélfejet a könyvczim csoportos elhelyezése helyettesiti.
Legtöbb fényüzést a kereskedelem és ipar a czégkártyán fejt ki, mely az illető czégnek mintegy névjegye. Ez is háladatos munka, amennyiben pompa kifejtésére igen bő alkalom nyilik. Rendszerint kartonlapokra készül, melyeket a gyártás ma már töméntelen változatban hoz forgalomba. A czégkártyán a fősor a czég neve, kisebb czim a lakhely, meg a foglalkozás. (Mintául lásd a kék papirra ragasztott mellékletet.)
Szokásba jött ma már az árjegyzékeknek a legmesszebb menő pompával való kiállitása. Szükségessé teszi ezt azon körülmény, hogy a közönség nap-nap után igen sok ilyen reklámszerü nyomtatványnyal lesz elhalmozva; hogy a köznapiasság keretén kivül essék, hogy a szemlélővel már első pillanatra megkedveltessék és annak megőrzésére ösztökélje, igyekeznek azt – esetleg tetemes költség árán is – a legdiszesebb köntösben, a legszebb kiállitásban a közönség elé hozni.
Ezen munkánál a már fennebb ismertetetteknek igen jó hasznát veszszük, amennyiben az árjegyzék nagyon közel áll a könyvkészitéshez és – mint már emlitve volt – többé-kevésbé illusztrált mű, ettől csak annyiban különbözik, hogy az ábrák elhelyezésével kezünk jobban meg van kötve.
Árjegyzékeknél igen czélszerü minden oldalról a felragasztott ábrákkal vázlatot késziteni, kivéve azon esetet, midőn az árjegyzék az áruczikkeknek és áraknak egyforma felsorolásából áll, mely esetben, épugy mint a könyvnél, elegendő két szemben levő oldalnak egyszerü vonalakkal való megrajzolása.
Az árjegyzék minden esetben élő oldalczimmel látandó el, mely oldalczimnek sorát a meglehetősen feltünően szedett czég neve és lakhelye képezi, már csak azért is, hogy igy a czég minden oldalon ujból a szemlélő szeme elé kerül. Fontos ilyen élő oldalczim alkalmazása azért is, nehogy a versenytársak a kerülő uton megszerzett árjegyzéket saját czéljaikra felhasználhassák. Azon okból, hogy esetleg ezen árjegyzék az oldalczim eltávolitása után hasonló visszaélésekre alkalmatlanná legyen, az árjegyzék-oldalakat be is szokták keriteni, mely czélra legalkalmasabb a vonal pl. igy:
HALÁSZ ISTVÁN GÉPGYÁRA BUDAPESTEN	
Elővigyázatból néha minden oldalra szines alapnyomásként a czéget alkalmazzák.
Ha az árjegyzék oldalainak számozása ilyen bekeritett oldalnál felül nem volna elhelyezhető, akkor alul alkalmazandó, de okvetlen a vonalon kivül, ettől egy-két térzőnyire, középen.
Az árjegyzékeknél a feltüntetendő sorok okvetlen nagyobb, erősebb betükkel szedendők; felsorolásnál az áruczikk (Schlagwort) félkövérből szedendő, a sürün előforduló röviditések hiven az általános szokásoknak alkalmazandók, pl. m (méter), K (korona), f (fillér). Megkülönböztetésül azon számoktól, melyek esetleg az árut jelzik, vagy a méreteket stb. mutatják, az árak a rendesnél kövérebb számokkal szedetnek.
Azon esetben, midőn egyszerü négyzetpontokkal történik a kipontozás, ezen pontok függélyes vonalban szorosan egymás alá essenek, igy
Orsó-czérna, Clark-féle, 12 drb. . . 	2.–	
Pamut, D. M. & Co., 1 doboz . . . . 	3.50	
Igen czélszerü azonban, ha a pontokat is szedjük, hogy két pontot szedjünk, nemcsak a munka külseje mutatósabb ezzel, hanem a nyomó munkáját is megkönnyitjük. A fennebbi sorok ez esetben igy néznek ki:
Füge, pugliai, 100 kilogramm  .. .. .. 	24.–	
Füge, hordónként .. .. .. .. .. .. .. .. .. ..	16.–	
Legszebb és legczélszerübb azonban a betüöntődék által a betütest négyzetére (Geviert) öntött ugynevezett háromvonalas pontok alkalmazása, a melyeket ugy szedünk, hogy minden második sor áll egymás alatt (geschränkt), igy:
Ólompir, elsőrendü ... ... ... ... 	–.28	
Ólompir, másodrendü ... ... ... 	–.22	
Satinober ... ... ... ... ... ... ... ... 	1.40	
Az árjegyzéknek egyik rokonalakja a prospektus, mely körlevél alakjában, az áruczikknek reklámszerü ismertetésével foglalkozik, miért is helyesen inkább reklám-körlevélnek nevezhető ez. Miután nem levélszerüen egyes személyek, hanem árjegyzékszerüen többeknek szól, kiállitása dusabb diszitésü, mint a körlevélé és inkább megközeliti az árjegyzéket. A Kner Izidor-féle több szinben nyomott melléklet ilyen reklám-körlevél feje.
Körülbelül árjegyzéket képez a vendéglősöknek étlapja is, miért is ennek szedése azonos az árjegyzékével.
Több munkát igényelnek már az értékpapirok, minő a váltó, a részvény, kötvény, záloglevél, sorsjegy, néha a nyugta és utalvány. Ezek minden esetben legalább is annyi szinezést igényelnek, hogy a szöveg alá alap lesz nyomva, miről a szines nyomásnál bővebben van szó. Szedését illetőleg megjegyzendő, hogy ezeknél a legtöbb és legkomplikáltabb diszités megengedhető, mert ezzel – épugy mint az alapszinezéssel – az utánzást megnehezitjük.
Igen diszes kivitelben készülnek rendesen a diszoklevelek; minden esetben több szinben, a legnagyobbszerü diszitéssel. Itt kiválóan fontos, hogy keret és szöveg összhangban álljon, a diszoklevél czélja vagy a diszoklevél birtokosa kellő módon kitüntettessék.
A báli meghivók már nem kereskedelmi nyomtatványok, kiállitásukra csin, illetőleg suly fektetendő. A mesterszedőnek igen háladatos tér, mert kevés diszitő anyaggal, esetleg egy-két megfelelő diszitő ábrával a legszebb hatást érheti el. Egyazon faju betük különféle fokainak használata a modern soresés szabályai szerint igen jó benyomást tesz (48. ábra).

48. ábra
Meghívó modern kiállításban, eredetije két színben lett nyomva
A mulatságokhoz belépő-jegyek is szükségesek, melyek kisebb alakuak bár, mégis csinos kivitelben, izlésesen készitendők; továbbá tánczrendek, melyek legtöbb esetben nem könyvnyomdai eljárás utján a legpompásabb kivitelben készülnek és csupán a tánczsorozat lesz apró betükkel benyomva.
Hangversenyekhez még műsorra is szükség van. Szintén igen diszesen készülő nyomtatványok, melyeknél, ha a ma irányadó négyszögesitést tekintetbe veszszük, legczélszerübb azt ugy szedni, hogy a hangverseny pontjának czime kövérebb betüvel, a műfaj a rendes szövegbetüvel, szerző neve kurzivval, mig az előadóé kapitälchennel szedendő, igy pl.:
1. Tannhäuser. Opera Wagner Richard-tól.
        Énekli ZSIGMONDY IRÉN k. a., zongorán
        kiséri ABLAKA GÉZA ur.
Minden pont első sora teljes szélességre szedendő, a következő sorok mérsékelten beljebb kezdendők.
Lehet ugy is késziteni, hogy az előadó előtt fenmaradó szöveg az árjegyzéknél emlitett módon kipontoztatik.
2. Kakasülőn. Vig monolog, irta Gabányi Á.
        Előadja … … … KISS ENDRE ur.
Néha a pontozat czime nagyobb betüvel szedve külön sor, a többi apróbb betüvel alája jön, mely esetben azonban a pontozat sorszáma ugyancsak azon kisebb betüvel szedendő, mint a többi, pl. igy:
8. A testgyakorlat mint életmentő
        Élettani felolvasás a mindennapi életből. Irta Pápay Endre gymnasiumi tanár. 
        Felolvassa LIBÉNYI ENDRÉNÉ urnő.
Beosztást illetőleg megjegyzendő, hogy az egyes pontok sok üres helylyel választandók el egymástól, legalább is két-háromszor annyival, mint a sorközök ritkitása, tehát ha két térzővel ritkitunk, akkor a pontok körülbelül egy ciceróval választandók el egymástól.
Ennyiben leirtam néhány mestermunka készitési módját, mielőtt azonban tovább mennék, még néhány általános tudnivalóról kell emlitést tennem.
A betüöntődék napjainkban a diszitő ábrák – vignette – oly nagy tömegét hozzák piaczra, hogy minden munkához alkalmas, igen hatásos diszitő anyag áll ezekkel rendelkezésünkre. Természetes dolog, hogy ilyen ábra mindenkor az alkalomnak és czélnak megfelelően, a betük és ékitmények stylusához illően választandó meg. Ennek könnyü az alkalmazása és a munka kiállitását rendkivüli mérvben emeli, egyedüli hátránya, hogy nem sokszor alkalmazható, mert unottá válik; ugyanis alkalmazásával nagyobb mérvü változatosság nem érhető el.
Az ujabban forgalomba hozott modern betük legtöbbje a régi irott könyvek betüit utánozván, az ott divott összeirt betüket egybeöntött betükkel – ligaturákkal – igyekszik helyettesiteni, ilyen ligaturák a következők:

Sajna, ezek nem a magyar nyelv sajátosságai szerint készültek, hanem inkább a német nyelvnek két betüből álló, azonban együtt kiejtett hangzói, miért is ezeknek alkalmazása legfeljebb csak a németes tulajdonneveknél indokolt, egyebütt a magyaros munkákban nem.
Ugyancsak a mesterszedő munkájába vág a hirdetésszedés, azonban itt már nemcsak időben van megkötve a szedő keze, amennyiben az ujság rövides megjelenési ideje a kidolgozásra kevés időt hagy, hanem az alakban is, mert az ujság hasábjainak szélességétől el nem térhet, magasságban pedig a megadott sormagasságot pontosan be kell tartani.
Hirdetésszedésnél a feltünést kell keresni, hogy a hirdetés megkapó volta által az oldalon elhelyezett többi hirdetésekből kiváljon, hogy bizonyos kiemelkedőbb részletekkel az olvasó figyelmét az első pillanatra megkapja. E czél érdekében ma már sok esetben a művész irónjához fordulnak és gyakoriak ma már a művészkezektől származó ujsághirdetések (49. ábra). Leghatásosabb feltüntetési eszközök a sok fehérség (50. ábra) vagy a sok feketeség alkalmazása; természetesen hatását veszti ez eszköz, ha egyazon oldalon tulsok a fehérség, vagy tulsok a feketeség, ezeknek kellő változatban kell csoportosulni. A fekete hirdetések igen sokszor alkalmazott módja a negativ szöveg, azaz mikor fekete háttérben fehér a betü, de ez csak ugy helyes, ha a hirdetésben kevés a szöveg és elég nagyok lehetnek a betük, mert az apró betük elmosódnak. Készitési módja többféle; egyik az, hogy ólomba lesz metszve rajz vagy levonat után (lásd alapmetszésnél), a másik az, hogy fényesre csiszolt fémfelületre pépszerü stereotyp-ragasztó anyaggal felrajzoljuk a kivántakat és erről rendes stereotypiáló eljárással lemezt öntünk; a legegyszerübb és legczélszerübb eljárás ugyan az, ha fényképészeti uton horganylemezt készittetünk.

49. ábra
A Gutenberg-gyujtó rajzolt ujsághirdetése

50. ábra
Vonalkeretes újsághirdetés nagy üres térséggel
Hirdetésekhez mást, mint különféle vastagságu vonal-, vagy vonalszerü keretet alkalmazni téves. Betükből az egyszerü, de nem tulságosan vastag betük választandók. Határozottan kerülendők az árnyalt, vagy diszitett betük; egyszerü, könnyen olvasható, nem tulságosan fekete betük adják a legszebb hirdetéseket.
Miután a hirdetés szövegének csoportositásában a szedőnek sokkal szabadabb tere van, mint bármi egyéb munkában, mert itt a megrendelő még nem befolyásolja annyira a kiállitást, lehetőleg kevés czimsorok szedendők, amiből azon előny származik, hogy a tulajdonképeni szövegcsoportokhoz nagyobb betüket vehetünk. A hirdetések szedéséhez az idő nem áll olyan pazarul rendelkezésre, mint egyéb mestermunkákhoz, miért is ornamentális diszitések mellőzendők, hanem inkább különféle vastagságu vonalak, de cicerósnál sohasem vastagabb használandók keretül. A betüöntődék által forgalomba hozott ugynevezett hirdetés-keretek nem egyebek értéktelen, igen ritka alkalommal használható lim-lomnál; hanem a forgalomba hozott különféle élénk rajzu, mozgalmas vonalak, minő pl. a barokk-vonal, e czélra kitünően megfelelnek.
Azon czélt, hogy az olvasónak figyelme a hirdetésre rátereltessék és elolvasására ingereltessék, igen sokszor ugy véljük elérhetni, ha kevésbé fontos részeket igen erősen kiemelünk, igy pl. a Gutenberg-gyujtónak az első öt oldalon alul elhelyezett hirdetésében a „Szaktársak” szó.
Természetesen itt hirlapi hirdetésekről van szó, ami ugyan a hasontartalmu hetilapok hirdetéseire is mérvadó. Kivételt képeznek a szépirodalmi lapok, melyek több figyelemmel, némi ornamentális diszitéssel is készithetők.
Igen jól teszi ugy a hirdetésszedő, mint a mesterszedő, ha a kezeügyébe akadó jobb munkákból gyüjteményt készit magának. Az ilyen gyüjtemény igen becses és hasznos tanulmányi anyagot képez.

MESTERMUNKÁK NYOMÁSA, SZINEZÉSE.
A könyvnyomtatásnak a fennebb vázolt szedéstechnikája csak egyik része, másik sokkal fontosabb része a nyomtatás. Fontosabb nemcsak azért, mert a szép nyomás igen sok esetben a hibásan megszedett munkát is helyreüti, de különösen azért fontos, mert a nagyközönség a szedés többé-kevésbé művészi voltát megitélni csak ritkán tudja, mig a nyomás szépsége, tisztasága rögtön szemébe ötlik, átérzi.
Épugy, mint a mesterszedésnél nem lehet egész részleteiben a technikai eljárásokat leirni a tulságosan széles munkakör miatt, még kevésbé lehetséges az a nyomásnál, hol tudvalevőleg más-más nyomást igényel a különféle gyártási eljárással készitett nyomó-papir, simitott papir, a krétafelületü műnyomó-papir, a meritett papir stb. De nemcsak a nyomásban igényel mindegyik más-más kezelést, hanem a festékkezelésben is: a krétafelületü papiron vékonyabb festékréteggel – szaknyelven kevesebb festékkel – is kellően fedve van a nyomott felület, mig a meritett papir már sokkal több festéket kiván. De nemcsak ebben, hanem magában a festékekben is végtelen sok változat van; más kezelést kiván a nyomásnál a föld-festék, minő pl. a barna festékek nagyrésze; mást a koromfesték, minő a jobb minőségü illusztrácziós festék; mást a kátrányfestékek, minő a közönségesebb fekete festék és a szines festékek egy része; mást a vegyi festékek, minő a szines festékek másik nagy része.
Azért is már a mestermunkák tervezésénél segitségül veendő a nyomó, akinek e téren való bő tapasztalata elejét veszi a készités közben esetleg beállható nehézségeknek, kellemetlen akadályoknak.
Általánosságban csak annyit vélek szükségesnek megjegyezni, hogy minden munka természetének megfelelő, nem tulságos és nem kevés festékezéssel, a legtisztábban, a legszebben nyomandó, amit csak a leggondosabb egyengetéssel, a festékes vályu és kés legpontosabb szabályozásával érhető el. Betük, melyek amugy is agyonnyomottak vagy csorbultak, azonnal kicserélendők, mert ezek egyengetésével az időt pazarolni csak felesleges pocsékolás.
Megismételve a fennebbiekben a mesterszedésnél felsorolt munkálatokat, lássuk a nyomásnál minő különösebb intézkedéseket igényelnek azok. A könyvek készitése a legáltalánosabb munka és ezen ismeretek a nyomó tudásának alapját képezik, mert a nyomásnál minden munka körülbelül hason eljárás alá esik, teszem azt: az alakzat megállapitása ugyanolyan a könyvnél, mint az árjegyzéknél.
A lemezen levő könyvformánál a nyomónak első dolga az alakzat megállapitása, aminél a szedő által készitett vázlat hasznos szolgálatot tesz, mert körülbelül igy állitjuk az oldalakat a papiron. Ugyanis a nyomó is figyelembe veszi, hogy a páros és páratlan oldal szorosan összenőtt ikertestvér, miért is a kettő közelebb jut egymáshoz, tehát a hátba (Bund) kevesebbet oszt be; a könyv szélei még kötésnél a könyvkötő által körülmetszetnek, azért kivül több margó marad, azonban a fejnél (Capital), valamivel kevesebb, hogy az oldal kevéssel feljebb álljon, mint a papir közepe. Az alakzat hasonló megállapitása a legtöbb mestermunkánál azonos.
Ideiktatom meg az illusztrácziós művek nyomásáról irottat ugy, amint az a Grafikai Szemle 1903-iki februári számában megjelent:
Zárólemezen van a nyomtatandó illusztrált mű első formája, az egyengetendő, nem csekély számu ábrákkal: a gépmester tudásának próbaköve.
Bizony próbakő, mert az illusztrácziók nyomása – legyen az bármely uton nyert ábra – nagy gyakorlatot, türelmet és tudást igényel.
Mig a szedőnek teljesen mindegy, hogy bármely eljárással nyert ábrát helyez el a szedésben, addig a gépmesternek egyikkel több, másikkal kevesebb dolga van. Aránylag legkönnyebb a fametszetekről galvanoplasztikai uton nyert ábrák nyomása, azután a sorrendben a fametszet következik, végül legnehezebb a kisebb-nagyobb szemcsékből (raszter) álló autotypiák egyengetése és nyomása.
Magának a többé-kevésbé ábrákkal telt formának megzárása is több gondot igényel más formáknál, mert felületes zárásnál az örökös piszkolódással igen sok kellemetlenségnek teszszük ki magunkat.
A gép festékező részei, mint feladó hengerek, festékdörzsölők, festékvályu stb. – különösen autotypiáknál – gondosan és legpedánsabban megtisztitandók. Mást, mint az ugynevezett illusztrácziós festéket megkisérelni, csak felesleges festékpazarlás, időveszteség. E festékek a gyárak által már e czélra szükségelt keménységben, finomságuk szerinti kellő feketeségben és az eredményre nagyon előnyös fénynyel gyártatnak.
A jól kipróbált és jónak elismert festék az illusztrácziók nyomásánál nagyon fontos.
Igen czélszerü és a nyomás nagymérvü könnyitése az, ha az illusztráczió külön és a szöveg is külön nyomatik. Magára a nyomás végeredményére is nagy hatással van ez, amennyiben az illusztráczióknál igy sokkal szebb és jobb képet kapunk, de igen hasznos a gépre is, mennyiben a nagyon különböző erőt igénylő szöveg- és illusztrácziónyomással a gép nem terheltetik tul.
A bezárt formában az első munka az ábráknak betümagasságra való pontos alárakása, a mi czélszerüen kemény kartonlapokkal történik. Az esetben, ha az ábra külön formáról lesz nyomva, igen czélszerü a stereotyp-lemezek nyomtatásánál ismert vastalpakról nyomni. Ez is a nyomás nagymérvü könnyitése, mert a vastalpak – ellentétben a faalappal – nem ruganyosak.
Ezen most emlitett betümagasságra való kiegészités időkimélés czéljából ugyan jóval előbb, az ábráknak még a szedésben való elhelyezése előtt is elkészithető, mégis a zárólemezen utólag megvizsgálandó, hogy megfelelően készült-e el ez a munka.
Ugyancsak előre készitendő minden ábráról vékony, nem tulságosan kemény, simitott papirra négy-öt tiszta levonat a végett, hogy a gépmester esetleges üres idejében az ábrák egyengetését előre megkezdhesse.
Magára a nyomó-hengerre (Cylinder) minden ábrás forma előtt uj, a rendesnél valamivel keményebb és erősebb huzatot (Kaschirung) készittetünk.
Ha már minden előzetes munka a legnagyobb óvatossággal rendesen elkészült, a formát gépbe helyezzük és arról első levonatot veszünk.
Az ábrák első lenyomata – különösen autotypiánál – még nem mutatja azt a lágyságot, azt a plasztikai hatást, amire az ábrázoló művész törekedett; az alakok perspektivája hamis, elmosódottak, gyengék, a sötétebb részek foltosak; autotypiáknál a szemcsék durvák, piszkosak, az ábrát csak gyengén mutatják. A gépmester dolga ezen hibákon egyengetés által segiteni.
Az egyengetés első része abból áll, hagy a fennebb emlitett négy-öt levonat egyikét – még pedig minden ábráról külön – az egyengető iv alapjául veszszük. A többi levonatokból kivágjuk a sötétebb részeket négyszer és igy a kép különböző árnyalatainak megfelelően, háromszor, kétszer, egyszer és ezeket a kivágásokat az egyengető ivnek meghagyott teljes ábra-levonat azonos helyén felragasztjuk. Az igy felragasztott levonatok a világosság felé tartva, a nyomandó illusztrácziónak mintegy árnyképét adják.
Tán felesleges megemliteni, hogy ezen munka ugy a kivágásnál, mint az egyes részek felragasztásánál a legnagyobb pontosságot igényli. A legkisebb eltérés nemcsak meddővé teszi a gépmester munkáját, hanem a kivánt eredménynek éppen az ellenkezőjét adja. Ez az eljárás az ugynevezett erőegyengetés (Kraftzurichtung).
Magánál a tulajdonképeni nyomásnál ezt az előegyengetés előzi meg. Ugyanis a nyomóhengerre történt levonatra az erő-egyengetés felragasztatván, az ábrák hátterének világosabb részei, ugyszintén az elfutó részek, a szélek, az erősebb nyomás elkerülése végett a szükséghez mérten kivágatnak.
Az elő-egyengetés felragasztásánál szintén nagyon fontos, hogy az a megillető helynek pontosan azon részére jusson, mert nem kellően pontos felragasztásnál egész munkánk kárba vész.
Ha a szöveg az ábrával együtt lesz nyomva, mindenkor előbb a sokkal több időt és figyelmet igénylő ábra egyengetendő.
Az ábrák mindenkor a rendesnél jóval erősebb nyomást igényelnek, amiért csakis erős szerkezetü gépen lehet pozitiv eredményt elérni. De nemcsak a gép, festék, hanem a papir is nagy szerepet játszik az illusztrácziók nyomásánál; csakis erősen simitott papiron lehetett ábrát szépen nyomni.
Az elő-egyengetés befejeztével – a szöveges résznél ennek egyengetése után – eddigi munkánk ellenőrzéseül levonatot készitünk magunknak, melyen azt behatóan megvizsgáljuk. Minden esetleges hiányokat pótolunk és a továbbiakban ugy járunk el, mint egyéb nyomandók egyengetésénél.
A tulajdonképeni illusztráczió-nyomás a fennebbiek szerint tehát három részre oszlik: az erőegyengetésre, az elő- (első) és az utó-egyengetésre. Minden gépmesternél más-más szokás van; van, ki megelégszik a két iven való egyengetéssel, de van olyan, aki harmadik sorban is egyenget. Szerintünk ez az egyengetendő forma természetétől függ. Ha van is minden gépmesternek szokásokon, tapasztalatokon alapuló némi eltérése, végeredményében minden eljárás egy.
Ujabban a kivágással és erő-egyengetéssel járó babramunkát mechanikai uton, különféle eljárásokkal próbálják könnyiteni és ugy a kisérletezők, mint a már bejelentett és engedélyezett szabadalmak száma nem csekély, ámbár a gyakorlati életben egyik sem mutat fel nagyobb eredményt, egyik sem tett eddig nagyobbmérvü elterjedésre szert.
Ilyen eljárást kétféle alapelméleten alapulót ismerünk. Egyik az, midőn az erő-egyengetés fotomechanikai uton lesz a rendesnél jóval mélyebbre maratva az ugyanazon képről történt fölvételről és az igy nyert lemez az ábra lemezének alsó részéhez forrasztva és sajtolva, ilyeténkép a sötétebb részek jobban kidomborodván; ezt az alapelméletet többen vették át a feltalálók közül, ugyszintén ama eljárást is, hogy az egyengetés az ábra negativjáról fényérzékeny ruganyos anyagba – pl. preparált zselatinba vagy czellulozeba stb. – lesz másolva és maratva. Ismétlem, hogy ezen eljárások egyike sincs még kipróbálva és ha egyike-másika némely helyt tán használatos is, tökéletes volta vagy előnye, szemben a kézi egyengetéssel, nagyon kétséges.
Meginditás előtt még a festékvályu csavarjai, a festékdörzsölő és felhordó-hengerek járása kellőképen szabályozandók.
A már meginditott illusztrácziós mű nyomás közben továbbra is mindvégig a gépmester osztatlan, legéberebb figyelmét igényli nemcsak a boszantó piszkolódás elkerülése, hanem a festékezés és nyomás egyenletessége miatt is.
A már megnyomott ivek gondosan szétrakandók, vagy minden iv közé papir teendő, mert a jóval vastagabb festékréteggel nyomott ábra könnyen lehuzódik.
Meg kell itt emlitenem a festékgyárak által ujabban forgalomba hozott azon festékeket, melyeket kéttónusu, dichromotypiai stb. elnevezés alatt gyártanak. Ezek kiválóan autotypiai vagy egyéb eljárás utján nyert olyan ábrák nyomására alkalmasak, melyeken a sötétebb és világosabb árnyalatok sürün váltakoznak. Ezen festékek ugyanis azon sajátsággal birnak, hogy azon látszatot keltik, mintha az ábra két szinben – egy alap- és egy konturszinben – lett volna nyomva. (Lásd a mellékletet.)
Mig a könyvnek részletei a szedőnek több munkát adnak, addig a nyomónak azzal mindvégig egyformán van dolga. Még a boriték-czim is hasonló eljárás alá esik, azzal a különbséggel, hogy az alakzat megállapitásánál a könyvhátat is meg kell állapitania és ezt is a formába venni. A könyvhát, ha a könyv hosszában van szedve, mindig alulról felfelé induljon.
A többi felsorolt mestermunkánál csak imitt-amott akad megjegyezni való. Igy a névjegynél, ha az egyes sor, ugy valamivel feljebb álljon, mint a papir közepe, ha több sor, a sorok összessége, nem pedig – mint némely helyt szokás – a név álljon középen. Általában, mikor a papiralak közepére nyomandóról van szó, mindig ugy értelmezendő, hogy valamivel magasabbra, mint a középvonal, mert a szem igy látja azt középen állónak.
Levélboritékoknál a nyomó figyelemmel legyen az enyvezésre és szabályos egyengetéssel igyekezzék elkerülni azt, hogy az ilyen enyvezett részre eső vonalak, betük tönkre ne menjenek és azok a papiron erősebb, feketébb nyomással ne zavarják az összhangot.
Egész szélességbe szedett levélpapirnál mindhárom oldalon egyenlő margó maradjon, azaz oldalt középre nyomva, felülről ugyanannyi szélt hagyunk, kivéve azon esetet, midőn a sorok tulságosan keskenyek. Sarokra nyomott levélfejnél ez két oldalon legyen igy, azaz a baloldalon és a felül levő margó legyen egyforma.
A kereskedelmi nyomtatványok jó része, igy pl. a számla, memorandum stb. igen sok esetben másolható festékkel lesz nyomva. E festék, különös természeténél fogva, a legnagyobb óvatosságot igényel a munkánál. A legtökéletesebben megtisztitott gépbe, ha e festék belekerült, semmiféle mosóanyaggal, mint terpentin, benzin stb. sem gépet, sem hengereket érinteni nem szabad, mert a festék elzsirosodván, nemcsak másolhatlan, de teljesen hasznavehetetlen is lesz. Most már mosáshoz csak borszeszt (spiritusz) használhatunk. A festékező hengereket néhány csepp glycerinnel puhitjuk meg, ugyszintén ezzel higitjuk a megkeményedett másoló festéket is. A másolható nyomáshoz használt festékező hengereket, a másoló festékek dus anilintartalma miatt, egyéb munkákhoz használni nem tanácsos.
Természetes, minden munkához jóminőségü festék használandó. A jóminőségü festék, daczára magasabb árának, gazdaságosabb, mint az olcsó, mert fedőképessége intenzivebb lévén, a fogyasztás sokkal kisebb, mint az olcsóbb minőségüből.
Áttérve a szinezésre, a következőket kell tudni: A teljesen kész szedésről fekete szinben több levonat készitendő, hogy igy a szinezendő sorok, ékitmények állásáról, helyéről a továbbiakra pontos méretünk legyen. A szedő most már annyi formára bontja szét a szedést, ahány szint a nyomóval együttesen megállapitott. Fontos az, hogy pontos számitással töltse ki azon részeket, melyek a másik szin helyét képezik; mindenkor azon legyen, hogy bár lehető nagy darabokkal töltse ki ezen üröket, de azért mégis mindenüvé legalább egy-két térző is jusson, hogy ha esetleg a gépben valami változásra volna szükség, ne kelljen a nagyobb ürpótlókat még előbb kisebb részekre bontani. Különösen ott, hol több sor helyét kell kitölteni, tegyünk esetleg több térzőt, mert a sorok rendszerint kivetnek, amit a szinekre bontott formánál csak igy ellensulyozhatunk.
A szines nyomás előtt a gép mindenkor a legnagyobb pontossággal és figyelmességgel tisztitandó meg. Igen czélszerü a szines nyomásokhoz külön hengereket készletben tartani, de ez esetben is czélszerü, ha világosabb szinekkel akarunk nyomni, a gép festékező részeit ezen világos szinnel bedörzsölni és ujból megmosni. Ha ezen műveletet többször ismételjük, ugy biztosabban elérjük a szándékolt szinárnyalat eredetiségét, tisztaságát.
A nyomtatást mindig azon szinnel kezdjük, amely legjobban megmutatja a többi szinek helyét. Igy pl. a HEINR. HOFFMEISTER-féle hirdetésben előbb a violakék szin lett nyomva, azután a vörös, mert forditva bajosabb lett volna a vörös szinnel nyomottakat a megfelelő helyre juttatni. Ugyanezen eljárás követendő akkor is, ha alapszinek használtatnak, igy az ANGER JÓZSEF ÉS FIAI hirdetésben először a vonal-keret, azután az alap, majd a zöld szalag és végül a fekete szöveg és ábra nyomatott. Ha több szint nyomunk, szintén figyelembe veendők a fennebb mondottak. Igy pl. a DESSAUER ÉS MÁRKUS-féle hirdetésben először nyomatott a zöld keret, mert ez mutatja az egésznek a papiron való helyzetét, ezután nyomatott a barna szöveg, végül a violavörös szinü inicziálék és kiemelt részek.
A szinezés technikájának igen hatásos eszköze az alapnyomás, azaz mikor a szedés kisebb-nagyobb része alá más szint nyomunk, mintegy a papir szinét változtatva meg. Lehet ezen alapnyomás keretdarabkákból összeszedett forma, vagy lehet lemez is, amiről később külön fejezetben lesz szó, mindenesetben azonban olyan szin választandó, melyen a reányomottak intenzivebb szinnel nyomva kellőkép érvényesülhessenek. A szintechnika mai haladott állásában elitélendő a régente annyira keresett bágyadt alapszinezés, sőt ellenkezőleg, legyen az élénk, mert csak igy érhető el azzal kellő hatás. A festékgyártás nagymérvü és folyton haladó tökéletesbitése lehetővé teszi, hogy a legsötétebb szinezésü papiron, mint pl. e könyv boritékja is, lehet alapszinezéssel kedvező szinhatást elérni, de csak intenziv szinekkel.
Szinharmóniáról, szinek áttetszőségéről és fedőképességéről irni nem tartozik ide, de fontosnak látom néhány technikai fogást ismertetni, melynek ugy a mesterszedő, mint nyomó alkalomadtán nagy hasznát veszi.
Elsőben is a már közismert és általánosan használt háromszin-nyomásnak azon ismert tulajdonsága, hogy a sárga, kék és vörös szineknek különböző árnyalatban való egymást fedése a legmesszebb menő szinváltozatot, szinpompát eredményezi, igen czélszerüen kihasználható, nemcsak ilyen háromszinü diszitő ábrák alkalmazásával, hanem a formában levő egyéb szinezendőknek e három szinben való ügyes elosztásával is.
De nem csak ezen három szin, hanem valamennyi nyomdai szin hason kihasználásával is a legmeglepőbb eredmény érhető el.
A szemre igen kedvező hatással vannak az intarzikus betük és keretek harmonikus szinben való nyomása. Intarzikusnak nevezzük az olyan betüt vagy keretet, melynél a fehér belső világosságot vonalak határolják.
Az ilyen intarzikus betük gyakran félig árnyaltak, ami kellő szinezéssel nem kevésbé emeli a hatást, mint a JOHANNISBERGI GÉPGYÁR hirdetésében a fősor; ugyancsak e hirdetésen a keret két szinben nyomott intarzikus ékitmény.
Sorok árnyalását ugy is lehet elérni, ha egyforma vastagságu verzál-betüket (pl. Steinschrift) először valamely alapszinnel, majd erre közvetlen valamely intenziv szinnel, de körülbelül féltérzővel errébb és feljebb nyomjuk, amit szaknyelven vibrirozásnak nevezünk.
Kisebb példányszámoknál a bronz-nyomás, különösen pedig az aranybronz igen kedvezően alkalmazható; azért kisebb példányszámoknál, mert igen sok babrával jár és nagyobb példányszámoknál ritkán fizeti ki magát. Ma már ugyan – kevés eredménynyel – próbálkoznak bronzolást pótló festékekkel is. Ha bronznyomást alkalmazunk, feltétlenül ezzel kell a nyomást kezdenünk és csak ennek kellő megszáradása, a felesleges bronzpornak letakaritása után a többi szin nyomását folytatni. A bronznyomásra jól fedő festékekkel – de csak annak teljes megszáradása után – igen szépen lehet nyomni.
Igen egyszerü és nagyhatásu eszköz az irisnyomás, magyarosan szivárvány-nyomás. Ezt ugy érhetjük el, hogy hengeres festékező készüléknél a henger ide-odajárását, tégelyes sajtóknál pedig a festékező tégely körfordulását meggátoljuk, a festéktartóba az előre megállapitott szineket – legszebb a piros, sárga és kék – vékony elválasztó-falakkal (Klotz) ugy helyezzük el, amint azt a nyomandó formára felhordatni kivánjuk, pl.
–––	Piros	Sárga	Kék	–––	
A világos szineknek, minő a sárga, több hely hagyandó, mivel a festékek egymásba átmenve, a három eredeti szinnél sokkal többet mutatnak, ha kevesebbet hagynánk a sárga szinhez, ez csakhamar teljesen eltünne. Ilyen irisnyomás a FISCHER LIPÓT czég hirdetése.
Sokszor történik, hogy a mesterszedő ugy tervezi a munkát, hogy az a papirt teljesen befedi, azaz minden margó nélkül. Ez esetben a szedés nagyobb és a papir is nagyobbra hagyandó, a nyomás után pedig a kellő alakra körülvágandó.
Keressük fel e könyvben a dichromotypiai festékkel való nyomást bemutató mellékletet. Hogy e festék sajátossága kellőkép érvényesülhessen, először is a massziv erős ékitmény lett Mäser-lemezbe kimetszve és nyomva; azután a sokkal nagyobb ábra a keretbe ugy lett benyomva, hogy a Victoria-sajtó ivfogó villája, melyen e melléklet nyomatott, átragasztatott egy iv erős, ugynevezett superior csomagoló-papirral és ezen papiron annyi vágatott ki, amennyi szükséges volt az ábrából. Ezzel is sokszor szép hatást érhetünk el és igen egyszerü eszköz. Lehet ily módon nagyobb betüvel szedett sorokat is két szinben nyomni, előbb a felső, azután alsó felét vágva ki, mindeniket más-más szinben nyomva; persze fontos dolog a pontos berakás. Megjegyzendő, hogy ezen eljárás csakis tégelynyomó-sajtókon vihető keresztül.
Sokszor és sokan kisérleteztek már azzal, hogy sötétebb szinezetü papirra fehérrel nyomjanak, de minden eredmény nélkül. Különösen ma, mikor a könyvkötők igen sikerült fehér nyomásai ezt szinte divatba hozták, ismételten felmerült a kérdés, miként lehetne ezen szint a könyvnyomtatásban is használatossá tenni. Minden egyéb helyett leirom itt, hogy az ezen könyv boritékján látható fehér nyomás miként készült: A gépet és hengereket a szines nyomásnál rendesen megszokott még nagyobb figyelmességgel megtisztogattuk, gondosan vigyázva, hogy az előbbi festékekből a legparányibb rész se maradjon azokon, mert a fehér festék rendkivül érzékeny szin lévén, rögtön tönkretette volna. Kétszer-háromszor a festékező részek bedörzsöltettek fehér festékkel és miután mindannyiszor ujból megmosattak, belekerült a nyomáshoz való igen finom fehér festék a vályuba. Ugy lett minden kiszámitva, hogy még azon napon egyszer erős nyomással megnyomatott, a nyomott ivek szétrakattak és igy száradtak egész éjjel; forma, gép, oldal- és alsómértékek érintetlenül hagyatván, reggel ugyanazon helyre, ugyanolyan nyomással a fehér ujból megnyomatott; miután ez esetben kétszeri nyomás elegendő volt, felesleges volt azt még egyszer megnyomni, de ha az eredmény nem kielégitő, tanácsos azt mégegyszer megnyomni, a siker elmaradhatlan. Természetesen a pontos berakás itt igazán elengedhetlen főkellék.
Ha betüket is fehér szinnel akarunk nyomni, figyelemmel kell lenni e szin sajátosságára és erős, félkövér vagy kövér betüket kell szedni.
A siker biztositására és a megválasztott szinek összhatásának tanulmányozására nagyon czélszerü minden szinből próbanyomatot késziteni.
Még csak annyit emlitek meg, hogy a szárazon hozatott festékek sokkal gazdaságosabbak, kiadóbbak a bedörzsölt festékeknél, de elkészitésük – bedörzsölésük – igen figyelmes munkát igényel.

ALAPLEMEZEK KÉSZITÉSE, METSZÉSE.
Mint már emlitve volt, a szinezésnek egyik leghatásosabb és legháladatosabb módja a szines alapnyomás.
Az alapnyomáshoz való lemezek elkészitéséhez igen sokféle mód áll rendelkezésre. Az egyik mód az ilyen czélra alkalmas keretdarabkáknak összeszedése.
A másik mód az, ha a szedésben már a vonalakkal vagy ékitményekkel körülhatárolt felület alá kell megfelelő alaplemezt metszeni, ezt a nyomáshoz alkalmas anyagba, a czélnak megfelelően elkésziteni.
De nem mindig tisztán sima alapokról van szó. Igen sok esetben ezen alapok némi diszitést is igényelnek, mikor is a mesterszedő rajzolni tudásának igen nagy hasznát veheti. A mai korban, midőn a diszitmények tulnyomó része vonalszerü ékitményekből áll, gyakori eset, hogy a szedőnek vagy hozzáértő nyomónak kell az ékitményt az emlitett nyomtatási czéloknak megfelelő anyagba metszeni.
Sajnos, ezen téren igen sok visszaéléssel találkozunk, mert számtalan esetben a szedő az alapmetszésnél – nevezzük általánosságban igy – nemcsak a rajzolásnál enged fantáziájának szabad teret, hanem ezen fantazmagóriát igyekszik sajátkezüleg kimetszeni, ami ha sikerül is, nemcsak tetemes időpazarlással, hanem ennek révén meglehetős anyagi kárral is jár és minden esetben csak dilettáns-munka marad.
Alaplemezek készitésénél figyelemmel kell lenni azon anyag tulajdonságaira, melyből azt metszeni akarjuk. Ilyen anyagok a közönséges karton, a stereotypia utján nyert ólomlemez, a horganymaratás utján nyert horganylemez, a celluloid, a Mäser-lemez, a Weber-lemez, a Hentschel-lemez és a linoleum. Megjegyzendő, hogy ezen anyagok még folyton szaporodnak, mert különösen ma mintegy megkövetelt tudása a mesterszedőnek az alapmetszés.
Mindenekelőtt nézzük az ezen kereten kivül eső horganymaratást. Sajnálattal kell mondanom, hogy kivül esik e kereten, mert bizony a legtöbb esetben ez volna az alap elkészitésének legegyszerübb, legolcsóbb és leghálásabb elkészitési módja, nemcsak azért, mert rajzolásnál nincsen kezünk megkötve, szabadon rajzolhatjuk ugy a legvékonyabb, mint a legvastagabb vonalakat, pontokat, vonalkákból álló árnyalatokat, szóval bármi diszes mintázatot, hanem főleg azért is, mert nyomásnál is ez a leghálásabb anyag; ellenálló képessége alkalmassá teszi a legnagyobb példányszámok nyomtatására; egyenlő eredmény érhető el akár világos, akár sötét szinekkel nyomunk róla; a festék vegyi alkatrészei nem támadják meg, amely hátrányok egyike-másika bizony minden alapmetszési anyagnál felmerül.
A legközönségesebb anyag ezen czélra a karton, de csakis a finom elefántcsont-karton, melyből több réteget erősen egymásra ragasztunk és legalább egy éjen át jól bepréselve száritunk; még jobb az u. n. fényezett kéregpapir (Glanzdeckel), amelyből elég két-három réteg egymásra ragasztva és erős préseléssel száritva. A kimetszéshez szükséges eszköz jó éles zsebkés és a közönséges nyomdai korrigáló ár.
Már itt ismerjük meg, miként kell a szedés levonatát vagy a rajzot a lemezre átvinni, mert ez eljárás minden anyagnál egyforma. Ha a szedés konturjait kell átvinni, ez ugy történik, hogy a kevéssel – tehát nem sokkal – több festékkel készült levonatot olyan helyeken, melyek amugy is eltávolitandók lesznek, becsirizelve, felragasztjuk a lemezre és erős nyomással, pl. másoló présen, könyvkötő-sajtón, vágógép nyerge alatt vagy közönséges nyomdai kézi sajtón átnyomjuk; igy minden anyagon igen jó látható átnyomást kapunk. Ha rajzot akarunk az alaplemezre átvinni, legczélszerübb a rajz átviendő konturvonalát puha irónnal, pl. 1-es vagy 2-ős számu Hardtmuth-irónnal, vagy még jobb a puha, ugynevezett Kohinoor-irónnal átrajzolni és ezt a rajzot rajzszöggel felerősitve a lemezre, ugy, mint előbb a festékes levonatot, a hátlapján simitó-csonttal vagy kés nyelével addig simogatni, mig a rajz a lemezen egészen tisztán látható lesz.
 Kimetszésnél nem kell egyébre ügyelni, mint hogy a késnek ferde, rézsutos irányt adjunk, hogy a nyomandó lemez széle körülbelül 45 fok alatt hajoljon, tehát igy \, mindig kis részecskét igyekezzünk eltávolitani; ha belül van kimetszeni való, ez mindenekelőtt elkészitendő és csak azután a széle. Egyedüli hátránya ennek, hogy mintázni, disziteni nem lehet; azonban ha elfutóvá kell csinálni, akkor ez tompa árhegygyel könnyen elérhető ugy, hogy az árral sürübb és ritkább pontokat verünk ezen helyen a lemezbe. Ilyen kéregpapirba lett metszve az ANGER JÓZSEF ÉS FIAI hirdetésben a violakék alap.
Már mintázáshoz, diszitéshez sokkal alkalmasabb az ólomlemez, mely nagyon olcsó anyag ott, ahol stereotypia van, mert nemcsak a lemez anyaga használható beöntés által, hanem a metszésnél elhulló részecskék sem vesznek kárba. Egyedüli hátránya, hogy nem minden szinhez használható, mert némely festék feloldja az ólmot és e részecskék a szint elváltoztatják.
Ehhez már több eszközre is van szükség, mint a kéregpapirba való metszéshez; különféle szélességü lapos és félgömbölyü vésők, rovátoló (schraffirozó) kés vagy karika kell, melyet a legtöbb szaküzletben be lehet szerezni. Az ólomlemezt jó simaságban a fényes felületü chromo-kartonra lehet önteni, de elég jó öntés érhető el közönséges csontkartonról is, ha nem tulságosan meleg ólmot öntünk az öntőpalaczkba. Az igy nyert ólomlemez még az alapmetszéshez nem alkalmas, hanem finom csiszoló papirral vagy vászonnal (Schmirgel) azt előbb tükörsimaságuvá kell fényesiteni. Az igy előkészitett ólomlemezbe azután a különféle vésők segitségével véshetünk, azaz eltávolitjuk azon részeket, melyekre szükségünk nincs, figyelve, hogy kellő mélységre véssünk, nehogy nyomás közben piszkolódjék, továbbá figyelni kell, hogy a megmaradó szélek szintén rézsutosak legyenek, de ne tulságosan; a keskenyebb helyen völgyeletet képezzenek igy V.
Mindenesetre az ólommetszés már több gyakorlatot, tapasztalatot igényel; de igen hasznos ott, ahol kevesebb anyag áll rendelkezésre és ahol az alaplemez sötétebb szinben nyomandó.
A stereotypáló eljárás segedelmével igen egyszerü módon a legszebben mintázott alaplemezeket nyerhetünk; ugyanis a préselt mintázatu könyvkötői előzékpapirokról, minő pl. a chagrin-, a moirée- stb. papirok, közönséges, nem tulságosan forró ólomöntéssel, igen használható lemezeket nyerhetünk, ezen papirokat használva anyamintaként (matricza). Igen csinos erezetes minta nyerhető ugy is, ha közönséges selyempapirt gyürünk erősen össze a kezünkben, ezt kinyitjuk és anyamintaként az öntőpalaczkban erre öntünk. Nedves itatós papirról is csinos minta nyerhető, de ez eljárás tulságosan veszélyes volta miatt nem ajánlatos.
A hideg palaczkba hirtelen beöntött forró ólom is jó mintáju lemezt ad, melyet seleonotypiának neveznek; hasonló – kaosztypiának nevezett – lemez nyerhető, ha a hideg palaczk sima lapját kissé beolajozzuk. Ugy a seleonotypiai, mint a kaosztypiai lemez csak ugy szép, ha azokat közvetlen egymásra két-három szinben nyomjuk, minden szinnél az oldal- és alsómértéket egy-egy térzőnyivel odébb tolva; különösen emeli a hatást, ha az egyik szin ezeknél bronznyomás.
Az ólomlemez minden előnyét, annak legcsekélyebb hátránya nélkül, magában foglalja a celluloid. Ez tán manap az alapmetszéshez használt legjobb anyag, a nyomásnál legczélszerübb, mert épen nem szinbontó és igy a legvilágosabb szinárnyalatot is a legtisztábban mutatja; vésésnél is könnyebben kezelhető az ólomnál; kikészitési módja ugyanaz, mint az ólomé. Egyedüli hátránya, hogy ez anyag e czélra még igen drága. Fatönkre való ragasztását illetőleg kell némi utbaigazitással szolgálni. A celluloid a munkába vétel előtt való napon azon oldalán, melyen a fatönkre lesz ragasztva, hegyes árral sürü vonalakkal megrovátolandó, hogy igy a ragasztó-anyag jobban fogja, ezután 1–2 órát borszeszben hagyjuk ázni, amelyben a celluloid kissé megpuhul, ekkor jóminőségü forró enyvvel, még jobb halenyvvel, felragasztjuk és erős préselés alatt legalább egy éjen át, ha azonban lehet, tovább is, száradni hagyjuk. Ha nem igy járunk el, megeshetik, hogy munka közben a celluloid leválik, a minek elkerülésére minden esetben figyelemmel kell lenni. Ezen könyv czimboritékján a női alak alá nyomott sárga szin ilyen celluloid-lemezről lett nyomva.
A linoleum-metszés teljesen megegyezik a celluloid-metszéssel.
A Weber-lemez, a Hentschel-lemez, a Mäser-lemez eljárása egy és ugyanaz, miért is a leginkább használatos Mäser-lemezeket fogom ismertetni. A metszésnél, ami ezen anyagnál inkább karczolásnak nevezhető, ez a leghasználhatóbb anyag, ebbe a legkönnyebb dolgozni, de nagy hátránya a nyomásnál az anyag porózus volta, amely igen könnyen megsemmisülésnek teszi ki a munkát és azon körülmény, hogy sötétebb szinek a Mäser-lemezről alig nyomhatók.
Ehhez a következő eszközökre és anyagokra van szükség: a már fentebb leirt apró lapos vésőkre, egy-két különféle (gömbölyü, háromélü, négyélü, stb.) ugynevezett karczoló-tűre (Graviernadel), az elkészitő gyár szabadalmát képező Mäser-lemezre és az ennek megkeményitésére szolgáló védőpasztára, a kikarczolt szélek megerősitéséhez szolgáló szél-pasztára, ezen paszták feloldásához védővizre.
Az itt következő kikészitési eljárást maga a feltaláló, MÄSER GYULA ur volt szives rendelkezésemre bocsátani.
Mindenekelőtt az alaplemezek használat előtti kezelését ismerjük meg. A lemezeket mindenkor mérsékelt hőmérsékletü helyiségben, legjobb pinczében, két deszka között tartani. Ugyanugy ragasztandó fel a fatönkre, mint a kartonlemez és szintén préselés alatt száritandó. A lemez és a fatönk közé nem kell semmit sem ragasztani, ezzel csak rontanánk. A rajz vagy szedés átnyomása történhetik a fatönkre ragasztás előtt vagy után; okvetlen a felragasztás előtt, ha kész dolgokat préselünk bele vagy szemcsés modorban készitjük a lemezt. Az átnyomás a már fennebb ismertetett módon történik.
A lemez ugy lesz elkészitve, hogy miután az átnyomás megtörtént, kellőkép megszáradt, a rajz széleit a karczoló-tűvel kellő mélységre karczoljuk, azután pedig a munka minémüségéhez képest az eltávolitandó részeket lehántoljuk (schaben), metsszük vagy szurjuk. Nagyobb részek a vonalzó nyomán készülhetnek, körök vagy körivek a körzővel is készithetők. Egyszerübb, nagyobb felületü munkák a lapos-vésővel is készithetők, ugyanis a megkarczolt határvonalak mentén a lapos-véső ferde oldalát kifelé, az eltávolitandó rész felé tartva, a lemezt sürün egymás mellett egész a fatönkig átszurjuk, a széleknek itt is csekély lejtősséget adva; ha az eltávolitandó rész igy körül van szurva, aláfeszitjük a vésőt és gyenge nyomással eltávolitjuk azt. Ezután ugyancsak a vésővel a széleket simává teszszük és a fatönkről kaparással eltávolitjuk a lemezből ottragadt papirrostokat.
Komplikáltabb munkák vésővel nem készithetők, hanem ehhez a karczoló-tűt használjuk, amivel általában mindenkor biztosabban dolgozunk. A tűvel mindig a lehető legparányibb részeket hántoljuk, ugy hogy azzal, mint a rajzónnal dolgozunk, balkezünk mutató-ujjával a tűnek tulságos hosszu menetét igyekezvén meggátolni.
A Mäser-lemezek mélységét illetőleg következőket kell figyelembe venni: E lemezek tulajdonképen négy rétegből állanak; az első réteg a nyomásnak kitett szürkés-fehér krétaréteg, mely után közvetlen a második, hófehér krétaréteg jön, ami után fehér kéregpapir, majd ismét fehér krétaréteg, végül ismét kéregpapir következik. Sürübb, vékonyabb vonalaknak elegendő, ha a szürke krétaréteg után következő fehér rétegig karczoljuk, nagyobb hézagok a második krétarétegig vésendők, egész nagyok pedig a fatönkig, ennél mélyebbre soha sem kell vésni; a nyomásnál való kellő ellenállás miatt szükséges, hogy ahol a lemez a fatönkig lesz kivésve, a megmaradó rész körül, az alsó krétarétegig körülbelül cicerónyi szélességüt meghagyjunk. A vésés vagy karczolás széle mindenesetre rézsutos, völgyeletszerü legyen, de ne tulságosan, mert akkor piszkol.
Kevés gyakorlat után ebben igen nagy tökéletességet lehet elérni. A gyakorlatok ugy kezdendők, mint az e könyv mellékletén be van mutatva, olyan sorrendben, mint ott számozva van, azonban vonalzó nélkül, pusztán szabad kézzel karczolandó minden. Ezen melléklet szándékosan olyan kezdő által készittetett, akinek kezében még hasonló munka sohasem volt és ezzel kezdte a tanulást.
Ezen anyagba a legdiszesebb mintázatok könnyen véshetők, elmosódások igen egyszerüen ugy készithetők, hogy nedves szivacscsal azon helyen a krétaréteget vékonyabbra mossuk.
Negativlemezek is igen szépen karczolhatók ez anyagba, de különösen ugy készülnek ezek könnyen, ha a lemezbe könyvkötő-betüket vagy ékitményeket préselünk, ugy hogy a lemezre a könyvkötő ezen dolgait képpel a lemez felé ráteszszük és könyvkötő-sajtón erősen bepréseljük.
Vonalas árnyalások, rovatolások a rovatolókéssel vagy karikával könnyen eszközölhetők.
Mikor a metszéssel készen vagyunk, a lemez keményre edzendő és a szélek a kenczés festék oldó hatása ellen megóvandók. Ez a védőmasszával és a szélpasztával történik. E két védőanyag a lemezt érzéketlenné teszi a terpentin, a benzin és egyéb olajtartalmu mosóanyag ellen. E két massza használat előtt üvegestül forró vizbe állitandó, hogy oldódjék. Idővel e két anyag megsürüsödik, ekkor egy-két csepp a kapott védővizből hozzákeverve elég, hogy e baj megszünjön.
A folyékony védőmasszával kis szivacs vagy ecset segélyével legalább kétszer, de esetleg háromszor is bekenjük vékonyan a lemez felületét. Az első bekenés után semmi fénynek sem szabad mutatkozni, az utolsó bekenés után gyenge fényt kap a lemez; tulságosan erős fény azt mutatja, hogy a védőmassza igen vastag rétegben lett felkenve. E massza rögtön megszárad. A szélpaszta óvatosan csakis a lemez széleire lesz felkenve kis ecsettel, óvakodva, hogy abból a lemez felületére, képére ne jusson. Ezzel elegendő egyszer bekenni.
Esetleges hibák az anyag megrendelésével kapott javitó-festékkel helyrehozhatók, azonban az ilyen átjavitott részszel igen óvatosan kell bánni.
A lemezek terpentinnel vagy benzinnel megnedvesitett tiszta rongygyal bátran tisztithatók. Viztől, különösen meleg viztől azonban igen kell óvni a Mäser-lemezt.

A DOMBORNYOMÁSRÓL.
A diszesebb kiállitásu munkáknak egy másik hatásos eszköze a domboritott nyomás, azaz mikor a diszitmény vagy betü a papir felületén mérsékelten domborodik ki. Minden dombornyomáshoz kétféle lemezre van szükség, egyik a betüforma helyét elfoglaló domboritó lemez vagy anyaminta (matricza), másik az egyengetés helyére kerülő, annak mélységeit betöltő apaminta (patricza).
Minden rendszerü könyvnyomtató sajtó alkalmas a dombornyomáshoz, mert téves azon vélemény, hogy ezeknél a gépet megerőltető erősebb nyomásra lenne szükség. Vannak azonban közvetlen ezen czélra készült gépek – nem könyvnyomtató gépek – amelyeken külön iparágszerüen üzik a dombornyomást. A könyvnyomtató gépei közül dombornyomáshoz legalkalmasabb a Victoria, a Phönix stb. hasonló gépek.
Az anyaminta előállitására igen sokféle mód áll rendelkezésre. Lehet azt a vésnökkel elkészittetni, vagy fényképészeti uton sárgarézöntvényü lemezbe maratni, de lehet azt egyszerüen ehhez alkalmas horganylemezről is elkésziteni.
Az apaminta mindenkor házilag készül. Mindenekelőtt gépbe, pontos helyére teszszük az anyamintát. Ha az anyaminta vésete egyforma és nem tulságosan mély, ugy legczélszerübb sima, puha, megnedvesitett bőrt ragasztani megfelelő nagyságban a nyomó-czilinderre vagy tégelyre és a gépet néhányszor üresen járatni, hogy a véset jól belenyomódjék az apamintába; ilyen vésetü anyamintánál lehet, ha nagyobb felületü domboritásról van szó, ugy elkésziteni az apamintát, hogy kétszer-háromszor kartonlemezből kivágva, egymásra ragasztjuk, a széleit pedig finom csiszoló-papirral félgömbölyüre csiszoljuk. Igy készült közönséges czinkográfiai lemezről a Fehér-bál melléklet dombornyomása.
Ha az anyamintáról különféle magasságu dombornyomatot akarunk nyerni, lehet az apamintát ugy is elkésziteni, hogy a czilinderen vagy tégelyen a nyomás helyén sürü, stereotypálásnál használt ragasztó pépből, a domboritás mélységének körülbelül megfelelő vastagságban, réteget kenünk fel, erre selyempapirt teszünk, a gépet néhányszor üresen járatjuk; ha a domboritás képe nem elég tiszta, megismételjük a pépréteget, ujból átragasztjuk selyempapirral és belepréseljük az anyaminta véseteit. Lehet ilyen domboritáshoz ugy is apamintát késziteni, hogy nedves itatóspapirt ragasztunk a nyomás helyére, még pedig egyenként ragasztva fel, minden iv felragasztása után a gépet üresen járatjuk; öt-hat réteg ilyen itatóspapir teljesen elegendő, de ha a körülmények ugy kivánják, lehet az több is. Igy vannak nyomva a Dombornyomás különféle eljárások szerint czimü melléklet alatt a virágok.
Az apaminta elkészülte után a domboritó lemez széleit kell egyengetés által ugy kimetszeni, hogy az a papiron ne legyen látható és ezzel már – megigazitva a mértékeket – nyomhatóvá is vált.
Az anyaminta a már fennebb emlitett vésnöki és czinkográfiai eljáráson kivül házilag is készithető különféle módon, de csakis ott, hol stereotypia van.
Az egyik mód, amely ugyan celluloid-lemezbe is elkészithető, az, hogy a domboritandó ábrát az alaplemez-metszésnél ismertetett módon előkészitett ólomlemezbe vagy celluloidba kivéssük, de most már a kimetszett részeknek nem szabad éles szögben hajló völgyeletet képezni V, hanem inkább körivet U, amelyet a félkörü késekkel vésünk. Ezen munka a legnagyobb gyakorlatot és pontosságot igényli, mert ha nincs egyenletesen vágva, a domboritás szélein összeránczolja a papirt.
A stereotypálás segélyével többféle módon nyerhetünk igen jó domboritó-lemezeket. Már meglevő domboritott nyomásról ugy lehet jó lemezt venni, hogy ezt beteszszük az öntőpalaczkba, mint matriczát és a rendes eljárással öntünk róla (lásd mintát), másik mód az, hogy a domboritandó ábrát vagy betüket kétszer-háromszor kartonból kivágva ugyancsak nagyobb sima kartonra felragasztjuk egymásra, széleit finom csiszoló papirral félgömbölyüre dörzsöljük és ezt használjuk matriczaként; a harmadik eljárás az, mely MITTERSZKY JÓZSEF-től, a Pallas kiváló mesterszedőjétől származik, hogy igen sima fémfelületre sürü stereotypáló péppel felrajzoljuk a domboritandó ábrát, a pépet olyan vastagságban rakva fel, minő mélyre a domboritást kivánjuk; kellő megszáradás és kijavitás után azt használjuk fel matriczának.
A legegyszerübb mód, midőn a dombornyomáshoz szükséges lemezt készen kapjuk, mint a Victoria czimü melléklet is; kétségkivül erről érjük el a legszebb eredményt. Ezen melléklet a ROCKSTROH & SCHNEIDER UTÓDAI GÉPGYÁR R. T. Victoria tégelynyomó sajtóján nyomatott, még pedig ugy, hogy a szines nyomás, az áttört mintázatu kimetszés és a domboritás egy nyomással végeztetett az ugyanezen czég véső-intézetéből származó és kizárólagos szabadalmát képező lemezről. Az eljárást alábbiakban a czég által rendelkezésemre bocsátott adatok alapján ismertetem.
Miután ezen lemezek nemcsak a könyvnyomdai uton előállitandó, ugynevezett hideg domboritáshoz alkalmasak, hanem a könyvkötészetnél is, hol azok e czélra átmelegittetnek, csak az előbbieket fogom ismertetni, noha a Victoria és hasonló sajtók ugy is gyártatnak, hogy azok füthetők lévén, könyvkötői domboritáshoz is használhatók. Ezen lemezek, melyek aczélba vagy kiváló minőségü harangfémbe vésetnek, kétféle módon szállithatók: lehet ezeket betümagasságban, vagy a stereotyp-lemezek szokásos ciceró vastagságában kapni, mindenesetben a gyár kis leemelő-készüléket szállit vele, amely arra szolgál, hogy a nagyobb, a papir széléig terjedő domboritásoknál, mikor is az ivfogók nem használhatók, ezeket helyettesitse.

51. ábra
Vájolt vastalpra erősített domboritó lemez
Ezen ciceró vastagságu lemezek fatönkre is felragaszthatók a betümagasság elérése végett, de czélszerübb a stereotypia-lemezeknél is használatos vájolt vastalp (51. ábra), melynek használati módját az ábra kellőkép mutatja; az a, b, c és e csavarok a lemez megerősitésére szolgálnak, mig a d a már emlitett leemelő-készüléket mutatja; készit a gyár direkt e czélra gyártott, ugynevezett feszitő lemezt is, melynek használatát az 52. ábra mutatja. Mikor már a domboritó-lemez a gépben kellőkép el van helyezve, kezdődik az ennek ellendarabját képező, mélységeit pontosan betöltő apaminta elkészitése; ennek egész pontosan kell amabba beleilleni, mert a domboritó-lemez és apaminta közé kerülő papiron csak igy domborodik ki kellő élességgel és finomsággal a minta.

52. ábra
Feszitő-lemez leemelő készülékkel
Igen jó apaminta nyerhető, ha a domboritás helyeit a szükség szerinti rétegben a minta szerint kivágott péplemezzel ragaszszuk alá, amely az alapot képezi, erre aztán iszapolt kréta, gipsz és enyvből álló keverékből kenjük fel a felső réteget; ezzel a legfinomabb mintázatok is kellő élességgel domborithatók, azonkivül ezen anyag ellenállóképességét azon körülmény is fokozza, hogy a nedves keverék az alsó pépréteget is átáztatja és száradás után rendkivül tömör és ellenálló anyaggá keményiti. Hogy kellő élességü apamintát nyerjünk, minden pépréteg felragasztása és minden rétegnek fenti anyaggal való bekenése után a gépet erős nyomással járatjuk, hogy a lemez jól belepréselődjék az apamintába; minél vékonyabb péplemezt és igy több réteget használunk, annál jobb apamintát nyerünk.
Ha ezen apamintát máskor is akarjuk használni, akkor azt ne ragaszszuk közvetlen a tégelyre, hanem vékony, sima pléh-lemezre, amelyet ugy erősitünk enyvvel a tégelyre, hogy a pléh és tégely közé vékony péplemezt ragasztunk. A ROCKSTROH & SCHNEIDER-féle gyár által szállitott domboritó-lemezeken már e czélra szolgáló szögecsszerü készülék van, mely ezen apamintáknak ujból való használatát könnyiti; de enélkül is könnyen használható ugy, hogy a lemezbe teljesen visszahajtott gépnél pontosan bele illeszszük az apamintát, melynek most legfelül levő pléh-lemezére már előzőleg felragasztottuk a péplemezt, amelyet másik, felső részén is bekenünk enyvvel; a gépet ezután lassan előrehajtjuk és mikor a tégely a formával érintkezik, az apaminta kellő helyre felragasztódik.
Részletezzük ujból az apaminta előállitási módját, már csak azért is, mert ennek másféle lemezeknél is jó hasznát veszszük.
A gépet erős nyomásra szabályozzuk és igy készitünk a tégelyre ragasztott péplemezre – tehát nem kartonra – éles nyomást, mely a domboritó lemez minden körvonalát mutatja. Ezen előnyomás azután mérvadó a továbbiakban felragasztandó kivágásokra.
A kivágások elkészithetése végett készitsünk még néhány péplemezre kellő élességü levonatot és ezek egyikéből vágjuk ki éles, keskeny késsel az összes domboritandó ékitményeket azok külső körvonaláig minden tekintet nélkül a mintázat benső finomságára; ékitmények alatt itt az egész kiemelkedő, domboritás értendő, mintázat alatt pedig a domboritásnak alacsonyabb és magasabb részei. A péplemezt legczélszerübb a szedőhajó horganyfenekén kivágni.
A kivágott részeket a tégelyre ragasztott péplemez-levonat azonos helyére felragasztjuk és többször erős nyomással járatjuk a gépet. Most már a péplemez az ékitmény körvonalait magasabban mutatja és némikép a mintázat is látszik.
Már most másik péplemezből kivágjuk azon részeket, melyek a domboritó lemezben mélyebben feküsznek, igy hát az apamintán jobban ki kell emelkedniök. Felragasztás után ismét többször járatjuk a gépet üresen; ekkor már a felragasztott péplemez különféle magasságu és finomságu domboritást mutat, de ez aligha volna még elegendő a mintázat kellő visszaadásához, megismétlendő tehát ezen felragasztás annyiszor, ahányszor azt a domboritás különféle magasságai megkivánják. Hogy a felragasztott péplemez ne tapadjon az anyamintához, tanácsos azt szalonnakő-porral (Federweiss) beporozni. Az igy készült kivágások összes felragasztása a domboritásnak még csak durva mintázatát mutatják; a kellő finomság csak a fennebb emlitett iszapolt kréta, alabastrom-gipsz és folyékony enyv keverékéből álló sürü péppel érhető el. Vigyázni kell, hogy finom porrá törve használjuk ezeket, nehogy kisebb-nagyobb szemcsék kerüljenek bele; legczélszerübb a festéktörő kövön a festékdörzsölő tömbbel porrá zuzni, azután e kövön a tömbbel sürü tésztává keverni. Ezen tésztaréteg fölé terpentines selyempapirt ragasztunk és a gépet üresen járatjuk.
Ott, hol szükségesnek mutatkozik, a felkenést többször is megismételhetjük.
Az egyidőben való domboritás és szines nyomás eljárása a fennebbiekkel teljesen megegyezik; a különbség csak az, hogy mig amannál festékező hengerekre szükség nincsen, addig itt azok is kellenek. Ezen lemezek már eredetileg ugy készülnek, hogy a szinezendő részek magasabbak, mig a többi részek a szükséghez képest alacsonyabbak. Ezen munkanemnél figyelni kell, hogy a nyomás ne sok festékkel, hanem csak igen vékony réteggel történjék, mert különben piszkit.

VÉGSZÓ.
Ennyiben igyekeztem a modern mesterszedést és nyomást megismertetni. Azon voltam, hogy ugy a szövegben, mint a mintákban kerüljem az akadémikus értéküt, hanem inkább egyszerü, de közvetlen a gyakorlati életből meritett mintákat és a naponta előforduló munkák alaposan megfigyelt elkészitési módját ismertessem. A minták legtöbbjét kezdővel készittettem, hogy kipróbálhassam azt, vajjon az utmutatások kellően átérthetők-e.
Természetes dolog, hogy mint minden emberi műnek, ugy ezen szerény munkámnak is vannak hibái, ami annyival természetesebb, hogy első önálló munka ezen a téren, mely hazánkban megjelent, amiért is gyarlóságai némi jóakarattal elnézhetők.
Ideális czél lebegett szemem előtt akkor, midőn e mű kiadására szántam el magamat: egyrészt az, hogy tanulhasson a magyar nyomdász anyanyelvén, hiszen sokan vannak, kik az idegennyelvü szakirodalmat nem olvassák, másrészt pedig meg vagyok győződve arról, hogy felcseperedett már a magyar könyvnyomtató ipar annyira, hogy nem kénytelen a hazai viszonyokra teljesen idegen elméletek szerint dolgozni, hanem – ha most kezdetben tán hibás – önálló alkotásokra is képes.
Hogy minő ideális felfogásból indultam, mutatja e könyv ára és tartalma, terjedelme, kiállitása. Az eladási ár és a könyv között levő viszony tisztára mutatja, hogy haszonlesés ki volt zárva. Az, hogy ideális czélomat megvalósithattam, tisztára annak tulajdonitható, hogy két olyan pályáját szerető ember került együvé, mint főnököm és én.