A.GERGELY ANDRÁS

NEMZETISÉG ÉS URBANIZÁCIÓ 
ROMÁNIÁBAN

(A magyar kisebbség és a városfejlesztés, 
a KORUNK harminc évfolyama tükrében)

1986–1988

A digitalizált változat forrása: Bevezetés a romániai magyar társadalomkutatás történetébe 
/Adatbank, Erdélyi Magyar Elektronikus Könyvtár, http://adatbank.transindex.ro/impresszum.php/

A.Gergely András: Nemzetiség és urbanizáció Romániában. Héttorony, Budapest, 1988, 93 oldal

TARTALOM
ELŐHANG
A KORUNK ÉS AZ ÉRTELMEZÉSI NEHÉZSÉGEK
VÁROSHISTÓRIA A NEMZETISÉGEK ELLEN
„FEJLŐDÉS” ROMÁN MÓDRA – AVAGY A VÁROSGYARAPÍTÓ 
DIKTATÚRA „TÖRTÉNELMI GYŐZELME” A KORUNK TÜKRÉBEN
A VÁROSOK ÉS A TÁRSADALOM KÉPE: MOBILITÁS, 
INGÁZÁS, DEMOGRÁFIAI MAGATARTÁS
AZ OSZTÁLYIDEOLÓGIA MINT REGIONÁLIS MAGAMUTOGATÁS
JEGYZETEK
FELHASZNÁLT SZAKIRODALOM

ELŐHANG
Sokszor tapasztaltuk már, s történeti múltunk is számos helyzetben igazolta: kampánykedvelő lélek a magyar. Éppoly hevült kedvvel hajlamos forradalomra és kiegyezésre, vígságra és búra, mint munkaversenyre és lógásra, gyűlöletre és barátságra. S úgy tűnik: kampányosan szerződünk történelmi barátságra és uralkodószolgálatra, „nemzetközi szolidaritásra” és engedélyezetten ellenzéki megmozdulásra, sőt, kampányszerűen alkotunk múlt-, jövő- vagy éppen ellenségképet is.
Most ismét korszakosan „erdélypárti” hangulat van – nem először az évszázadban. Fennkölt és megokolt tiltakozás viharzik szét 1988 tavasza óta a romániai településpolitikai tervek ellen, melyek magyarlakta közösségek százait is veszélyeztetik az erőltetett modernizáció romániai útjának mai szakaszán. Ám még mielőtt a legcsekélyebb elképzelésünk lehetne arról, hogyan találhat alkuképes hangot a két kormány, s hogyan menthető, ami még menthető, már könyvek tucatjai és újságcikkek sorozatai jelennek meg, kiállítások nyílnak és együttérző akciók hullámai mozgatnak meg nagy tömegeket Erdély ügyében. Nehéz malomköveket hajítunk messzire, pedig ki tudja hol állnak meg... S akkor is ilyesfajta indulatos, kampányos igyekezettel működünk, ha tudván tudjuk (s rendszerint a fellebbező megmozdulások szervezői és résztvevői sejtik a legpontosabban), milyen valódi retorziókat válthat ki mindez a romániai vezetésből, illetve milyen megállíthatatlan buldózereket indít el ilyesmi a romániai nemzetiségek ellen.
A sokaktól és hirtelen előkerült, több kiállításnyi erdélyi fotóanyag, a filmek és könyvek sokasága, az apró hírek és a monumentális elemzések feltolulása persze járhat azzal a haszonnal is, hogy az évtizedek óta tabu-téma Erdélyről és a romániai magyar kisebbségről kimerítőbb képünk kerekedhet hónapok alatt, mint amilyet az elmúlt évtizedek kínáltak. Ez azután fölhangolhat újabb és fenekedettebb indulatokra, józan és értelmes belátásokra is. Történelmi utunk kampányközi hullámvölgyei mindig adtak arra alkalmat, hogy elemző-értelmező szándék csitítsa valamelyest a kampányffyak vehemenciáját. Az Erdély-kérdésben most bekövetkezett hír-dömping persze korántsem jelenti még azt, hogy egybehangzó kormányzati és társadalmi állásfoglalás született. Tudomásul kell vennünk azt is, hogy mást jelent az Erdély-probléma Bolognában, Biafrában vagy Bakuban, mint Békéscsabán, s más felhangjai vannak pesti értelmiségiek között és kispesti nyugdíjasok között, meg aztán más következményeivel kell számolni a magyar lakás- és munkaerő-gazdálkodás szemszögéből, mint a romániai magyarságemésztő politika intézőköreiben. Mindezektől függetlenül „téma lett” az „édes Erdély” munkapadnál és kocsmában, autóbuszon és csépléskor, minthogy fölbátorította számos esemény az embereket...
Ez a könyv nem ilyen bátorítás, nem kampány terméke, hanem hosszas aprómunkáé. A benne foglalt dolgozat egy kelet-európai várostípusokat rendszerező kutatás háttértanulmánya. Nem vitaanyag tehát, bár nyilván vitatható itt-ott, s nem is kiáltvány, bár remélhetően sokakhoz szólhat majd. Műfaját tekintve talán leginkább szociológiai szempontú sajtóelemzésnek nevezhető: a romániai magyar nemzetiség helyzetváltozásának tükreként lapoztam végig a rangos és építő hagyományú Korunk folyóirat 1957-től újrainduló számait, 1986 decemberéig. Dolgozatom tehát nem ma készült, s az eltelt másfél esztendő alatt sok minden történhetett, amire talán nem terjedhetett ki a figyelmem, vagy amit utólag, „beteljesült jóslatként” beleírni már nem lenne sportszerű. Itt nem csupán arra gondolok, hogy javulhatott vagy rosszabbodhatott a romániai kisebbségek léthelyzete, hogy számszerűen szinte évente duplájára nőtt a Romániából kivándorló és Magyarországon letelepedési engedélyt kérők száma (1985 = 1709, 1986 = 3284, 1987 = 6499), vagy hogy fokozódott a magyar nemzetiségnek Románia határain belüli szétszóródása, tehát módosultak a helyi lakosság etnikai létszámarányai is stb., hanem azt gondolom, hogy készülhetett Románia válsághelyzetéről esetleg több nyugati elemzés is, amelyben az általam vizsgált folyamatról van szó. Ilyeneket egyelőre nem ismerek, de olvashattam egy szerzői munkaközösség alapos dolgozatát, mely a romániai magyar kisebbségről készült és vitára került a Jurta Színház-beli Magyar Demokrata Fórumon, 1988. március 6-án. (Joó Rudolf et. al. 1988.)
Itt kell megjegyeznem: nem vagyok nemzetiségkutató, sem hungarológus, sem történész. Szociológus vagyok, akit a társadalmi folyamatok mögöttesei, eredői, okai és emberi következményei izgatnak, s akit a romániai helyzetkép elsősorban a helyi társadalmak közösségi élete és az etnikai tudat szabadság-feltételei szempontjából érdekel. Ezért, bár eredeti írásom szociológiai szárazságát néhol publicisztikusabb fordulatokkal próbáltam „fogyaszthatóbbá” tenni e kötet kiadása előtt, az eltelt másfél év alatt nem törekedtem olyasfajta aktualizálásra, mely elemzésemet a „buldózerpolitika” mai konkrétumaihoz köti. Az olvasó tehát egy „tegnapi” munkát vesz kézbe, melyből kiderül, mennyire nem a hírlapi kampányok és az utcai szórólapok szintjén „aktuális” a települések fölszámolásának politikája és az ellene kelt nemzetközi tiltakozás. Tudomásul kell vennünk, hogy minden látszat ellenére sem a magyar, sem a román, sem a nemzetközi tudományosságot nem érhették váratlanul a tavaszi események, s éppígy a politikai vezető köröket sem, hiszen az előzmények, a mozgásirányok háttere és összefüggésrendje régóta tartó folyamattal magyarázható. Ez év tavaszán, e folyamat „végpontján”, a leomló székelykapuk rémképét látva, elemi erővel indult az a jobbára spontán fölháborodás, amelynek nincs rálátása az előzményekre, s ezért olyan feszültségeket hordoz, melyek a politikusok mulasztásait, a több évtizedes ráhatás- és megegyezésképtelenség bűnét szikráztatják föl, anélkül, hogy „rendszertipikus” jelenséget látnának meg a romániai eseményekben, s a tervbe vett 8000 falu letarolása mellé fölidéznék a hazai területrendezési-településfejlesztő szándékokat is. Könyvemben ezért – a Korunk cikkeinek értelmezéstechnikai nehézségeivel birkózva, a romániai magyarságot érintő urbanizálódási folyamat problémáinak részletezésére koncentrálva – vázlatosan kitérek néhány olyan kérdésre is, mely a kelet-európai régió urbanizációs sajátosságait érinti. Felfogásom szerint ugyanis a környező országok településfejlődési trendje jellemző hasonlóságokat mutat: a területi és települési autonómiák szabadság-feltételeit korlátozza (valamelyest eltérő módon) minden szocializmust építő ország. Pedig a demokratikus hatalomgyakorlásnak ez az egyik legfőbb próbaköve a modernizálódás folyamatában (A.GERGELY András 1988a, 1988b, 1988c).
Az általam földolgozott cikkek elsősorban a Korunk és a Korunk Évkönyvek településpolitikai, urbanisztikai, társadalom-néprajzi, közigazgatási és szociokulturális témájú írásai voltak, s az én olvasatomban a nemzetiségi léthelyzet és az urbanizálódás igen szorosan összefügg. Lehetségesnek tartom, hogy az Utunk vagy A hét hasábjairól más összegzést adhatnék, mint ahogy a (lényegében elérhetetlen és ellenőrizhetetlen) statisztikák vagy a szokásnéprajzi munkák elemzése is kínálhat esetleg más összképet, de mindezek átvizsgálása és összevetése engem már meghaladó, tudományos team-et igénylő feladat. De mert a tanulmányomhoz olvasott mintegy kétszáz folyóiratcikk csupán mozaikos, több ponton hiányos tablóvá állt össze, kiegészítésük kedvéért (illetve az árnyaltabb folyamatábra megrajzolása céljából) fölhasználtam számos szakkönyvet, amelyek többsége ugyancsak Romániában jelent meg, ottani adatokat használ, tehát nem mondható róluk, hogy „irredenta”, románellenes vagy szocializmus-ellenes nyugati forrásokból építkeznek, vagy „átkos imperialista”, „magyar soviniszta” befolyás alá kerültek. Utalok végül néhány nálunk kiadott forrásmunkára is, melyek a nemzetiségi-kisebbségi közérzetre, hogylétre, életminőségre, kultúrára irányítják a figyelmet, tehát szociológiai értelemben kerekebbé teszik az etnikai vagy urbanisztikai kérdéskört. De mindezekkel együtt sem hiszem, hogy minden, a tárgyra vonatkozó forrást kimerítően földolgoztam, úgyhogy kérem az olvasót: tekintse munkámat csupán újabb indításnak a kisebbségi magyarság problematikájának alaposabb megismerése felé.
Célom nem a föllebbezhetetlen tudományoskodás volt, hanem az értelmező, számot vető első közelítés, és főleg a megértés segítésére.

Budapest, 1988. augusztus 27.

A KORUNK ÉS AZ ÉRTELMEZÉSI NEHÉZSÉGEK
Az urbanizálódás gazdasági-társadalmi gondjaiból a Korunk 1957 óta újra megjelenő számaiban és a Korunk Évkönyvekben csupán töredékek láttak napvilágot. E ritkás mozaikból aligha könnyű reprezentatív keresztmetszetet készíteni. Az etnikai csoportok kérdéseinek tudományos (és nemcsak politikus) tárgyalása pedig, ha lehet, még ennél is ösztövérebb. Mindazonáltal a publicisztikai anyag és a szakcikkek tömege egy következetesen erőltetett iparosítás és mesterséges városiasítás jelenség-együtteséről árulkodik. Ennek a folyamatnak történeti és szociológiai pikantériája éppen az, hogy a városlakók hányada már a két világháború között is magyar nemzetiségű volt, tehát aligha volt különösebben érdekelt az ilyen típusú „modernizálódásban”.
A második világháború után az európai régió szocialista országaiban nagyjából egy időben zajlott le a mezőgazdasági tulajdonviszony-változás, a kollektivizálás és az agrár-munkaerőfelesleg kialakulása. Románia társadalmi és gazdasági átalakulása már a negyvenes évektől centripetális erővel terelte főként a falusi munkaerőt a viszonylag fejlett, „városiasodott” központokba. Az ipari koncentráció során létrejött, „csinált” városokban, illetve a történelmi városok külső övezeteiben egy gyökértelen, keverék, jövevény társadalom alakult ki. E népességtömeg a maga hozott, és letelepedéskor összeadódó hátrányaival évtizedekig átláthatatlan eleggyé állt össze, valamiféle rejtett szerkezetű munkaerő-masszává szerveződött. (EGYED Péter szerk. 1984.)
Erről a megkésett és erőltetett, negatív hatásaiban is jelentős „modernizációs” útról minden Korunk-évfolyamban akad néhány kitűnő írás. A romániai szociológiai és társadalomnéprajzi kutatások több kisebb hullámban indulhattak a társadalmi változások földerítésére, függően a politikai-gazdasági helyzettől, az egyetemek, laboratóriumok, kutatócsoportok támogatottságától vagy tiltottságától. A kutatások tapasztalataiból származó publikációkat nemegyszer terjedelmi és minőségi szempontból is meghaladják a monografikus „kis vizsgálatok”, egyszemélyes és nem hivatásosaktól származó munkák. E törekvések fölkarolását jobbára a folyóiratok szerkesztőségei vállalták, ámbár bizonyos időszakokban a Kriterion önálló kötetekben adhatta ki a nyilvánosságra érett dolgozatokat. A Korunk oldalain azonban kampányszerűnek tűnő szeszélyességgel jelennek meg életmód-kutatások beszámolói, statisztikai elemzések, demográfiai közlemények, építészeti vagy lakásgazdálkodási tervezetek, folklorisztikai gyűjtések, tematikus viták és riportok, melyek témánk szempontjából fontosak. Egy-egy Korunk-szám azonban, még ha olykor „problémafeszegető” írás szerepel is benne, felszínes olvasatban igen biztató összképet mutat a magyar kisebbség helyzetéről. Úgyszintén harmonikus képet kapunk a romániai városfejlődés folyamatáról, a települések kapcsolatáról, a közösségi kultúra intézményeiről, az élethelyzetet váltó társadalmi csoportok beilleszkedéséről, az állami és politikai gondoskodás felelősségteljességéről, s folytathatnám a sort. A Korunk cikkeinek értelmezéséhez, lényegük megtalálásához, illetve „rejtett dimenzióik” fölismeréséhez ún. kvalitatív, „lágy” módszerek fölhasználására, a másodelemzés, az összehasonlítások, a kommentálás, az értékelés, a tartalomelemzés alkalmazására van szükség. A felszínes és a „kódokat” megfejtő olvasat így más-más összképet ad, s ebbe mindenkor bele kell számítanunk a folyamatosan érvényesülő hivatalos irányítást, a cenzoriális ellenőrzést, a pártos kritikát, illetve pártfelügyeletet is. A túl pozitív összkép, amely a gondokat csak elnagyolva jelzi, vagy csak úgy, mintha azok leküzdése könnyű és tervszerű lenne, nem írható egyértelműen a cikkírók, a korfelfogás vagy a Korunk szerkesztőinek számlájára sem. Más, ma még kellően nem ismert okai is lehetnek ennek. Ugyanakkor az is igaz, hogy a mélyebb összefüggések vagy jobban látszanak két-három évtized távlatából, vagy téves ítéletekre vezethetnek. Az elemzőnek folyamatosan tartózkodnia kell a zord kritikától, midőn alkotói pálfordulások, megalkuvások nyomaira akad a Korunk oldalain, s tapasztalja, milyen szépen elválik a tabu-témákat tisztelő szerzők tömege a rejtjelezett, elmosódottan óvatos kételyeket hangoztatóktól.
Témánk szempontjából mindenekelőtt az a szembeszökő, hogy a romániai magyar tudományosság (s főként a társadalomtudományi gondolkodás) jeles folyóiratának harminc évfolyama is kevés volt ahhoz, hogy az „urbanizálódás” fogalmát akár egyetlen szerző, akár egyetlen rövid mondatban pontosan meghatározta volna. Közelítések, értelmezések megjelentek ugyan, de mintha a fogalmat mindenki egy közismert, egyetemes jelentésű értelemben használná, holott az urbanisztika történetében több tucat érvényes definíció forog közkézen. Olvasható néhány írás, mely a Nyugat vagy az USA „tőkés városairól”, emberellenessé fajult urbanisztikai folyamatairól, vagy egy-egy jelesebb építész-egyéniség munkásságáról szól, s eközben az urbanizáció néhány nyugati meghatározását is fölidézi, de a Korunk szerzői nem igyekeznek használt fogalmaikat a maguk nézőpontjából tisztázni. Érthető ez, ha idevesszük, hogy a Bukaresti Egyetem szociológiai laboratóriuma csak 1965-ben alakulhatott meg, de a kortárs szerint hosszú időbe telt, míg a „házalóktól”, „álmarxistáktól”, „dogmatikus korlátaitól” úgymond megszabadult e tudomány, s csak a hetvenes évek derekától segíthették folyóiratok és kiadványsorozatok a steril módszertanon és elméleten túli empirikus kutatást (BALÁZS Sándor, 1976). S minthogy a Korunk szerzői a tudomány lehetőségeitől és nyilvánosságától is függtek, nem csodálkozhatunk azon, hogy a gazdasági átalakulás fő vonulatát, az iparosodást kísérő praktikus vizsgálatok mögött kissé elmaradt a városiasodást elemző feltárások sora. Mindez részben magyarázza és menti azt, hogy az első másfél-két évtized (1957–1977) publikációiban egy fiktív és elvont városfogalom szerepel, s szinte máris megvalósultnak tekintik a „szocialista városokat”, lakóikkal és lakossági szükségleteikkel együtt. E teleologikus szociológiai valóság valódi tényeit kutatva az elemző rákényszerül, hogy olyan írásokat is figyelembe vegyen – s ez a publikációk több mint felére érvényes –, amelyek éppen csak érintőlegesen foglalkoznak urbanisztikai kérdésekkel. Ezek az írások a legkevésbé sem várostörténeti, településszociológiai vagy városantropológiai szempontúak: karakterük, stílusuk lényege a hírhozatal, a tudósítás, az ismeretközlés, illetve (lévén a Korunk „a Szocialista Művelődési és Nevelési Tanács” folyóirata) leginkább a tudatosítás, vagy még pontosabban a nevelésszempontú meggyőzés. Témájuktól majdnem függetlenül, e cikkek legfőbb célja a romániai fejlődés bemutatása az uralkodó ideológiai célok gyakorlati sikerének biztosítására, illetve bizonyítására. Az ötvenes évek végétől a hetvenes évek közepéig a legtöbb írást a monografikusnak mondható, „fejlődési” eredményeket áttekintő vállalás jellemzi. Java részük jószerivel egybecsengő hangon illusztrálja, milyen bölcsek a központilag előírt területrendezési vagy területi-politikai döntések, s íme, akárhová megyünk az országban, minden helyi közösség vagy nagyobb térség élő valóságában is „bizonyítást nyernek a tervek”. Úgy tűnik e cikkekből, mintha a végrehajtási tervekben előirányzott „optimális” fejlődési célok valami monumentális, össztársadalmi érdekké állnának össze, melyet nehéz nem igazolva látni a történelmi és statisztikai illusztrációk mögött. Az olykor meg-megfoganó viták, a társadalom- és önismeretre törekvő esszéisztikus írások ennél már valamivel többet érzékeltetnek az életmódváltás, a közösségi konfliktusok, a lakásellátás, a városépítészeti vagy a területfejlesztési feszültségek gondjaiból, ám ezekbe több ideológiai meggyőző szándék, illetve olykor manipuláció is inkább kerül, mint a tényközlő írásokba.
Legyen szabad itt egy-két példával élni. A mai olvasó bizonyára el tudja képzelni, milyen várakozással tekinthetett az elismertetéséért küzdő romániai magyarság a Magyar Autonóm Tartomány létrehozása és fejlődése elé. Az ötvenes évek végén kelt írások még hozsannázó hangulatban számolnak be az önállóság pompás látszataival fölvirágozott MAT gyarapodásáról. A „fokozódó osztályharc” keretei között végbemenő leszámolások, a román pártvezetés belső küzdelmei, a koncepciós perek és a gazdasági lázálmok első nagy szakaszán túl hihetőnek tűnhetett a „kompakt székely-magyar lakosság lakta terület”, az „autonóm közigazgatási vezetőség” létrehozásában rejlő nagy lehetőség, s főleg, hogy mindezt az 1952. szeptember 24-i új alkotmány garantálta (19‑21. szakasz). Ma már világosabban látszik, hogy e hatalmi gesztus mintája az 1936-os sztálini alkotmány volt, s hogy a MAT-ba ígért székelyföldi tanítók helyett, a kétnyelvűség helyett és a tervszerű gazdaságfejlesztés helyett inkább a központi államhatalom szándékait közvetíteni és végrehajtani köteles új közigazgatási egység jött létre, nem pedig autonómiával bíró területi intézményrendszer. S miközben fél évvel a MAT határainak meghúzása után Gheorghe Gheorghiu-Dej bejelentette, hogy Romániában megoldották a nemzetiségi kérdést, addig a MAT-ban a romániai magyarságnak csupán egyharmada kapott életteret (1948-ban a népszámlálás szerint Romániában 1.499.851 magyar élt, az ország lakosságának 9,4%-a, a MAT-ban pedig 539.669 magyar kapott „hazát” a párt lenini-sztálini nemzetiségi politikájának jóvoltából). A feszítésnek és a lazításnak a belpolitikában uralkodó taktikája, a kulturális és oktatási intézmények összevonása, a román hivatalos nyelv elsőbbségének kinyilvánítása, a Magyar Népi Szövetség és a Nemzetiségi Minisztérium leépítése, a kétnyelvű feliratok eltüntetése, közben pedig a megszüntetésre ítélt csángó magyar iskolák némelyikének meghagyása, az elrománosítási akciók helyenkénti felfüggesztése, majd Kós Károly és Tamási Áron köteteinek megjelentetése párhuzamos folyamatok voltak (LIPCSEI Ildikó, 1987). Alig akadt olyan legény, aki ezek után társadalomkutatóként vagy publicistaként biztosan eligazodott és kritikai szociológiát kezdett. Önvédelemből és pártcenzurális okok miatt is tanácsosabb volt folyamatosan tervekről, reményekről, vagy egy „odaföntről” már megígért villanyerőmű fontosságáról cikkezni, abból kevesebb gond származhatott.
Vegyünk még konkrétabb példát: Kós Károly mindjárt az újrainduló Korunkban cikket közölt a lakás- és lakóházépítési problémákról. Problémákról (!) ír: nem ismerik a népességszaporulat és a lakossági lakásigények számadatait, évről évre csökken a lakás-alapterület, lógnak a munkások, közömbösek a hivatalok, évtizede fogy az igénybevehető lakterület, túlteng az adminisztráció, gyönge a munkavezetés, folyik az anyagpazarlás, felelősök nincsenek – vélekedik városlakosként és gyakorlati építészként. Közben a nyugati burzsoázia egyes városaiban évszázada problémás lakáshelyzettel, a városok évtizedek óta megoldatlan lakásügyeivel, az államgazdaság érdekében szükségszerűen földuzzasztott népességű városok financiális gondjaival menti föl magát a „parttalan” kritikusság bűne alól. Írásában emelet-ráépítéseket, restaurálást, a régi házak megmentését veti föl „ötletszerűen”. Tehát óvatoskodik, szinte fölmenti a kormányt: ennyit tehet, a lakás mindenhol gond, különben is épül az ország, a civilizálódás lassú folyamat. Ha hozzáolvasom a pártfőtitkár (1956. XII. 16-án, a MAT pártkonferenciáján elhangzott) dörgedelmeit, melyek szerint a magyarok mindent a kormánytól várnak, nem keresik a helyi erőforrások jobb kihasználását, s egyáltalán: az egész romániai magyarság revizionista (LIPCSEI Ildikó, 1987), akkor Kós Károly roppant óvatos is, meg kritikus is. De ha az 1957. nyár eleji pereket ideveszem, melyek vádlottainak zöme magyar volt, akkor egyenesen forradalmár! Két évtizeddel később azonban, urbanisztikai problémák után kutatva, már éppencsak észreveszem írását, annyira belesimul a korszak publicisztikájában, viszont adataiból alig tudok valamit fölhasználni, inkább tónusa árulkodó és értelmezést igénylő.
Ennyit röviden a társadalmi érdek, a problémaföltárás ás a szakszerű publicisztika „megdolgozottságáról”, hiteléről.
Kicsit jobban szétnézve a témánkat érintő cikkek anyagában, mégis figyelmet érdemlő, mennyi távolságtartó és felszínesen használt fogalom épült beléjük. Az írások többsége például agrárreform és a gyorsított iparosítási folyamat során városba vándorolt népességet különösebb gond nélkül úgy kezeli, mint egységes, sőt közösséggé összeállt lakosságot. Mintha bizony a „csinált városok”, és a naptár szerinti időpontra kollektivizált falvak menekült népessége egyértelműen és sebtiben közösségi életet élő, egymással kölcsönviszonyba kerülő, strukturált helyi társadalommá, önálló életegységgé szerveződött volna. (Ennek elegáns ellenpéldái találhatók az 1984-ben megjelent Változó Valóság városkutatási dolgozatai között). A hetvenes évek derekán azonban már napvilágot lát a Korunk hasábjain néhány fontos dolgozat, elsősorban a népességmozgás, a munkahelyi gondok, a családon belüli kapcsolatok témaköreiből, melyekben már árnyaltabb a városokba költözők képe, de az ötvenes-hatvanas évek cikkeinek többségében a „szocialista” város és a városi életmód úgy jelenik meg, mint a feudalizmusból ittmaradt falutelepülés meghaladott formája. A nem-városi életmódot ezek a tanulmányok és cikkek fejlettségi szempontból a városi kultúra alá sorolják, s hogy az összkép szebb legyen, könnyedén eltekintenek a városiság minden hibájától, hátrányától és „szervi” betegségétől. Nem érzékeltetik az életmódváltozás, a kapcsolatvesztés, az értékrendválság, a szocializációs gondok, az elszegényedés és elgyökértelenedés, a városkörnyéki ingázás, az adaptálódási-beilleszkedési zavarok, a tradícióvesztés nehézség-tömegét – ez pedig kissé valószerűtlen összképet /valóság-víziót/ eredményez, melyben a tudatosnak tetsző (avagy kényszerű?) elvtelen szépítés uralkodik. Jeles szerzők cikkei olvashatók például az ötvenes évek végén, melyek a nemzetközi építészeti kísérletként keletkezett – és világszerte sok vitát provokáló – nyugat-berlini Hansa-városrész esztétikai vagy funkcionális tévedéseiről bölcselkednek, s emellett vastagon dicsérik, sőt példaként állítják a romániai várostervezők elé a szovjet mintájú lakótelepet, mint ideálisan szocialista és közösségi megoldást, amelyet a kapitalista érdek és a lakás- vagy telekspekuláció sem terhel, tehát eszményinek mondható. S e felszínes, túlpolitizált „funkcionális” kritikák tömegesen jelennek meg az ötvenes-hatvanas évek fordulóján, tárgyi elemek, konkrétumok nélkül, általános tanulságokat szónokolva. Ha például a városba költöző parasztról értekeznek, aki nem tud „viselkedni” az emberek közt, nem képes megszokni a feszített munkatempót, mert életét addig más időbeosztás és kényelmes munkaritmus szabályozta, ezért „lóg” a munkahelyén, lazsál, sőt lakótelepére hazatérve „elszemélytelenedik”, „nem mutat társadalmi aktivitást”, beletörődik kulturális hátrányaiba... stb., vagyis ha olykor emberközelibb életmódképet rajzolnak ez írások, akkor sem különböztetnek meg kulturális szokásokat, hozott hagyományokat, beilleszkedési képességeket, ízlés- és értékrendszeri sajátosságokat, nem számolnak a szóbanforgó városok történeti vagy termelési szerkezetével, intézményrendszerével, a mobil népesség szokásaival, a szegregálódás szociológiai okaival, a városi folklór működésmódjával stb. Tehát még amikor „közelképet” akarnak adni, akkor is inkább madártávlati, kívül- és felülnézeti képet kapunk.
A köznapi élmények szintjén persze igazuk lehet a cikkíróknak (hisz nem állították írásaikról, hogy szociológiai szakmunkák), sőt, a vidékiek városokat elárasztó tömegének zavaró tényeit még „fölemlegetni” sem volt tán bátortalan gesztus akkoriban. (Így volt ez a korabeli sajtóban Magyarországon is). De abban a folyóiratban, ahol rendszeres a fejlődés-hozsannázó, az iparfejlesztésnek és városiasításnak tapsikoló lelkendezés, kissé hamisnak tűnik az ilyesféle társadalomkép. Illetve: az RMP III. kongresszusán (1960) az iparosítás következetes végrehajtásáról, a kollektivizálás befejezéséről, a falusi elvándorlás serkentéséről, ugyanakkor a mezőgazdaság termelékenységének növeléséről szóló határozatok születtek, melyek igencsak kettős fénybe helyezik a szóbanforgó cikkeket: a párt nevében és ellene egyaránt szól(hat)nak – filológus legyen, aki megfejti, voltaképpen mi rejlik bennük.
Amit e példákkal illusztrálni szeretnék, az nem más, mint az értelmezés nehézsége. Ez már kétségtelenül az utókor felelőssége; hisz a kortársak, benne élvén az eseményekben, talán jobban, talán tanácstalanabbul oldották meg e talányokat, de míg nem kapunk tőlük visszatekintő helyzetképet, addig is magyarázatot kell keresnünk. Lehetséges, hogy a támogatás és tiltás korhangulatában semmivel sem volt könnyebb eligazodni, mint utólag számolgatni hatalmi döntések, csoportérdekek és megnyilvánulások súlyegyenét.
A cikkek vagy a szerzők (és érdekeik, céljaik) minősítése helyett így inkább a számunkra hasznos közléseket kerestem. Meg kell állapítanom, hogy még a hatvanas években is túlteng a Korunk cikkeiben a közműveltség terjesztésének szándéka, ami a sokrétű, tudományos megközelítéstől igen távol áll. Ha egyik-másik tanulmány eljut a lakás- vagy lakótéri funkciók változatainak leíró ismertetéséig, a térhasználat és a lakásbútorozás részletkérdéseiig, akkor sem tartalmaz a viselkedésformákról, a hétköznapi (életviteli) szokásokról, a szociokulturális különbségekről és kisközösségi normákról semmiféle olyan információt, amilyet a tíz évvel későbbi cikkek már bőséggel. Furcsa az is, hogy miközben az emberi viselkedés- és mozgásformák változatairól általánosságban sokan vélekednek így-úgy, a városi népélet eseményei, az emberek boldogulásának köznapi keretei, a személyiség rangja és közérzete úgyszólván bele sem kerül a cikkekbe (hacsak nem filozófiai sterilitásban, vagy a hatósági rendeletek nyelvén, mintha nem élőlényekről, hanem dolgokról értekeznének). Itt is meg kell jegyeznem: lehetséges, hogy ezek a szaktanulmány-stílusú írások csupán az én várakozásomtól maradtak el, s közben pedig a romániai magyar szellemi önvédelem és önmegőrzés eszközei voltak, afféle „virágnyelven” írt kétségbeesések vagy lelkesítő eposzok, melyekhez az én urbanisztikai és közösségkereső „antennám” már nem elég érzékeny. De mégsem vehetem csak magamra az utókor értetlenségének bűnét, ha ezekben az ismeretközlő cikkekben majdnem evidenciaként jelenik meg a paraszti kultúra csökevényes, elmaradott volta, amelytől elszakadva – az eredendő hátrányos helyzetből rögtön a „polgárosult” létbe ugorhat(na) át mindenki, aki a beletörődés és alkalmazkodás állampolgári kötelezettségeit vállalja. A városba költözésnek ez az „adományjellege” hűbérviszonyt és (hatalmi) kiszolgáltatottságot jelez; ezért számomra ellenszenves a publicista, aki e „jótéteményért” a hálátlan parasztot és „kulturálatlanságát” ostorozza. Mindezt abban az Erdélyben és abban a folyóiratban, amelynek kulturális hagyományára okkal büszke a magyarság.
Ilyesmi persze még csak „szépséghiba” volna e publikációkban – melyek ugyan szakcikkeknek látszanak, de igazából nem azok –, ha igennel felelhetnénk arra a kérdésre: végül is dokumentálják-e az újat, a városi (urbanizált, urbánus) társadalommá fejlődést? De ezt jobbára nem teszik. A történelmi városok vagy az új települések változási szakaszai közül éppen a jövevény népesség jellegadó megnyilvánulásait, a megtelepedés korszakát, a kiépülés ritmusát, a kultúrák találkozását, az együttélés részletkérdéseit, a térbelakás módját hagyják figyelmen kívül ezek az írások. Holott nyilvánvalóan minden embercsoport megteremti a maga (saját) folklórját, életre kelti tradícióit, kiépíti az egymásközti kommunikáció formáit, kialakítja az alkalmazkodások és helyzettudatok változatait, létrehozza a sajátos nyilvánosságot, a szavak és szokások jelentésterét, próbára teszi nevelési elveit, világképeit, összeveti érdek- és értékrendszerét – miként e jelenségekről a hetvenes évek tanulmányai már be is számolnak. Hiányzik az ötvenes-hatvanas évek cikkeiből a folyamatok nyomonkövetése, a széttekintés és összehasonlítás módszere is. Ha „modern építészeti” normák szerinti tervezésről szól egy cikk (pl. lakóházak és funkcionális környezetük kialakításáról), akkor rendszerint kimarad belőle a régi városképhez illeszkedő formák tárgyalása és az új ipari környezethez szükséges kulturális „övezet” figyelembevétele (pl. közművelődési vagy hitéleti fórumok igénye, sportolási vagy kikapcsolódási terek stb.), s legyen bár szaktanulmány, nem kerül sor mindennek történetiségbe ágyazására, összevetve tapasztalati előzményekkel.
Lehetne talán mindeme hiányokat egyenest a cenzúra, a szaktudomány fogyatékossága vagy az akkori jelenben élők távlathiányának számlájára írni – de nem csupán erről van itt szó. A Korunk második, 1957-től induló korszaka talán üdítő lehetőséget jelentett a romániai magyarság kulturális helyzettudatának erősítésében, ám a lap nyilvánvalóan nem vállalhatta a társadalomtudományok minden ágának fölkarolását. Érdemes lenne egyszer összevetni a Korunk társadalomtudományi publikációit a megfelelő korszak szaktudományi kiadványaival – de ezek román nyelvűek, számomra nem hozzáférhetők, s vállalkozásom csak a Korunkra szólt most, így nem elemeztem őket. Tudomásom szerint a Korunkkal foglalkozó kutatók sem tették meg ezt az összehasonlítást, de írásaikból megbizonyosodhat az olvasó arról, hogy nem véletlenül esett választásom a Korunkra: szám szerint a legtöbb néprajzi, szociológiai, urbanisztikai, antropológiai tárgyú, tudományos igényű tanulmány itt jelent meg magyar nyelven Romániában, s a Korunk első korszaka is mély tiszteletre indítja a kutatót. S éppen azért, mert a Korunk a legerőteljesebb a romániai magyarság önismeretének reprezentálásában, számunkra is, minden hiányosságával együtt érvényes forrást jelent. Korlátait vagy manipuláltságát legföljebb csak sejthetjük, erről bizonyítékokat szolgáltatnunk egyelőre nehéz. Ha tehát az olvasónak úgy tűnne, hogy igazságtalanul kérem számon a Korunk szerzőin, amiről nem írtak, kérem, írja speciális kereső szempontom számlájára ezt a maximalizmust, tekintse „beavatatlan” külső szemlélő voltomat, s olvasson bele néhány, itt konkrétan hivatkozott írásba.
Mai szemmel, s bár kiterjedt, de külföldi kutatói érdeklődéssel sem lehet rátalálni a Korunk cikkeiben azokra a mögöttes vezérelvekre, amelyek az ország területi differenciálódását meghatározzák. A román vezetés szüntelenül változtatja a kiemelt és a mellőzött övezetek számát és helyét, s az országrészek kölcsönkapcsolatai sem egyértelműek. Arról sem találtam (találhattam) konkrétumokat, hogy a központi vezetés mely tagjai, mikor és miért kezdték erőltetni az agrár- és az ipari struktúra súlyeltolódását. E folyamatok alighanem csak a térképet nagyítóval vallató és a párt belső dokumentációjához is hozzáférő történész kutató számára áttekinthetők, de a halandó ember vélekedései, megállapításai szükségképpen esetlegesek..., amitől persze nem okvetlenül érvénytelenek is.
Hiányzik a helyismeret tanúsága: ha „városokról” szólván a szerzők alig különböztetnek meg egy-egy településen belül mondjuk kertes-falusias, malac- és aprójószág-tartó övezetet a három-négyemeletes szalagházsorokkal tagolt betontömegtől, vagy félig urbanizált gyárvárosrészt a hatszáz éves városközponttól, akkor az olvasó könnyen lépre megy.
Nem találtam továbbá olyan urbanisztikai „jövőképet”, reális hipotézist vagy „városelméletet”, mely magyarázatot adna a városok számszerű gyarapításán túli értelmes célokra.
Persze érthető ez akkor, ha pusztán az a tény, hogy a Román Munkáspárt főtitkára az ipartelepítés szorgalmazása mellett a lakóházépítésre és a városiasodásra buzdít, már elegendő ahhoz, hogy a következő esztendő új területrendezési törvényrendelettel induljon, aminek következtében a rajonhatárok megváltoznak, Brassó lakossága hirtelen megduplázódik stb. – mivégre kellene akkor bármiféle „elmélet”? S így nem is csoda, hogy a kialakított hosszútávú elképzelések részletezése nélkül is olyan nyilvánvalóságként, evidenciaként van jelen a cikkekben a társadalmi folyamatok harmonikussága, kiegyensúlyozottsága, mintha sehol semmi sem zavarná az urbanizálódás menetét. A látszatharmóniára épülő politikai összképet – ha egyszer párthatározat szabja meg a célokat – nem ronthatja sem az infrastrukturális ellátatlanság, sem a komforthiány, sem az évi 350.000 ember költözködése az ország határain belül, sem az életmód-, a lakás- és a normaváltás apró nyűgjei. Ezekről tanulmányt írni, a gondokat szellőztetni nyilván veszélyes lehetett, így ritkán vállalkozott rá néhány szerző. (Nem beszélve a kifejezetten nemzetiségi kérdésekről, melyeket szociológiai problémaként kezelni aligha engedett a politikai cenzúra.) Emiatt azután nemcsak a települések belső rétegzettsége marad titokban a helyi és a külföldi olvasó előtt egyaránt (körülbelül a hetvenes évek végéig), nemcsak hangadó csoportok és érdekeik maradnak rejtve (mindmáig), de arról sem nyerhetünk képet, hogy például a külső gazdasági, társadalmi, ideológiai nyomások milyen viszonyban vannak a konkrét településekkel, hogyan segítik vagy szorítják vissza a helyi energiák mozgását, hogyan hatnak a változás- vagy a megújulás-képességre. Végül is tehát a számszerű közlések, a statisztikai adatlobogtatások csupán egy fölülről, adminisztratíve irányított döntésfolyamat és végrehajtási kötelezettség publicisztikus formái, s nem is lehetnek képesek megvilágítani az alternatívákat, nem vázolhatják az asszimilálódási vagy adaptálódási folyamatokat, a spontán növekedéseket sem, nem lehetnek tekintettel a városiasodás árán pusztulásnak induló vagy konzerválódó falvak sorsára, nem szólhatnak arról, miként létesülnek az új (és napjainkhoz közeledve egyre inkább románosított) iskolák, s hogyan mállanak szét régi líceumok, főiskolák, kollégiumok, továbbá nem dokumentálhatják azt sem, milyen időveszteséggel, pszichés és családéleti károsodással jár százezrek napi ingázása, munkahelyi „átirányítása” vagy munkanélkülisége – és így tovább.
Szeretném, ha kiderülne ebből a bevezetőből, hogy nem a Korunkat vagy szerzőit akarom én csepülni, s nem szociológiai, néprajzi vagy más szakértelmüket óhajtom kétségbevonni. Csupán a nehézségek egy részére utalhattam így is. Nincs itt mód aprólékosan elemezni (s tán nem is volnék képes rá), hogy a Korunk harminc évi működése milyen periódusokra osztható, mikor és kiknek kellett megfelelnie a politikai nyomásnak, kik tettek lelki hűségesküt, kik mentek elébe a kényszerű behódolásnak, vagy kik maradtak tiszták, kik nézték előbb a folyóirat sorsát, mint személyük megítélését, kik látták fontosabbnak a stratégiai tervet a taktikai megoldásoknál, s tettek közírói engedményt egy kulturális intézmény megmaradása, egy túlélési esélyt biztosító hatalmi gesztus érdekében. Mindez túl is vinne az urbanizációs folyamat elemzésén, meghaladná háttérismeretemet, végső soron (aktuálisan még) kockára tenné tiszteletre méltó alkotók, szakemberek egzisztenciális biztonságát is. S míg az olvasót legfönnebb az ötvenes-hatvanas évek nyelvezete, az ideológiai feltöltöttségű írások lapossága zavarja, vagy kételyei támadnak a közölt adatok pontosságát illetően, s szinte cikkenként érzi a különbséget a szerző asszimiláltságának mértéke szerint, addig a szerzők közvetlen közelből élik át a joghátrányokat, a kisebbségi helyzet bizonytalanságát, a szankciókat, pressziókat, retorziókat.
A romániai magyarság egyik legrangosabb közéleti kiadványát forgatva, három évtizednyi anyagát szemlézve is bizonytalan marad számomra, hová sorolhatom helyét és informatív értékét. Számos nyilvánvaló ok miatt nem tekinthetem a mi Valóságunk, Társadalomtudományunk, Forrásunk megfelelőjének, s kár lenne a Békési Élet vagy a Honismeret mellé sorolni, de a Pártélet mellé sem tehető. Nincs is talán olyan önismereti kiadványunk, melyet annyira másként lehet csak olvasni, mint a Korunkat. Én olvasóként elsősorban a megmaradás orgánumának, a túlélés folyóiratának mondanám. Szociológusként viszont elgondolkodtat hírhozó és megtartó szándékának értelme. Mit tehet egy közvetítő fórum, mennyi haszna van, ha minden benne rejlő ismeret annyira méltánylás nélkül marad, amennyire az látható; ha mindaz, ami a Korunkban megjelent, nem segít a „hatalmi tényezőknek” átlátni a pusztulási folyamatot? Románia „várospolitikai” irányelveit az ötvenes évek óta főként az jellemzi, hogy a falut a városhoz közelítő szemlélet jegyében föláldozhatónak vél országrésznyi érdekeket, letarolnivalónak ítél település-ezreket, hogy „cserébe” a korszerűség és európaiság illúzióját, a polgárosodott modern állam csalóka látszatát nyerje. A Korunkban megjelenő írások, melyek az ötvenes évek végétől hosszú ideig alig-alig voltak kritikus hangúak, napjainkban (illetve már a nyolcvanas években) puszta tényközlésekkel is döbbenetes kulturális egyenlőtlenségekről, infrastrukturális hiányosságokról, identitás-vesztésekről, túlnépesedésről, egykézésről számolnak be, mint a mániákus városiasítás visszahatásairól. A szociológiai hitelességű, nyilvánosság elé engedett beszámolók olyan válsághelyzetről tanúskodnak, amely kritikán alulivá teszi a még napjainkban is érvényesnek tekintett „település-szisztematizálási” célkitűzéseket, vagyis meghatározott számú népesség falun tartását és mérhetetlen tömegek városba terelését, az ipari munkáslétszám növelését, a nemzetgazdaság termelékenységének fokozott emelését, a lakásigények mennyiségi kielégítését, az acéltermelésben és a nemzet fiatalításában még az USA-t is felülmúló eredmények elérését. S mindezt azért, hogy „a nemzet szellemi felvirágzása és dolgozó- valamint alkotóképességének kibontakozása” már minden tekintetben „a kommunizmus építésének felsőbb szakaszát” hozza közelebb.
Mit tehet hát a Korunk a tartós béke és az etnikai hidegháború e hosszú korszakában?
Meg kell maradnia – ahogy lehet.
A kisebbségi sors és az urbanizációs folyamat kutatásánál megpróbáltam ezt szem előtt tartani. A Korunk szerzői egy történelmi időszak igricei, krónikásai. A városiasítási őrület pedig nem az ő elgondolásuk. Mondhatnám: róluk is, de semmiképp sem ellenük készült elemzésem. Véleményeim, kommentárjaim a Korunk ürügyén korunkról szólnak – az egészséges változások reményében.

VÁROSHISTÓRIA A NEMZETISÉGEK ELLEN

„A magyarországi és erdélyi román nép nem kíván más népek fölött uralkodni. A román nép kebelében nincs semmilyen történelmi uralkodó osztály, népünk lényegénél fogva a legtökéletesebb demokráciát testesíti meg. A román nép hajlandó ősi földjén minden nép számára teljes nemzeti szabadságot biztosítani; szabad és független államát a demokrácia elveinek alapján fogja megszervezni, és a területén élő minden egyén számára egyenlő életfeltételeket fog biztosítani, annak tudatában, hogy ez az egyetlen módja az ember tökélesedésének” (1918. XII. 1.).
Vasile GOLDIŞ: Felhívás a világ népeihez. Bucureşti, 1943.

„Az asszimiláció gyorsasága és hatékonysága egyenes arányban áll: az uralkodó nemzetiség számbeli erejével, gazdasági fejlettségével, a központi hatalom történeti folytonosságával, a földrajzi válaszfalak s különálló közjogi területi alakulatok hiányával, a különböző nemzetiségeknek analóg vagy rokon osztálydifferenciációjával, vallási tagozódásával, az idegen nemzetiségi tömbök szétszórtságával, külön történelmi öntudatuk gyengeségével, a demokratikus intézmények terjedésével, a javak és az eszmék forgalmának intenzitásával”.
JÁSZI Oszkár: A nemzeti államok kialakulása 
és a nemzetiségi kérdés. Budapest, 1912.

„A nemzetiségi vidékek iparosítása – a termelőerők arányos elosztása és fejlesztése keretében – nagy jelentőségű a nemzeti-nemzetiségi kérdés megoldásában. Ebből a szempontból az iparosításban a teljes jogegyenlőség biztosításának, a kulturális-emberi fejlődésnek egyik alapját látjuk”.
GÁLL Ernő: Tegnapi és mai önismeret. Kriterion, Bukarest, 1975.

(ELŐZMÉNYEK)
A romániai városok históriáját megírni nem könnyű feladat. E tárgykörről magyar nyelvű történeti szakmunkát nem ismerek. Amit e fejezetben nagyon vázlatosan összefoglalok, az is több szakterület ismeretanyagából és megannyi szakértő munkájából kiemelt, szükségképpen töredékes anyag.
A városfejlődés és a nemzetiségi lét problematikáját meglehetősen sokféle szempontból tárgyalja a szakirodalom, természetesen korszakonként más-más alapállásból, eltérő ideológiák mentén, változó célokkal. Három alapvető szemléletirányt látok megkülönböztethetőnek. Az egyik politikai metszetet ad, s főként az etnikai és történeti érdekeltségek szempontjából – ide véve a háborúk és a politikai válságok históriáját, a nemzeti ideológiákat és a kisebbségi kérdéseket is. Példaként Jászi Oszkárra utalok itt. A másik felfogás különböző kultúrák fejlődési és találkozási pontjain rajzolja meg a városok helyét és szerepét, kimutatva a gazdasági, piaci függőségeket a technikai civilizáció foka, a növekedési-épülési ütemek, a városi és vidéki népesség demográfiai, munkamegosztási hagyománya, valamint az etnikai, szubkulturális helyzetek között. Témánkat tekintve itt Egyed Ákos szemléletmódjára hivatkozom. A harmadik felfogás a historikus előzmények nélkül tekinti a mai romániai városokat, a nagyformátumú iparosítást az eredmények felől értékeli, mintha az elmúlt évszázad(ok) fejlődésvonala csakis ez eredmények irányába tarthatott volna. Ez utóbbi felfogás a leggyakoribb a Korunk általam elemzett cikkeiben.
Az 1945 utáni korszak megértéséhez – ha messzebb nem is –, a XIX. század harmadik harmadáig okvetlenül vissza kell tekinteni.
A nemzeti és nemzetiségi ellenségeskedések története, bár nem egészen közismert, az elmúlt másfél évtized történettudományi-politikai irodalmában sokszorosan körüljárt, részletesen taglalt kérdéskör. A történetképek és nemzetfelfogások változása miatt azonban úgy tűnik, mintha időről időre elfelednénk, hogy a száz év előtti Magyarország nem „a magyaroké” volt létszámukat tekintve, s Erdélyben sem csak „székely véreink” éltek. A példa kedvéért: 1910-ben a korabeli Magyarországon 3.000.000 román élt, Bukovinában pedig negyedmillió (GALÁNTAI József, 1985) Az „együttélő népek” keveredéséhez épp az 1890 és 1910 közötti évtizedekben járult a lakosság természetes szaporodásának évi 1%-os növekedése (előtte százötven évig ez 4-5 ezrelékes volt), s a történelmi Magyarország a pusztító pestis-, kolera- és himlőjárványokkal együtt is 15,6 millióról 20,9 millióra növekedett (HANÁK Péter, 1971. 36. p.). Közben sosem látott méretűvé vált a lakosságmozgás: e két évtizedben a lakosság negyven százaléka változtatta meg lakóhelyét és jó része a foglalkozását is. A belső vándorlás fő iránya az ipar és a város volt. A dualizmus korában a falvak lakossága mindössze 2,3 százalékkal, a városoké 202%-kal nőtt. A városok népessége, amely a kiegyezés idején az ország 10%-át sem adta, az első világháború előtt már az összlakosság 21%-ára emelkedett (HANÁK Péter, 1971). Ez a két-három évtizedes demográfiai hullám azonban nem volt egyenletes, eltérően érintette az ország tájegységeit, etnikai és kulturális csoportjait. Az 1910 előtti félszáz év Szabadka, Eger, Miskolc és Fiume mellett Kolozsvár esetében járt kiugróan gyors népességnövekedéssel, ugyanakkor például az egykéző megyék, tehát a születéskorlátozást gyakorló területek (például Krassó-Szörény, Temes, Hunyad, Beszterce-Naszód vagy Nagy-Küküllő megyék) kifejezetten gócpontok voltak e népbetegség terjedésében, s a születésszám csökkenése tipikusan városi (nemzetiség-, felekezet- és jómód-függő) jelenség volt. Itt a kisbirtokok elaprózódásától való félelem, a határőrvidéken a házközösségek nagycsaládi rendszere, másutt meg a kevert nemzetiségű környezet hatása okozta az „egygyermekrendszer” regionális megjelenését (KÖVÉR György, 1982).
A szaporodás üteme, nagysága – könnyen átlátható – egyértelműen gazdasági és társadalmi, környezetfüggő jelenség volt, s következményei is figyelemreméltóak. Gondoljunk csak a gyermekek iskoláztatására, az együttélő etnikai csoportok kölcsönkapcsolatára, a hagyományos és átörökített munkakultúrára, a nyelvismeretre, az érvényesülés lehetőségeire. Minél nagyobb (és régebbi) egy település, annál nagyobb esélye van több felekezet jelenlétének, többféle iskoláknak, továbbtanulási adottságnak, útépítésnek, kereskedelmi és ipari szolgáltatásoknak, pénzforgalomnak, társadalmi rangnak. Az 1820-as években a polgári népesség 12%-a élt olyan településen, mely 10.000-nél több lakossal bírt, 1910-ben már a népesség 23,7%-a (KÖVÉR György, 1982). A törvényhatósági jogú és a rendezett tanácsú városok (a XX. század elején 138 ilyen város volt Magyarországon) 1910-ben már az összlakosság 20,4%-át foglalták magukba, s ez számos gazdasági és társadalmi előnyt jelentett. A 19. század folyamán elsősorban a mezőgazdasági termények kereskedelme volt a kelet-európai régió kibontakozási útja, egyben az agrárvárosok föllendülésének előidézője is. A városok nagysága és kereskedelmi lehetősége volt mérvadó a vasút létesítése szempontjából, persze az uralkodó agrár- vagy kisipari ágazatok jelentőségétől, piacképességétől függően. A századfordulóra azonban az agrárkonjunktúra végképp lehanyatlott, s a már megindult iparosodás vagy átalakításra ösztönözte a gazdaság és a piac szereplőit, vagy bekövetkezett a stagnálás, melyben a kelet-európai kisvárosok többségét ma is megtaláljuk.
A rohamos urbanizáció és az agrárkonjunktúra idején lábra kapó kisipar nagy munkaerő-elszívó hatású volt, s mind a városok táji környezetében, mind országos méretekben kialakult a centrumok és a perifériák jellegzetes övezete. A perifériák lakossága nem ritkán a városok népességének 25-30%-a volt (THIRRING Lajos, 1963). A centrumba-kerülés vagy a periféria-helyzet pedig éppen az iparosodás mértékétől, a fejlődés vagy a fejletlenség állapotától függött, nemcsak az országon belül, hanem az európai gazdasági pozíciók szempontjából is. Az egy főre jutó ipari termelésben a Monarchia a 11. helyen állt tizenkilenc ország mezőnyében, Románia az utolsó helyen (Bairoch, P. 137-138. p., közli BEREND T. Iván – RÁNKI György, 1979). Az Osztrák-Magyar Monarchia átlagában persze a cseh és az osztrák ipar (európai átlagnál magasabb) szintje is benne van (1900-ról van szó), de az is, hogy a magyar malomipar épp a századfordulóra kezd egyre kevesebb tőkebefektetést kapni, Románia pedig az egyre növekvő búzaexport sikereibe kapaszkodva belecsúszik abba a preindusztriális állapotba, melyből a későbbi sikeres olajkonjunktúra árán sem tud többé kikapaszkodni, s hosszú távra megpecsételődik sorsa: a fejlettségi rangsorban az európai periféria elmaradott országai közé kerül (BEREND T. I. – RÁNKI Gy., 142-158. p.).
A gazdasági státusz és a fejlődési lehetőségek köre tehát a XIX. század közepén „szinte” beszűkült már. A népesség foglalkozásszerkezete, az agrár- vagy ipari jelleg nem lényegtelen a „periferizálódás” folyamatában. Magyarország és Románia összehasonlítása érdekes ebből a szempontból: az iparban dolgozik 1860-ban a népesség 5%-a Magyarországon, s a mezőgazdaságban a 75%-a; ez 24:64 arányra változik 1910-re. Ugyanekkor Románia a „kertmagyarországinál” is agráriusabb a huszadik század elején (BEREND – RÁNKI, i. m. 158. p.). Egy táji-történeti szerepkört azonban tovább bonyolít a nemzetiségi társadalmak jelenléte, aránya, eltérő kultúrája. A dualizmuskori és a századfordulói Erdély románságának 86,3%-a földműveléssel, körülbelül 8%-a iparral foglalkozott, 1,4% volt az értelmiség aránya. (Ez utóbbi réteg az erdélyi értelmiségnek körülbelül húsz-huszonöt százalékát alkotta!). Az első világháború kitörése előtt mintegy 40.000 román hivatalnokot, papot és tanítót tartottak nyilván, néhány ezer ügyvéd, orvos és újságíró mellett. A román értelmiség nagy többsége népi, paraszti származású volt; java részük a szabadfoglalkozások felé orientálódott. (A demográfiai, foglalkozási és anyanyelvi megoszlásról lásd KATUS László, 1986; GÁLL Ernő, 1975. 199. p. Az „Erdély története” kötetek részletesebb, részben eltérő adatokat közölnek, ld. 1569. p.). Nincs adatom Ó-Romániáról, de például Magyarország román lakosságának csak 10%-a tudott írni-olvasni 1880-ban, 30% körül volt ez a szám 1910-ben (GALÁNTAI J., i. m. 202. p.; ÁCS Zoltán 14,1%-ról tud, írása 281. oldalán). „...Mily jellemző, hogy Erdélyben a románság, ellenére annak, hogy ott abszolút többséget alkot, egyetlen 10.000 főnyi városi alakulatot sem volt képes létrehozni! De hogy nem faji, hanem elsősorban gazdasági okokkal állunk itt szemben, azt mutatja az a másik tény, hogy a Tisza és Maros szögének dúsan termékeny, de nemzetiségi többségű vidékein egyszerre mind az öt nemzetiség mint városlakó szerepel” – írja Jászi Oszkár, s kiemeli: a művelt terület túlnyomó része magyar közép- és nagybirtokosok kezén van, a kisgazdák száma azonban a románoknál nagyobb (190.000 a magyar, 290.000 a nem magyar kisgazda). A magyarság számaránya „egyenes arányban áll a községek nagyságával, s mentül modernebb gazdasági szerkezetű az ország valamely része: annál inkább magyar... A Duna jobb partjának, a Duna-Tisza közének és a Tisza bal partjának erősen magyar többségű termékeny rónaságain terül el városainknak több mint kétharmad része”. „A nemzetiségi kérdés fejlődése jelen szakaszában eminenter parasztkérdés”: „A román népnek és általában az egész nemzetiségi népnek (a szászt leszámítva) nagyobb gazdasági lemaradottsága számos okban gyökerezik. Rendszerint a perifériák terméketlenebb vidékeit lakva, nem alakulhatott ki az a nagyobb mezőgazdasági surplus, mely minden iparnak és kereskedelemnek az alapja. Ez az oka annak is, hogy a nemzetiségi föld eliparosodása még sokkal elmaradottabb, mint a magyaré. Ezer ember közül magyar vidéken 481 az őstermelő, ellenben tót vidéken 563, román vidéken pedig 633” (JÁSZI Oszkár, 1912, 1986).
A politikai nemzet (a bármikori uralkodó vagy államnemzet) és a nemzetiségi csoportok konszenzusos kapcsolatát, kulturális és vallási türelmességét, jogi és gazdasági egymásrautaltságát hangsúlyozó Jászin, Ady Endrén, Mikó Imrén, Tavaszy Sándoron kívül számos gondolkodó kortárs akadt, akitől a kisebbségi és román kultúrák kölcsönhatását, egymásba karoló találkozását látjuk képviselni (FÁBIÁN Ernő, 1982). A többségi etnikai csoportok asszimiláló törekvéseit és hatását viszont nem mindig a megmaradást segítő kiegyezés vezérelte. Az etnikai kérdéseket a keményebb politikai és gazdasági körülmények rendszerint kiiktatták a játékból. Magyarosítás, románosítás, németesítés – ezen a tájon folyamatos kísérő jelenségei az évszázadoknak. A kisebbségi helyzettudat hol itt, hol ott nyomorította az együttélőket, s a kulturális asszimiláció tengere is mindegyre mosta az etnikai szigeteket. „Tagadhatatlan, hogy a magasabb városi kultúra vonzó és nivelláló ereje érvényesül az alacsonyabb falusi kultúrfokkal szemben, azonban nem szabad elfeledni, hogy városainkat nem közvetlenül a kultúra magyarosította meg, hanem a betóduló magyar népesség” (a kiemelés Jászitól való, i. m. 186. p.). Az 1910. évi népszámlálás adatait idézve megállapítja, hogy „a 138-ból 83 város (67%) van olyan, melynek lakosságában a magyarság abszolút többségben (50%-on felül) van és 55 városban (33%) pedig a nem-magyar ajkú lakosság alkot túlnyomó többséget (50%-on felül nem-magyar). A magyar többséggel bíró városok lakosainak összes száma volt 1910-ben 2.936.174 és a nem-magyar többséggel bíró 54 város (Fiumét elhagyva) lakosainak összes száma volt 727.483; vagyis a városi lakosságnak 80%-a a túlnyomóan magyar többségű és 20%-a túlnyomóan nemzetiségi többségű városokban lakott” (Jászi, i. m. 166‑167. p.). És mialatt 1787–1910 között négyszeresére növekedett a városi népesség, a magyar városok lakossága öt és félszeresére, ellenben a nemzetiségi többségűeké csak kétszeresére nőtt, vagyis 123 év előtt „az egész városi lakosságnak csak 60%-a élt a magyar városokban, most már 80%-a él itt, ellenben a nemzetiségi városokban élő lakosság aránya leapadt 40%-ról 20%-ra”. (Jászi, u.o.) Nem hagy kétséget afelől, hogy ama 123 év alatt a magyar városok lakosságának feltűnő szaporodása nem természetes (születési) növekmény, hanem beköltözésekből, bevándorlásból adódik, s legkevesebb 700.000–900.000 lélekre tehető a magyarosítottak, a magyar ajkúvá válók száma (Jászi, uo. 168. p.).
A kelet-európai országok második világháború utáni történetében az ipari és mezőgazdasági fizikai munkáslétszámot hatványaira növelő erőltetett iparosítás, valamint az ezt a folyamatot munkaerővel megsegítő kollektivizálás a meghatározó folyamat és hatásegység. A földtulajdon kötéséből kimozdított agrárnépesség a tervgazdálkodás hosszú korszakában vált e hatalompolitikai célkitűzés elszenvedőjévé. Mivel pedig az iparosítás és a városok növekedése szervesen összefügg, megszülettek azok a települések, amelyekben a politikai érdekközvetítés és feladatteljesítés praktikusabb, egyszerűbb. A száz évvel ezelőtt lezajló történeti változások és a nemzetiségi kérdések iménti érintőleges fölidézésére éppen azért volt szükség, hogy áttekinthetőbb legyen az a bonyolult folyamat, amelynek a mai tervek csupán logikus következményei.
Két jelenségre szeretném itt a figyelmet külön is fölhívni. Az egyik a „revans” problémája, a másik az ennek gyakorlati végrehajtását szolgáló asszimilálásé.
A román nemzetideológia és történeti folytonosságfelfogás számomra a legtisztább történelmi válaszreakció. Visszaszerzése, fölélesztése annak a vélt vagy valódi kulturális helyzettudatnak, melyet a nemzeti história során átélt sokféle alárendeltség, értékfosztottság, kisebbrendűség és megtaposottság jellemzett. A marginális helyzetből adódó reménytelenség, a számos elmaradottságból kikívánkozó feltörekvés-vágy, a kisebb(rendű)séget dühítő bizonyítani akarás és a kudarchelyzeteket már el sem viselő konokság bizonyítja ezt, ami az irodalomban, a politikában, a tudományban és a gazdaságban minduntalan megjelenik. Pontosan ebben az értékrendszerben, mentalitásban meglévő túlkompenzálás érvényesül az „együttlakó nemzetiségek” kisebbségi csoportokká morzsolásában, asszimilálásában is. Az asszimilálás politikáját kettős célként látom kibomlani: a sikeres asszimiláció rivális kultúra fölszámolását eredményezi, s egyúttal a beolvasztók kultúrájának térnyerését szolgálja. A kettős célt kettős eszközrendszer is erősíti: olykor közvetlen, erőszakos elnyomással, olykor a szükségképpen megszülető ellenállást is „megengedő”, „becsatornázó” furfanggal, látszat-toleranciával, az értékrendszer illetve a kölcsönhatások elbizonytalanításával. Mindkét célra és mindkét eszköztárra példát szolgáltat a negyvenes-ötvenes évek romániai nemzetiségpolitikájának máig tartó korszaka, s ugyanúgy a Vasile Goldiş vagy Jászi Oszkár idézte korábbi időszak is.
Az újkori erdélyi városfejlődés legáltalánosabb föltételeit az 1848–49-es szabadságharc után megszűnt feudális viszonyok teremtették meg. A történeti Erdély városaiban (lásd EGYED Ákos tipológiáját e térség településeiről, 1981. 10‑25. p.) ugyanis az ipar uralkodó formája a céhes kisipar volt, s a manufaktúraipar már a tőkés iparosodás közvetlen előzményeként mindenekelőtt a feudális viszonyok kötésében nyűglődött. A kora-középkortól létező céhes kisipar a benne fölhalmozódott nagy szakértelemmel alkalmas volt már arra, hogy a kialakuló gyáriparban vagy kisipari kooperációkban integrálódjon. A mezővárosi céhes iparosok java része már a városokba is a falusi kézműiparból vándorolt át (lásd a szebeni és brassói házi textilipart, melyet a kereskedelmi tőke szervezett meg később „otthoni munka” keretében). A manufakturális ipar nagyságrenddel volt gyöngébb, mint az osztrák és cseh társai, de mint gyáripari bázis, a belső, regionális piacok megteremtésében és a külpiacok összekapcsolásában jelentős szerepet kaphatott. Az urbanizálódás megindulása kedvező körülményekkel és munkaerővel segítette a tőkés iparosítást, mert a közgazdasági, anyagi-technikai és társadalmi tényezők jó alapot nyújthattak a piac, a felhalmozás révén, valamint a hitelgazdaság, a vállalkozók és a vasúthálózat segítségével. Az ipari növekedést serkentette továbbá a külső tőke behatolása, a mezőgazdasági árutermelés fokozódása, s egyúttal az is, hogy a hagyományos falusi társadalom bomlani kezdett, a munkaerőt megkötő tradíciók gyöngültek.
Az új piacok kialakulása, az új vonzáskörzetek és a regionális hálózatok megteremtődése segítette a folyamatos városnövekedést. Divat lett városon lakni, városi módit követni, polgárjogért küzdeni, kereskedni. A „falusi”, vidéki ember az elmaradottság jelképe lett hirtelen, a városit már a bank, a pénzügyek, a foglalkozásváltás vette körül. A belső vámhatárok eltörlése élénk áruforgalmat indított el az osztrák vasúttársaság krassó-szörényi uradalmain, nagy tőkebefektetéssel ipari vállalkozások indultak. Föllendült Kolozsvár, Nagyszeben és Temesvár dohány-, szesz- és söripara, másutt a kohó- és bányaipar erősödött, s a (vasútépítésnél és a nyugati piacon kelendő) faáruk meg az építőipari befektetések is jövedelmezőknek bizonyultak. A bécsi válság ugyan valamelyes visszavetette e gazdasági föllendülést, de a korabeli gyáripari statisztikák szerint az erdélyi városokban 1880 és 1890 között 38 gyárat alapítottak, a következő évtizedben pedig már 107-et. Sőt: 1890-ben az erdélyi kis- és nagyüzemekből már 66.306-ot tartottak nyilván (ennek 65%-a kisipari volt, jobbára egymaga dolgozó tulajdonossal, s egy üzem 20 munkással már gyárnak számított). (EGYED Á. i. m. 270‑279. p.)
A Bánságban és Arad vidékén, Biharban és Szatmárban kivételesen gyorsan fejlődött a malomipar: 1852-ben három gőzmalmot írtak össze, 1894-ben pedig Temes, Arad és Krassó-Szörény megyékben 61 nagy gőzmalom dolgozott, s mellettük Temesvár és Arad terménykereskedői 191 nagyobb és 1100 kismalmot tartottak fönn. Meg is volt a hasznuk belőle, a két városból az 1890-es években évente egymillió mázsa lisztet szállítottak a Monarchia piacaira és külföldre. E területek kitűnő búzája azután is az erdélyi polgárság legerősebb üzletága volt, a malomipar pedig a kereskedelmi tőkének további fölhalmozódását és ipari tőkévé válását segítette elő. A szász, a magyar, a zsidó (és kisebb mértékben a román) polgári réteg fejlődése is kapcsolatban állt a szesz- és söripari vállalkozásokkal, de az erdélyi iparosítás elsősorban a kereskedők, a nagybirtokosok vállalkozói tőkéjéből gyarapodott, s csak utánuk következtek a nagyiparosok. Az erdélyi cement- és téglagyártás, a fűrész-, az üveg- és a vegyipar, valamint a gépgyártás és a papíripar gépesítése a városok és körzetük fejlődését segítette. A textil- és gyapjúipar például posztószövő kézműveseket, falusi bedolgozókat foglalkoztatott (Nagyszeben, Brassó, Segesvár, Medgyes környékén). Mindent összevetve: a gyáripar a századfordulóig átlagosan hatvan százalékos növekedést mutatott, s Arad, Kolozsvár, Szatmárnémeti és Temesvár nagyvállalatai 97%-kal gyarapodtak 1900 és 1910 között (EGYED Á. i. m. 280‑286. p.).
A városok nagy többségét tehát a századfordulón változó ütemű, de folyamatos iparosodás jellemezte. Az élen a jelentős ipari hagyományokkal élő Temesvár, Arad, Nagyvárad, Brassó, Kolozsvár és Nagyszeben állt, ezek nagyvárosok voltak a szó korabeli értelmében. Utánuk Marosvásárhely, Szatmárnémeti, Lugos, illetve a még nem városi rangú, de erősen iparosodott Resica következett. A legtöbb város ipari fellendülése gyors lakosságnövekedéssel járt, a gazdasági föllendülés pozitívan változtatott a demográfiai magatartáson, a népesség-eloszláson, a foglalkozási struktúrán és a városi-falusi népesség (egymáshoz viszonyított) arányán. Mindezek következtében az erdélyi iparosodás már a kapitalizálódás korszakában alaposan hozzájárult a hagyománytartó falusi társadalomszerkezet átrétegződéséhez, fokozatos módosulásához, a társadalmi mobilitás, az ingázás és a munkaerővándorlás új formáinak kialakulásához. Ugyanis a városok népességnövekedése egyben vonzáskörzetük terjedésével, a vidéki, falusi munkavállalók folyamatos befogadásával ment végbe. A települések befogadóképessége viszont korlátozott volt, s hamar „megteltek”, amint nemcsak azok telepedtek le, akik állandó keresethez jutottak, hanem nagy létszámú napszámos- és cseléd-tömegek is növelték a városi a város népességet, aki az időszakos munkához is nemegyszer családtagjaikkal együtt költöztek be. A nagyobb erdélyi városok foglalkozási struktúrája egyhamar megközelítette a monarchiabeli nagy iparvárosok, Bécs, Prága, Budapest arányait. A huszadik század első évtizedében 26,7%-os volt a városi népesség szaporodása, s a demográfiai elemzés, mely már a reformkortól jelzi a városok lakosságnövekedését, kimutatja, hogy 1830 és 1910 között 226,1 százalékkal növekedett a lakólétszám a nagyvárosokban, 166,4%-kal a középvárosokban (=5000–13.000 lakos 1830-ban), a kisvárosok (=5000 lakosnál kisebbek) pedig 74,8 százalékkal gyarapodtak. Ez a gyors növekedés például Temesvár esetében 395,1 százalékot jelentett, Brassó és Nagyszeben gyarapodása 82,6% volt, Máramarossziget lakossága 326,7 százalékkal, Marosvásárhelyé 325,2%-kal, Nagykárolyé csak 42,5 százalékkal nőtt (EGYED Á. i. m. 287-291. p.).
Közbevetném itt, hogy sem a század eleji, sem a mai statisztikákat nem tekintem valóban érvényesnek, inkább a nagyságrendek és arányok szempontjából vélem tájékoztatónak. Az itt idézett adatok Thirring Lajos „A magyar városok statisztikai évkönyve” (1912) című, Budapesten kiadott munkájából valók. Másfél évtizeddel később 1928-ban publikálta Kovács Alajos, a KSH akkori igazgatója „A nyelvismeret mint a nemzetiségi statisztika ellenőrzője” című dolgozatát (Magyar Statisztikai Szemle, 1928, 1. és 2. szám), melyben táblázatot közöl Temesvár lakosságának nemzetiségi megoszlásáról. Adatai nem mindenütt egyeznek Thirringéivel, s ennek okát is adja a román népszámlálás szándékos torzításában. A román statisztika két és félszeresére növelte a románok számát az 1910-es felmérésnél, a magyarokét pedig 58,5%-ról 31,7%-ra csökkentette. A kéznél levő szerb népszámlálási adatokból (az 1919-es megszálláskor készült felmérés) levezeti a román adatok vallásfelekezetek szerinti hibás kimutatását, s végül az egész procedúrához mellékeli a románok által mellőzött nyelvismereti-nyelvhasználati mutatót, a pontosítás kedvéért. A látszólag meggyőző érvelés és a jogos kifogások mellett engem, mint társadalomkutatót, több olyan részletkérdés izgat, melyekkel mindegyik kimutatást meg lehet kérdőjelezni. Mindezt csupán azért bocsátom itt előre, mert statisztikai évkönyvektől történeti munkákon át a világatlaszokig minden kiadvány kétféle (olykor háromféle) adatot közöl (ha éppen nem nagyolja el, s kerekíti le- vagy fölfelé, érdekei szerint), így utólagos ellenvetésektől védhetetlen minden állítás, mely adatszerű.
Ugyanez érvényes a Korunk szerzőinek adataira is: nem tudtam vállalni, hogy megfelelő apparátus hiányában egy-egy közölt adatot többszörös ellenőrzés alá vessek.
S ha már Temesvár került terítékre a statisztika és a legnagyobb arányú népességnövekedés kapcsán, az említett nemzetiségi megoszlás arányait hadd idézzem ide (1910. évi magyar adatok): magyar = 28.552 (39,4%), német = 31.664 (43,6%), román = 7566 (10,4%), egyéb = 1311 (1,8%). Összesen 72.575 lakos.
A városok nagysága sokszor a betelepülők tömegét is meghatározta: nagy településen több munkahely várható. A hat legnagyobb törvényhatósági várost (Arad, Kolozsvár, Marosvásárhely, Nagyvárad, Szatmárnémeti, Temesvár) az 1910-es állapot szerint 57,6 százalékban a máshonnan jöttek lakták, s ezek több mint fele (54,9%) faluról érkezett. A nagyvárosokba vándorlás méreteire jellemző, hogy összlakosságuk 39,6 százaléka volt helybeli születésű (= 127.321 lélek), 20,9 százalék született ugyanabban a megyében, s a megyéből bevándorlókat (67.129 fő) majdnem megduplázó tömegű volt a más megyéből jötteké (= 118.208 ember, 36,8%). A többiek külföldről és ismeretlen helyekről érkeztek, de a nagy távolságokat is áthidaló népességmozgást egyértelműen az iparosodás és a lendületes városfejlődés váltotta ki. A legtöbb betelepülő rendszerint az illető megye falusi népességéből került ki, de nem mindenütt: a gyorsan iparosodó Hunyad és Krassó-Szörény megyékből vándoroltak el a legkevesebben, s alacsony maradt a városba költözés ott, ahonnan sokan indultak külföldre szerencsét próbálni (Fogaras), illetőleg ahol a tradicionális falusi társadalomszerkezet még erős maradt (Máramaros, Beszterce-Naszód). (EGYED Á. i. m. 290‑291. p.; KATUS László és ÁCS Zoltán nemzetiségi arányokat is közöl.)
A hagyományos mezőgazdasági területek még mindig gyors népességnövekedésének többletét tehát részben a városok fogadták be, s ez a bevándorlás adta a városi népességnövekedés óriási többletét, hiszen a városi lakosság természetes szaporodási mutatója rendkívül alacsony volt már a századfordulón. S ez rendkívül lényeges: a nagy népszaporulatú falvak többsége román volt, a városi lakosság többsége pedig magyar! Az 1910-es adatok szerint – melyek a 8000 léleknél nagyobb népességű 24 várost jellemzik – magyar anyanyelvűnek vallotta magát 62,99%. S az etnikai csoportok településen belüli részaránya igen sok szempontból meghatározza a továbbfejlődés ütemét, valódi lehetőségeit, sőt „adottságait” is, melyek a foglalkozási stratégia részeivé válnak, struktúrát alkotnak, műveltségképző erővé változnak.
A városoknak vonzáskörzetükre és táji környezetükre gyakorolt hatását szerves folyamatként követte a területi és szerepköri differenciálódás. Az értelmiségiek képzésével, a foglalkozási-kereseti lehetőségek bővülésével, az iskolahálózat növekedésével minden nagyobb város kialakította a maga vonzás- és hatókörzetét, s ebben szerepe volt a sajtónak, a helyi nyilvánosságnak, a közművelődési lehetőségeknek, a színházi életnek, a piacnak, a technológia fejlődésének, a kaszinónak, a kórházi és egészségügyi ellátásnak, az egyesületeknek is. A városok hatásköre azonban függött nagyságukon és civilizáltságukon túl termelési karakterüktől is: a közepes- és kisvárosok foglalkozási struktúrájában olykor a 30%-ot is meghaladta a földművelő népesség aránya (például Gyergyószentmiklóson, Szászsebesen), s az agrárvárosi jelleg a gépesítettség, a termelési, kulturális és egészségügyi vívmányok lassúbb terjedésével járt. Másutt a földművelés és az ipar aránya közel azonos súlyú volt (például Szilágysomlyón 30,3% őstermelő mellett 33,3% iparos volt, Sepsiszentgyörgyön, Segesváron és Tordán pedig ennél is magasabb volt az iparosok aránya). Az erdélyi kultúra hagyományos bázisai, az iskolák (régi és új főiskolák, mezőgazdasági és középiskolák, egyetemek és egyházi iskolák), valamint a felekezeti és művelődési körök, egyletek és a városi civilizáció más intézményei is átalakulást, életmódminták változását közvetítették a falvak népei felé.
A városfejlődés előnyeit és civilizációs többleteit persze csak a városlakók kisebbik része élvezhette a városokon belül is, hiszen ezek társadalmi és anyagi helyzettől nagymértékben függőek voltak. A faluból betelepült szakképzetlen ipari munkások, a létminimum határán élő napszámosok és cselédek nemegyszer „városi” létükre is rosszabb viszonyok között laktak, silányabban táplálkoztak, rosszabb vizet ittak és számkivetettebbek voltak, mint a falusi szegények. Kiszakadva a falusi rokonsági és szomszédsági közösségből, a szokások teréből és az összetartó érzelmi erők védelmező biztonságából, gyökértelenek lettek. A városi társadalmi tér és a megváltozott életmód nem tette könnyűvé az alkalmazkodást és beilleszkedést, a hagyományok és ünnepi ceremóniák megőrzése pedig nem volt lehetséges. A városba telepedők jó része átélhette az elmagányosodás, az idegenségérzet kínjait, s kényszerhelyzetük nemegyszer létbizonytalansággá erősödött a város peremén. „A városokat feltöltő betelepülő falusi szegénység első nemzedékei voltak a kapitalista átalakulások humán áldozatai” (EGYED Á. i. m. 295. p.).
A városfejlődés a magyar nemzetiségű területen szerencsés volt a magyar etnikum szempontjából, elsősorban amiatt, mert az első világháború után az új Románia határai közé szorult nagyszámú nemzetiségi lakosságnak egyre csökkenő tömege volt kénytelen átélni az agrárnépfölösleg nyomasztó reménytelenségét, az iparosítás szociálpolitika nélküli haszonelvűségét, a parasztság fölött álló némely társadalmi osztály szolidaritáshiányát (VENCZEL József, 1942). A falusi életkeretben az etnikai csoportközösség megtartása és a sajátos kultúra, hagyomány átörökítése történelmi feladat volt, de az urbanizáció késztető hatása és az iparosítás kényszerítő ereje nemcsak életmódváltozást, s nemcsak specifikus foglalkozási struktúrát eredményezett, hanem a hagyományos szokásrendbe ágyazott, etnikumhoz vagy társadalmi csoporthoz kötött műveltséget is veszélyeztette. A kultúraváltozás mindig azt a veszélyt rejti magában, hogy valami elvész a régiből, amit az újból pótolni már nem lehet. Igaz, pótlékokat kínálhat a város, intézményekben, egyesületekben, szórakozásban vagy épp emberi kapcsolatokban és kötődésekben, de a falu és a város lakosságcseréje igazán csak a szorosabb, emberközelibb kapcsolatok átmentése, megtartása esetén tud valódi értékké lenni. A „mi-tudat” megmaradása (mint például a temesvári atyhaiak közösségében) azonban rendkívüli mértékben függ a kibocsátó település kohéziós erejétől, a megtartó varázslattól, s ennek nem elhanyagolható tartalmat ad az etnikai csoportazonosság léte vagy hiánya (IMREH István, 1979).
A magyar nemzetiségű lakosság a trianoni döntés után megőrizni igyekezett azt a helyzetét, hogy tekintélyes többsége meghatározott körzetekbe tömörülve (lásd Székelyföld megyéiben: Csíkban, Udvarhelyen, Háromszék és Maros-Torda megyékben, azután Kolozs megyében Kalotaszegen, a Maros-völgyében, Aranyosszéken, a Zsíl-völgyi bányavidéken, Arad, Bihar, Szatmár megyékben) abszolút illetve relatív többségben élt. Magyar többségű volt a 49 erdélyi város lakossága is (így: Arad, Brassó, Csíkszereda, Gyergyószentmiklós, Gyulafahérvár, Kolozsvár, Marosvásárhely, Nagybánya, Nagyenyed, Nagyvárad, Sepsiszentgyörgy, Szatmárnémeti, Székelyudvarhely, Torda stb.). Viszont míg 1910-ben 62,7%-ban volt városlakó a magyarság és 18,9 százalékban a románok, addig a városokban 1930-ban már 39% magyar és 31,1% román népesség lakott. Itt persze számításba kell venni, hogy becslések szerint 150.000–200.000 magyar hagyta el Romániát 1918 és 1924 között, akik Magyarországra települtek (Balogh Júlia adatai szerint 1935-ig 300.000-nél többen), s ugyancsak ide kell számítanunk az első világháborús veszteséget is (POMOGÁTS Béla, 1986. 67. p.; KOVÁCS Alajos, 1928. 18. p. Eltérő adatotokat közöl KATUS László, 1986. 25. p.; BALOGH Júlia, 1988.; JÁSZI Oszkár, i. m. 187. p.; BALOGH Sándor, 1987. 206. p.).
A munka- és megélhetés-kényszerítette városba településnek a föntebb emlegetett civilizatorikus előnyei mellett jól fölismerhető hátrányai is vannak: az elvándorlók tömegei nyomában szűkül és ritkul a falusi tér közösségisége, a maradék népesség befelé fordul, értékeihez ragaszkodni kezd a túlzások, a mitizálás formájában is, s féli a hagyományos magatartásrendszer felszámolódását, félti a városba kerülteket az asszimilálódástól. Az erdélyi magyarság 72‑73 százaléka falun lakott még 1930-ban (GÁLL Ernő, i. m. 119. p.), s ha a képzeletünkben időnként túlságosan élővé varázsolt archaikus kultúra már nem is volt életviláguk szerves része, de a maradék etnikai kultúrában számottevő romlást tapasztalnak a néprajzkutatók: a tömeges elvándorlás, a létszámcsökkenés és a népkeveredés a tradicionális folklór lepusztulását idézte elő (FARAGÓ József, 1981).

„FEJLŐDÉS” ROMÁN MÓDRA – AVAGY A VÁROSGYARAPÍTÓ DIKTATÚRA „TÖRTÉNELMI GYŐZELME” A KORUNK TÜKRÉBEN

„...a nemzeti kérdés megoldása nélkül nem lehet megvalósítani a szocializmus teljes győzelmét... A közigazgatási területi autonómia biztosítása megerősíti a magyar dolgozó lakosság bizalmát a román dolgozó népben, közelebb hozza a magyar dolgozók tömegeit az államgépezethez, bevonja őket a közösségi munkába, még szélesebb lehetőségeket teremt számukra, hogy részt vegyenek az állam vezetésében és a szocializmus építésében.”
(Gheorghe GHEORGHIU-DEJ: A MAT létrehozása..., RMP. 1952.)

„A szocializmus éveiben értünk el bizonyos eredményeket e tekintetben, de becsületesen meg kell mondanunk, hogy még nem túl sokat tettünk. A jelenlegi ötéves terv keretében... gyökeresen megváltozik majd a székelyek élete.”
(Nicolae CEAUŞESCU, 1968. Románia a szocializmus kiteljesedése 
építésének útján. 3. kötet. Bukarest. Politikai Kiadó, 1969.)

A romániai „városiasodás sajátos jelensége az úgynevezett félurbanizáció” 
(FÁBIÁN Ernő, 1975.)

A történeti visszatekintésben megrajzolt városfejlődési trend érdekes párhuzamát találjuk meg a második világháború utáni román átalakulás folyamatában. Az iparosodás és a városnövekedés a száz évvel ezelőtti korszakban lényegében ugyanúgy hatott a társadalom- és a gazdaságszerkezet változására, ugyanúgy megindította a népességet a városok felé, s előidézte a városok körül alakuló lakótelepek periferizálódását, gyökértelenné tett százezreket és lassú pusztulásra ítélt milliókat, mint a második urbanizáció burkoltan agresszív korszaka 1945 és 1975 között. A modernizálódás és a felzárkózás vágya mindkét korszakban alapvető motiváció volt, s hogy létezik urbanizálódás erőltetett iparosodás nélkül, illetve szocialista tervgazdálkodás nélkül, azt jól mutatta az első korszak. Románia jelenkori történetében – megítélésem szerint – messze nem volt szükségszerű, s még kevésbé volt kényszerítő a rekordarányú (különösen a nyolcvanas években eldurvuló) városiasítás, amely nem a szerves településfejlődésen és nem a gazdaság virágzásán alapult, hanem elsősorban hatalmi presztízs-szempontokat szolgált. A világháború utáni két–két és fél évtizedben sem kellő háttéripar, sem infrastruktúra, sem megfelelő úthálózat és közlekedés, sem a polgárosult népesség (kielégítetlen) igényei nem indokolták a „városhálózat” létrehozását egész országrészek átszervezése és mozgósítása árán. A népvándorlási folyamat pedig már a hatvanas évek közepén ott tartott, hogy mintegy hatmillió állampolgár (az össznépesség egyharmada!) élt más helyen, mint ahol született, illetve a nagyobb városok népességének átlag 65 százaléka nem abban a városban született, ahol éppen lakott. Annak a 10,5 millió léleknek, aki 1978-ban már városban élt, negyedrésze az 1968–78 közötti évtizedekben költözött be.
A nagy számok persze önmagukban talán keveset mondanak. Az olvasó bizonyára odafigyelt, amikor a magyarországi városok nem kevésbé erőltetett, számszerű gyarapítása folyt az elmúlt egy-másfél évtizedben, s bizonyára emlékszik arra is, hogy hazánk a nyolcvanas évek közepén, nagy csinnadrattával avatta föl 100. városát. Romániában ez a számmisztika bűvöletében ment végbe: 1938-ban 139 város volt (a mai határokat számítva), és a városgyarapodás üteme nem volt kevésbé gyors, mint mondjuk Jugoszláviáé. Csupán néhány (több forrás egyeztetésével összeszedett) adat a városok számának alakulásáról: 1912 = 119 város, 1948 = 152 város, 1957 = 154, 1965 = 184, 1975 = 236, 1980 = 265. Az alapozó, 1972-es júliusi, majd az 1979-es kongresszusi terv szerint 1985-re Romániában 505 városnak kell lennie, 1990-re pedig 635 várossal számolnak, hogy az ezredfordulón majd már a 700. várost avassák!
A városok száma persze nem lehet parttalan. Ez mint terv nem handabanda, hanem „tudományos kutatásokra alapozott” célirányos, körültekintőn kigondolt feladatsorozat, amely éppúgy számol a városba település nyomán fölszabaduló falusi földterület nagyságával, mint a nemzetiségi arányokkal. A homogenizálás és nemzeti asszimilálás programja a hetvenes évek végén lesz nyilvánvalóvá: nemcsak a településtípusok arányszámai meghatározottak, a lakosság száma is előirányzott. A városi lakosság aránya az összlakossághoz viszonyítva 21,4% volt 1930-ban, 24,4% volt 1948-ban, majd 1956 = 31,3%, 1966 = 38,2%, 1976 = 47,5%. Az RKP 1979-es (XII.) kongresszusán elfogadták azt a tervet, mely szerint 1980-ra a városlakóknak el kell érniök az összlakosság felét. Ezt a célt elérték: 1981-ben a városlakók száma túllépte a falusi lakosságét, 1983-ra már az 52%-ot. A pártdirektíva szerint a mezőgazdasági népesség 12-15%-ra csökkentésével el kell érni, hogy a városlakók az össznépesség 65%-át tegyék ki 1990-ben, s ez majd biztosítja azt a foglalkoztatottsági és urbanizáltsági arányt, amely a fejlett tőkés országok „civilizációs fokával” egyenlő...!
Nézzük az előzményeket! Hogyan zajlott a „kétütemű” modernizáció?
Az erdélyi tájtörténeti kutatások (a két világháború közti vizsgálódások kései folytatóiként) az ötvenes években kezdtek rámutatni arra, hogy Erdély társadalmának nagymérvű területi differenciáltsága feudális örökség volt, amelyet a kapitalizmus-kori iparfejlődés és városgyarapodás csak fokozott. A Korunkban megjelenő első tanulmányok között, 1957-ben is van nem egy olyan dolgozat, amely Románia különböző tájegységeinek sajátosságait elemzi. Föltehetően nem szaktudományos, inkább publikációs korlátok-nehézségek miatt kerül sor ekkor az áttekintő elemzésekre, melyek a társadalmi makrofolyamatok és a mikrotörténések felé felszínesen közelednek. Körülbelül a hetvenes évek elején megjelenő cikkekből már kiolvasható, hogy az a „modernizációs” út, amely segített megszüntetni a helyi autonómiák jellegzetességeit, az szükségképpen a szakosodás és a területi funkciók megszabásával új válaszfalat emelt a tájegységek közé és hosszú időre meghatározta azok új változásának ütemét, irányát. A történeti elemzés föltárta, hogy a századvégi városfejlődés hullámhegye együtt mozgott a kartellesedéssel, a gazdasági fejlődés relatív stagnálásával és az ipari termelés színvonalának Nyugathoz viszonyított lemaradásával, továbbá a kisipar csődjével, az erőforrások és tőkebefektetések elapadásával, az agrárpártolási politika megszűnésében az állam visszavonulásával, az erdők jelentős pusztulásával is stb. Mindezek idején néhány jelentős fürdőközpont (mint Szováta, Tusnád) és az ásványvíz-kereskedő városok kivételével elakadt és stagnálni kezdett az erdélyi városok fejlődése. Székelyföld iparnélkülisége és külterjes, apróparcellás önellátó mezőgazdasága, valamint a fő jövedelmet jelentő faállomány megcsappanása vezetett például oda, hogy a századforduló táján Csíkban 10.000, Székelyföld egészén 30.000 ember volt munkátlanul, olykor még Ó-Romániában is szerencsét keresve, és ugyanekkor 50.000-re tehető az amerikások száma is. Ugyanis Székelyföld lakosságának 60-80 százaléka még az 1870–1890-es években is őstermelő volt, és Marosvásárhely vagy Sepsiszentgyörgy néhány könnyűipari vagy élelmiszeripari vállalatán kívül csupán a bizonytalan sorsú kisiparosság élt meg ezen a vidéken. Székelyföld összlakosságának mindössze 2,7 százaléka volt ipari munkás, és a „nagyipar” méreteire jellemző, hogy az összes ipari termelés hatvan százalékát a kisiparosok adták. A falusi megélhetés nehézkessége, az alacsony termelékenységű és szétszórt parcellákon folyó gazdálkodás távlattalansága és a mezőgazdasági munkaerőfölösleg kialakulása a székelyek vándorlásához vezetett. A városba-vándorlás és a falu elhagyatottsága serkentette az elrománosodást is. Ráadásul a mozgó, helyét és életlehetőségét kereső munkaerő deklasszálódott, alacsony képzettséget igénylő munkát vállalt, szakképzetlen maradt, hozott műveltsége foszladozni kezdett, az analfabétizmus még mindig 15-20 százalékos volt a harmincas években is. A járványok, melyek jelentősen ritkították a Székelyföld amúgy is ritkás népességét, csak fokozták az elmaradottságot, nyomort, kilátástalanságot. Ezek a közállapotok pedig természetesen nem vonzották a fejlesztést, hiszen a nemegyszer politikai érdekek szerint eldöntött tőkeberuházásokat nem volt értelme a társadalmi és gazdasági problémákkal zsúfolt területre tervezni.
A székelyföldi fejlődést elsősorban az „erdélyi földgáz” kiaknázása lendítette ki a holtpontról. A tízes évektől a városi kisipar mellett egyre több nagyüzem épült, s a földgázfelhasználás lehetővé tette az intenzív iparosítást és a városi szolgáltatások javulását. Az Erdélyi-medence gázellátása a két világháború között ismét jelentős várossá tette Tordát, Dicsőszentmártont, Medgyest, Segesvárt, míg a hálózaton kívül rekedt városok (például Balázsfalva, Székelykeresztúr, Erzsébetváros és a többi) szolid kisvárosok maradtak csupán, s a gázvezetékkel ellátott városok 1948 és 1956 között sokkal jobban fejlődtek, mint a Tiszaalföld városai. Viktória város (a hajdani Fogaras rajonban) és Kiskapus vegyipari központtá lett, és Kolozsvár iparfejődését is megsegítette a gáz. A Korunk cikkei az ötvenes évek végén nagy reményeket fűztek a Küküllők-menti kisvárosok, valamint Vajdahunyad és Resica, tovább a moldvai és bánsági városok gázellátásához.
A preindusztriális állapotú városokból a két egyéves gazdasági terv (1949, 1950) és a két ötéves terv (1951–55, 1956–60) mint programfeladat volt köteles történelmileg rövid idő alatt jelentős ipari központokat teremteni. A villamosítás tízéves programja (1951–60) az ipari elmaradás fölszámolását tűzte célul; a második ötéves terv végére a háború előtti bel- és külgazdasági szint megközelítését, autarkia megteremtését remélték. A gépgyártó elektrotechnikai, vegyi és energiaipari központjai olyan iparilag elmaradott területekre tervezték, mint Olténia, Moldva, Dobrudzsa, Észak-Erdély, illetve a Magyar Autonóm Tartomány. Az ipari növekedés 1950 és 1956 között országos átlagban 139%, a Magyar Autonóm Tartományban 209% volt, s a területfejlesztési elképzelések nem voltak függetlenek a terv-teljesítésektől. Az egyes iparágak rekonstrukciója, a beruházások elosztása nehezen belátható irányítási érdeke szerint zajlott, mígnem az 1952-es kormány- és párthatározat az erőn fölüli, gyors iparosítás mellett foglalt állást, és a középnagyságú (kb. 20–40–60 ezres) városok fejlesztését, kiépítését szorgalmazta. Építészeti és Építésügyi Állami Bizottság (és városrendezési tervezőintézet) létesült a fővárosban, tervtanulmányok készültek a Zsil-völgye, a békási vízierőmű, a Fekete-tenger part, Sztálinváros (Brassó) és más körzetek rendezéséről, Ploieşti, Piteşti, a Küküllőparti városok, Medgyes, Segesvár, Dicsőszentmárton, Kiskapus, Balázsfalva, Erzsébetfalva, valamint számos tájegység új szerepköréről.
Az iparcentralizálás, a mezőgazdaság nagyüzemi átszervezése, a közlekedéshálózat kiépítése jó időre, mintegy öt-huszonöt évre meghatározta a lakosság és a gazdasági egységek szerepkörét, jövőjét, életterét és fejlődésminőségét. A területfejlesztés tervezői a kapitalista korszak káros maradványának minősítették a polgári korszak nagyvárosaiban kialakult agglomerációkat, „vadnegyedeket”. Korszerűtlennek találták a falvak főútvonalai mentén „hernyószerűen” elhúzódó házsorokat, fölszámolandónak mondták a „tervszerű közigazgatási szabályozás nélkül” hasznos földterületeket „pazarló” falvak építkezési önállóságát, fölülvizsgálandónak nyilvánították a községi és szántóföldi úthálózatot, újra akarták rendezni a beépíthető belterületeket. A váratlan, spontán folyamatok elkerülésére az RKP-állásfoglalás kimondta, hogy a szocialista város várható és szükséges lakosság létszámát az ipar fejlődése határozza meg, ezért nincs más út a városfejlesztésre: tömbházakban, úgynevezett kvartálokban (vagyis városegységekben) kell korszerű lakónegyedeket tervezni, a francia normánál nagyobb méretű lakásokkal. Az ipar kellő fellendülése ugyanis összeegyeztethetetlen a földszintes házak terjedésével – bár ez a lakosság többségének igénye –, s ezért ahol ipari üzem van, ott az életnek, a lakhatásnak, a közlekedésnek és a szolgáltatásnak is ahhoz kell alkalmazkodnia.
Az erőltetett ipartelepítés eredményeként Romániában tehát az 1948-as 24,4 százalékhoz képest a hetvenes években a lakosság 47,5 százaléka élt városokban. Az RKP XI. kongresszusának és az 1972-es pártkonferenciának irányelvei alapján az új városokat már javarészt a nagyobb községekből vagy több kisebb község összevonásával kívánták létrehozni. A nagyobb települések várossá avatásának lényegében tisztázatlanok maradtak a társadalmi kritériumai (a sajtóanyagban legalábbis csak hivatkozásként leltem formális feltételekre). Az 1966. évi népszámlálás azokat a településeket sorolta a városok közé, amelyek „lakosságának több mint fele a nem mezőgazdaságból származó jövedelemből” élt. Az RKP KB 1967. márciusi plénuma értelmében a városnak fő tevékenységi ága nem mezőgazdaság kell hogy legyen. Az 1972. évi Országos Pártkonferencia határozata értelmében a város jellegű gazdasági és társadalmi központok a jövőben meg kell hogy haladják az 5000 lakost. A falu fejlődésének modellje az unifunkcionális (túlnyomórészt vagy kizárólag) mezőgazdasági, s egy bizonyos nagyság után (számos más funkció megjelenése esetén) multifunkcionálissá lesz, ez fejlődőképességének és szakadatlan növekedésének útja, ezúton következhet be városiasodása is, melynek fő célja az ország egész területén egyenletesen megoszló városok és központok hálózatának létrejötte. Ez úton 1981 és 1990 között több mint 270 vidéki település válik várossá. A városok funkciói a környezetükben lévő települések lakosságára is kiterjednek, így a város olyan központ, mely „kereskedelmi és társadalmi-művelődési potenciállal rendelkezik, a körülötte levő településekkel sokoldalú kapcsolata van, s ezekre gazdasági-szervezési hatást is gyakorol” – állapítja meg az említett 1967-es pártplénum.
Az utóbbi „definícióval” nemcsak egy megapoliszt, de egy tanyai kocsmát vagy egy laktanyát is le lehet írni. (Magánvéleményem szerint ez a meghatározás kitűnően alkalmas arra, hogy egy raktárakkal és irodaépületekkel körülvett bányalejáratot ugyanúgy a városok közé lehessen sorolni, ahogy Brassót vagy Kolozsvárt és Bukarestet. Ez a „város-meghatározás” pedig a demokratikus centralizmusban, a szocializmus parlamentáris képviseleti rendszerében a legkitűnőbb eszköz területi érdekek elmismásolására, önkormányzati jogok megvonására, a helyi életkeretek átirányítására. A román városrendszer megálmodói a számmisztika bűvöletében mellőzik még azokat a formális kritériumokat is, melyekből legalább egy-egy meghatározó szokott lenni a földteke bármely pontján. Svédországban és Dániában 200–250 lakos elegendő egy városhoz, melynek természetesen megfelelő infrastruktúrája van; Koreában viszont csak az 50 ezres lélekszámot tekintik föltételnek a várossá-avatáshoz. Romániában ilyen számszerű ismérvek nincsenek, vagy ha mégis, akkor nem érvényesülnek folyamatosan, mert az éppen érvényben lévő pártirányelvekhez kötődnek). (ANDORKA Rudolf, 1986).
A Korunk reflexióiból és ismeretközlő írásaiból annyi mindenesetre kiderül, hogy az optimális lakosságszámot valahol 100.000 és 250.000 között képzelik el, szemben a már meglévő több tucat húszezres és az egyetlen kétmilliós településsel. Akárcsak a szovjet szakemberek, akikhez a román urbanisztikai szakirodalom szívesen és következetesen fordul akkoriban példákért: a lakótelepminták, a „szputnyikváros” (előváros, bolygóváros, mely a területrendezési elvek rendszerint a szovjet tudomány legfrissebb álláspontját tükrözi Romániára alkalmazott formában).
Romániában a középnagyságú városok tervezése volt a „nyerő” stratégia. Közvetlenül a háború után még csupán a kollektivizálás és a háborús helyreállítás föladatát sürgették, a városprogram kicsit megkésett. Nem erőltették a metropoliszok kialakítását, bár éltek bűvöletükben. A hatvanas évek közepétől már „optimalizálni” próbálták a településrendszert, mert a szélesen és laposan elnyúló nagyvárosok a mezőgazdasági haszonterületek kárára terjeszkedtek, s különböző intézkedéseket sürgettek a további növekedés akadályozására. Az 1948 és 1956 közötti népesedési és munkaerőmozgási tapasztalatok alapján az ötvenes évek végén már megszólalnak olyan hangok is, hogy a „népgazdaság nem indokolt horizontális mobilitását” akadályozni, szabályozni kell, mert a munkaerő városok felé irányuló tömeges mozgása magával hozza a családtagok és eltartottak, iskolások és öregek betelepülését is: 1955-ben Székelyföldre 7236 munkás jött, s a nagyságrendben ugyanekkora elvándorló-létszám távozásával mintegy 32 ezres néptömeg jövés-menése zajlott. Ráadásul csak Marosvásárhelyre 650 be nem vallott foglalkozású egyén költözött 1956-ban, s a térbeli mozgás munkaidő-kiesést okoz, adminisztrációt igényel. A népvándorlás korlátozása persze elsősorban adminisztratív érdek volt, a folyamat kezelhetetlensége és a spontán mozgások követhetetlensége túlterhelte az államigazgatást. Persze eközben folyamatosan érvényes volt az iparosodás városgyarapítással való összekötése: míg 1930-ban csupán 4 olyan város volt, amely meghaladta a százezres lélekszámot (s tudjuk, ez sem volt éppen kényszer nélküli urbanizálódás), 1977-ben már 13 (más források szerint 18) ekkora város volt, s közel száz másik város lakossága haladta meg a húszezres létszámot. Ez közelebbről nézve azt adta, hogy a városi lakosság 49,3 százaléka élt százezres városokban, és a zsúfoltság, a lakásigények kielégítetlen tömege már-már katasztrofálissá vált. A túlzsúfoltságról csupán egyetlen példa: az 1952-ben létrejött Magyar Autonóm Tartomány területén a városi lakosság az 1930-ban 87.512 főről 1956-ra 208.795 főre nőtt, a falusi lakosság pedig ugyanez idő alatt 26.134 fővel csökkent, illetve 1948-hoz viszonyítva a falusiak mintegy 45 ezerrel lettek kevesebben 1957-re. Csak az arányok kedvéért: Sepsiszentgyörgy, a MAT második legnagyobb városa 1956-ban 17.639 lakosú volt, tehát kevesebb, mint a MAT összes városlakó gyarapodása 1930 óta! Ez az egyetlen megyeszázad alatt 139 százalékos városlakó-gyarapodás ráadásul nem volt egyenletes: 1930–41-ig 87.512-ről 105.939-re ugrott, a háború illetve a bécsi döntés után pedig 102.830-ról (1948) nyolc év alatt 208.795-re szökkent a tömeg nagysága. Várható volt, hogy ebben az ütemben 1970-re Marosvásárhely egymagában is szászezres várossá duzzad – s a létszámnövekedéssel a létfeltételek kétségbeejtően nem tudnak majd összhangba kerülni. A folyton halogatott lakásépítési program teljesítése alaposan lemarad, az ellátás és a közlekedés gyatra, a közszolgáltatások hasonlóképp gyöngék.

A VÁROSOK ÉS A TÁRSADALOM KÉPE: MOBILITÁS, INGÁZÁS, DEMOGRÁFIAI MAGATARTÁS
Milyen társadalom- és emberképet kapott a romániai magyar olvasó a Korunk oldalairól?
Nagyon enyhe túlzással azt lehet mondanom, hogy a hetvenes évek közepéig lényegében semmilyen emberközelségben fogalmazott írás nem jelent meg a Korunkban. Az „olvadás”, a nyitás a társadalomnéprajz felől került a Korunkba ekkor, de a szociológiai témájú írásokat még a hetvenes években is keményen meghatározta a „száraz”, tényszerű szaktudományosság. A Korunk a hatvanas évek végétől egyre sokasodó tömegben közölt szociológiai dolgozatokat (színvonaluk, mélységük terén hullámzás tapasztalható). Ezek az írások részben a demográfiai tények értelmezéséből, a társadalom nagy mozgásainak elemzéséből és az országosan problematikussá váló (hivatalosan is „gonddá” avatott) ingázás okainak, változatainak magyarázatából állnak, részben pedig történetiek (főleg településtörténeti, helyismereti dolgozatok, vagy olyan témájúak, amelyek pillanatnyi hatalmi érdekeket nem sértenek, mint pl. a székely népvándorlás, a két világháború közötti falukutatás stb.).
A kutatástörténeti visszatekintés jelzi, hogy mi okozta a Romániában elismert monografikus módszer elhanyagolását illetve témaváltását. A hatalmi-politikai konstellációkra nemigen utalva, elsősorban a település-, illetve városszociológiai nézőpontváltozást fogalmazza meg. A két világháború között működő, európai rangú Gusti-iskola főleg falukutatással foglalkozott, mert az összlakosságnak csupán egynegyede lakott városban, s a falvak fehér foltjairól a tudomány akkor kevesebbet tudott. A háború utáni városiasodás és az ország népességében a városlakók arányának hihetetlen növekedése a városok felé fordította a kutatók (és a megrendelők) érdeklődését. A romániai városszociológiai kutatások (mint kelet-európai társaik) kénytelenek voltak a urbanizációt a tervgazdálkodás összefüggésrendszerében vizsgálni. A „tervracionális” fejlesztési irányelvek szigorú pártutasításos és pártellenőrzéses „kivitelezése” persze nem volt hatástalan a kutatásra sem: a fejlődési célok megvalósításának objektív föltételeiről és akadályairól engedélyezetten, sőt támogatottan is lehetett kutatást végezni, olykor publikálni is. Azonban kötelező volt tiszteletben tartani a megtett út eredményeit, (s legalább adott ideig) a társadalom vezetőinek kifogyhatatlan áldozatkészségét, emberi nagyságát.
Mindezek miatt a Korunk cikkei még a hetvenes évek végén is tele vannak „fejlődésdicsérettel”, s ha olykor az életformaváltás, az életmód vagy munkaerőképzettség gondjairól értekeznek, akkor sem mellőzhetik a megtett út, a modernizáció tényeinek számszerű közlését.
A hatvanas évek kezdetétől a városiasodás leglátványosabb mutatójával, a lakosság létszámnövekedésével mérték, ide számítva a városokba költözők és bejárók (ingázók) tömegeit is. A hatvanas évek vége felé a cikkek kezdtek tekintettel lenni a fejlődés föltételeire és következményeire is, tények vagy tervszámok alapján már részletezték a települések területnövekedését, a városokhoz csatolt községek helyzetét, a munkásszállások építésének és fenntartásának gondjait, az úthálózat hiányosságait, a közlekedés szervezetlenségét, a villanyvezeték és vízművek, kereskedelmi hálózat és vásárlóerő-növekedés szükséges színvonalát, a kulturális és szociális intézmények (bölcsőde, poliklinika, munkáslíceum, színház, szakiskola, piac, gyógyszertár stb.) meglévő vagy előirányzott minőségét és mennyiségét. E társadalmi igények megfogalmazását rendszerint üzemek telepítéséről vagy fölvirágzásáról szóló beszámolókba rejtették a szerzők.
A hetvenes évek közepén a már korábban „rehabilitált” Gusti-iskola nyomdokain haladva indulnak a monografikus vizsgálatok. A hatvanas évek végétől nagy apparátussal folyó Brassó-környéki és Slatina-Olt körzeti összehasonlító kutatás eredményei ekkor kerülnek nyilvánosságra, mint a városiasodást társadalmi problémaként elemző kritikai tapasztalatok. Intézményes (akadémiai, egyetemi) kutatómunka és „amatőr” felmérések korszaka ez, az érdeklődés kezd kiterjedni a városiasodott életmódra, a társadalmi szerveződésformákra, a rétegződésre, az intézményrendszerre is. Nagyító alá került az életvitel, a társas kapcsolatok szerkezete, a fogyasztási szokások, a munkaerővándorlás, a lakásellátottság – s mellettük is folyamatos figyelem tárgya a mobilitás, a népesedés és a munkaerőgazdálkodás szűken véve praktikus számszaki oldala. Az empirikus kutatásoknak ez a korszaka máig a legtöbbet hivatkozott tapasztalati anyag a romániai szociológiában, már csak azért is, mert visszakövetelte a szociológia elveszett-elvett pozícióját a romániai tudományosság színterén és a nyilvánosság előtt egyaránt. A Gusti-iskola ugyanis állami támogatással kutatott, de erős módszertani irányultsága kevés empirikus tudást eredményezett, a nemzetiségi önismereti kutatások pedig a főhatalomváltozások idején veszítették el rangjukat és az érdeklődők körére gyakorolt hatásukat. Ezt követően pedig részint nem voltak kutatások, részint a „múltat eltörölve” jelent meg néhány elkötelezetten pártos „társadalomismereti” anyag, amelyeket a meglehetősen differenciálatlan társadalomábrázolás jellemzett (erre még a Korunk ötvenes évek végi írásai közül is számtalan bizonyság van).
Tehát a hetvenes évek már „megtűrt” társadalomtudománya hozta a fordulatot, s ebben tekintélyes szerep volt a tájegységi néprajzot évtizede gyűjtő, regionális kultúrákat (főleg persze objektumaikon keresztül) régóta elemző kutatóknak. Ez időszak kedvezett a dokumentumközléseknek (a mesegyűjtemények, oklevéltárak, önéletírások), a szaknéprajzi munkák (táncdialektusok, balladák, népi építkezés stb.) publikálásának. Számos, azóta is mértékadó etnológiai munka jelent meg ekkor, melyek módszereit, személetmódját a szociológiai tájékozódás is föl tudta használni. Ez időben került reflektorfénybe az életmódok, az átmeneti életstratégiák, a társadalmi csoportszerveződések, a rétegkapcsolatok, a közösségi szerepek és minták, a normák és értékítéletek szubkulturális eltérésének megannyi kérdésköre.
Meg kell az jegyezni, hogy ez emberközelibb témakörök sem érintik (érinthetik) szociológiai mélységben az „együttélő nemzetiségek viszonyait”, a mindennapi kapcsolatokat, a szubkultúrák társadalmi függésrendjét, etnokulturális dimenzióit. Abban az értelemben, ahogyan a nyugati szakirodalom az antropológia, a néplélektan, a szociológia számos területén elemzi az etnikai csoportkapcsolatok rendszerét, Romániában a mai napig nem került terítékre ez a kérdéskör.
Úgy vélem, részletesebben is sorra kellene venni néhány témát, amelyet sokszor, esetleg tabu-témák helyett, többen is elemeztek a Korunkban.
A leggyakrabban megjelenő közlemény-típus egy-egy város, földrajzi körzet lakosságlétszámának illetve városiasodásának mutatóiból áll. A városnövekedésnek tapsoló „elemzések” hosszú sorát időnként meg-megszakítja a Korunk lapjain néhány, időben vissza- vagy előretekintő dolgozat. Ezekben óvatosan adagolt kritika is megjelenik, jobbára nem személyes véleményként, inkább valami „általános alanyra” hárítva a problematizálás felelősségét. Az erdélyi városok háború utáni fejlődését taglaló áttekintés, amely szerény demográfiai bázison kimutatja a nyolcvanöt erdélyi város félmilliós létszámnövekedését (1948), egyúttal jelzi, hogy nemcsak a háborús emberveszteség pótlását jelenti, hanem azt is, hogy mivel az ország egészének népszaporulata a háború óta 10%, a 154 városé pedig 11%, tehát a városok vették föl az egész népszaporulatot. Ez pedig immár sürgetővé teszi a városok építészeti tereinek, szerkezetének átalakítását, amit viszont évek óta halogatnak. A kapitalizmus kori várostervezés hagyatékát (a sok szerkezeti hibát, az egészségtelen zsúfoltságot, a gazdaságtalan térkihasználást és az ízléstelen stíluscafrangokat) – így a szerző –, ideje lenne rendezési tervek segítségével az új kor új követelményeihez, igényekhez közelíteni. E kérdéshez más szakavatott hozzászólók kézenfekvő kényszermegoldásokat javasolnak (emeletráépítést, foghíjbeépítést, állami kölcsönmódosítást, vállalati lakásépítést, vállalkozások segítését stb.), egyúttal kénytelenek megfogalmazni: a beruházási hitelek elapadtak, a munkaerőgazdálkodás bizonytalan, az anyaghiány mindennapos, az állami kölcsönt jóval fölülmúlják a laképítési költségek, s az elaggott épületállag lehetetlenné teszi a tömeges igénykielégítést, így lakásínség várható, a beköltözők elhelyezéséről másképp kell gondoskodni. Ámde a fizikai és szellemi munkaerőt letelepítő elvárások érvényesítését akadályozza az, hogy nemcsak újabb értékes termőterületet venne el a mezőgazdaságtól, de olyan infrastruktúra- és intézményrendszer megteremtését, fejlesztését igényelné, amely messze meghaladja a városok lehetőségeit. Ezek a szempontok még jó két évtizedig visszatérő témái a tárgyunkra vonatkozó írásoknak. Példaként fölmerül Arad, melynek 106.00 lakosa fele akkora területen él, mint Bukarest a maga másfélmilliós népességével, de Aradnak még jelentős része nem csatornázott! S ha ígér is részleges megoldást a célszerűbb telekkihasználás, vagy a belterületi kertes-gyümölcsös-baromfis udvarok megszüntetése, a falusi és városi típustervek elkészítése nem várathat tovább magára.
A cikkek felhangjaiból nyilvánvaló, hogy a lakásínség enyhítésére a szerzők szerint nem igazi megoldás sem a régi városrészek fazonigazítása (hisz műemlékvédelemre a hatvanas évek közepéig nem volt pénz Romániában), sem a falusi házak sablonszerű gyártása, sem a telekpolitika időszakos manipulálása. A kérdés mindenütt szorosabban függ össze a területi politika, a regionális tervezés hatékonyságával, mint a formális és alkalmi megoldásokkal. Alig érzékelhetően jelzik ezek a cikkek azt is, hogy a területi funkciók és a városnagyságrendek szélsőségesen merev szabályozása, tervutasításos kezelése nemcsak a gazdasági, de a társadalmi és az ökológiai érdekekkel is ellentmondásba kerül. A tervutasításos és bürokratikus társadalomirányítás (ezek az én szavaim a „sorok között” sugalmazó cikkek alapján) ugyanis előírja a „munkaerőnek”, hogy induljon a városba, legyen ipari munkássá, vállalja a kudarcokkal teli beilleszkedési nehézségeket és az ipari építőmunka „emelkedettségét”, hisz jutalomképpen mindezért cserébe városlakó lehet végre... – de ugyanez a „termeléspolitika” nem számol kellőképpen a reális lakásigényekkel, az ellátás biztosításával, sőt nem számol avval sem, hogy a mozgásképes lakosság odagyűlik, ahol nagyobb fejlesztés indul, tehát állandósul az egyenlőtlen népességnövekedés, elképesztő méreteket ölt a munkaerővándorlás.
A városokba terelést még a hetvenes években is megkérdőjelezhetetlenül előremutató jelenségnek ábrázolja a Korunk-cikkek többsége, nemkülönben a területrendezési törekvések feladatait szem előtt tartó politikai kiadványok. A hírhozók közölte tervszámok majd’ minden esetben iparlétesítést jelentenek, s egyben azt is, hogy folyamatosan gyarapodik a „csinált városok” tömege, egyre több települést „jelölnek” városi rangra a politikai és igazgatási apparátusok. E vég nélkül gyarapodásnak azonban a hetvenes-nyolcvanas évek fordulóján kezdenek határt szabni a legkülönbözőbb korlátozások. Építkezési tilalmak, igazgatási felügyelet-áthelyezések, beépítési tervszámok, lakosság-arány meghatározások, települési funkciómódosítások nehezednek rá a településrendszerre és az alávetett népességre. Kitalálják, hogy túl sok a kisközség, egyszerűbb lenne alárendelni őket a nagyobbaknak, illetve a városoknak. Az aprófalvak lakosságának több mint fele ekkor már területileg kijelölt központok gazdasági egységeiben dolgozik. A falvak várható lakosságcsökkenése ellen intézkedéseket hoznak, mikor kiderül, hogy a mezőgazdasági munkaerő elöregedett és elnőiesedik. Elsősorban az elköltözést nehezítik, de 1968 óta szigorítják a városba költözés feltételeit is. Párhuzamosan ismét rangot kap a város, mint településforma, mert hivatalosan is kinyilvánítják, hogy az nemcsak munkahely, nem csupán egy körzetfejlesztési program intézményes központja, hanem embertömegek életének színtere is. Fölmerül, hogy céltudatosabban kell már törekedni munkahely és lakóhely merev elkülönülésének föloldására, hiszen a város nemcsak alvófalvaktól körülvett ipari centrum, hanem vidékével szerves kapcsolatban álló társadalmi tér. A hetvenes évek vége felé szót kapnak olyan teóriák is, melyek szerint a nemzetgazdasági termelékenység rendszerint akkor kezd el csökkenni, mikor a városlakók létszáma eléri a 60-70 százalékot. Megfogalmazódik a Korunk cikkeiben a fenyegetés: az urbanizáció visszahatása mindig retardáció, vagyis a városok fejlesztése elnyomorítólag hat a falvak életére, s így indokoltnak látszik olyan terv is, mely szerint például Maros megyében az 1990-ig szóló fejlesztési terv számadatai 700.000 lakosból 30.000-nek kötelező falunmaradását írják elő. Szakszerű fölmérés készül például a tájegységek „eltartóértékéről” vagyis arról, hogy a népsűrűség és a kalóriákban mérhető élelmiszertermelés milyen „fiziológiai” arányokat, illetve életviteli, szociális és gazdasági összefüggéseket mutat.
A hetvenes évek elejétől egy évtizeden keresztül majdnem minden Korunk-számban található demográfiai tárgyú tanulmány. Nem térek ki aprólékosabb ismertetésükre, vegyesen van köztük száraz adatközlő és figyelemre érdemes jelenségeket elemző írás. A szocialista iparosítás két jellegzetes korszaka Romániában is az 1957–1971-ig tartó, illetve az extenzív szakasz, 1968–1977-ig. (Más periodizációk is forgalomban vannak, ld. HUNYA Gábor 1987). A két korszak átfedi egymást 1968–1972 között, ez a nagy föllélegzések kora, az „ötvenes évekkel” és a korábbi pártgarnitúrával való leszámolás érája, a felelősségrevonások, meaculpázások, a nemzetiségpolitikai engedmények és ígéretek ideje. Egyúttal a legalkalmasabb időszak arra, hogy az új főtitkár, N. Ceauşescu előterjessze nagyszabású terveit, melyek nemcsak az ipar és a foglalkoztatottság soha nem látott föllendítésére vonatkoztak, nemcsak az ezredvégi 700 város lenyűgöző őrületét tartalmazták, hanem azt is, hogy e szuperországokat fölülmúló nemzeti teljesítmény eléréshez „megfelelően” nagy román nemzet is szükséges, vagyis a nemzeti felvirágzást demográfiai robbanásnak kell kísérnie. Hisz a nemzeti terv 1990-re 25 milliós, 2000-re 30 milliós románságot irányoz elő, s ehhez az utolsó hivatalos népszámláláskor csupán 21.559.910 lakos volt Romániában (1977). A szocializmus addig elért „eredményeiben” valamiképp már esetleg kételkedő népesség fölényes meggyőzéséhez, s a vezetés iránti bizalom visszanyeréséhez tehát elsősorban a szülési-szaporodási kedv föllendítése szükséges. A Korunk demográfiai cikkei az ennél sokkal kevésbé szépreményű Gheorghe Gheorghiu-Dej korában is rendre megjelentek, ma még nem kellőképpen átlátható hatalmai harcok publicisztikai vagy tudományos vetületeiként, de a népesedéstudomány igazi apologetikus korszaka ekkor, a hetvenes-nyolcvanas évtizedfordulón indult kibontakozásnak. A demográfiai kutatás például vállalkozik arra, hogy megrajzolja egy település korpiramisát, a népességszám alakulását, s mellévetítve az elvándorlás számadatait, bebizonyítja, hogy a település elöregedésével megnövekszik majd az „eltartottsági teher”, vagyis a munkaképtelenek nyomasztó tömege az ottmaradókat fogja egyre romló életszínvonal felé lökni – s mindez azért történik így, mert a születéskorlátozás nem megfontolt, s nem hosszú távon gondolkodó emberek helytelen demográfiai magatartása lett. (Az elvándorlást kényszerítő kollektivizálás, az életszínvonal politikai látszatfenntartása, a városbaköltözés korlátozása, stb. nem szerepel a cikkíró érvei között, de vizsgált mutatói között is csupán a demográfiai „végkifejletet” igazoló mértékben).
A „vitathatatlanul” objektív tudományosságú demográfia e korszakban is segítséget tudott nyújtani ahhoz, hogy a munkaerő-vándorlás területi „optimumok” szerint menjen végbe, vagy legalábbis erre kidolgozott tervek legyenek. A társadalmi mobilitás vizsgálata mennyiségében, a publikációk arányában nem maradt el a demográfiai témájúaktól. A mobilitásvizsgálat műfaját tekintve éppen olyan „objektív” lehetőség a társadalmi változások mérésére, mint a demográfia. Vélekedésem szerint a romániai kutatásban úgy történt meg a fordulat, hogy míg néprajzi tárgyú vizsgálódásra valamiképp mindig kevesebb pénz, helyhatósági engedély és kutatóközpont volt, mint a népességmozgás fölmérésére, addig a változásvizsgálat (szociológiai típusú) aspektusa hatalmi haszonvétellel is kecsegtetett: a munkaerő-gazdálkodás jól föl tudja használni a számára elérhetetlen empirikus tudás adat-anyagát, s mindennek politikai „kézbentartása” végtelenül egyszerű azután. A néprajzosok viszont, akik „futni látták” adatközlőiket a városba és az iparba, nemcsak azután indultak, akit beköltözöttként vizsgálhattak, hanem azokhoz is közelebb juthattak, akik falun maradtak vagy oda visszakényszerültek. Ráadásul az angolszász etnológia és kultúrantropológia ekkortájt kezdett elérhetővé válni Kelet-Európában is, s az importált szemléletváltozással bekerült a gyakorlatba a rokonságkutatás, a hagyományvizsgálat, a társadalmi- és térkapcsolatok új megközelítésmódja, a kiscsoportkutatás, az etnopszichológia, a városantropológia számos kereső szempontja. Nem szeretnék „ítélőbíróként” nyilatkozni, de a mai szociológiai szemléletmód számára a legtöbb érdekes empirikus anyagot éppen ezek a mobilitás-, család, illetve település-vizsgálatok hozták Romániából, s úgy tűnik, a mai kutatások jelentős része is e korszak szellemét idézi.
A demográfiai és „népsűrűség-földrajzi” témák tehát utat nyitottak a társadalomkutatásnak azon a módon, hogy a tények és tervszámok ismertetése mellett fölfedezték egy addig szükségképpen ismeretlen jelenség tudományos eszköztárának fontosságát. A társadalom rétegződésének elemzésére csupán a hetvenes évek közepetáján nyílt először mód, mert addig kétségbevonhatatlan politikai tény volt, hogy az osztályharc létező, antagonisztikus társadalmi erők között folyik, s hogy az új politikai hatalom nem a paraszti társadalom érintetlenül hagyásával, hanem mozgósítató tömegeinek munkássá változtatásával kívánja győzelemre vinni a munkásosztály végső harcát. A társadalomszerkezet mozgását és a társadalmi csoportok helyét a mobilitáskutatásoknak kellett megvilágítaniuk, s párhuzamosan más elemzéseknek kellett az iparosodás egyéb mutatóit figyelemmel kísérni. Ezeknek a vizsgálódásoknak lehetett azután „segédtudománya” a társadalomnéprajz, mely a statisztikai metszetek segítségével megismerhetetlen folyamatok föltárására vállalkozott. A városiasodással foglalkozó tudományterületeknek a néprajz emberközeli „híranyaga” hozta a beilleszkedés, a családi-rokonsági kapcsolatok, az életmódmodellek empirikus tényeit, s így a társadalmi integrálódás szakaszainak megnevezésében segített. A hetvenes években születő hosszú távú társadalmi tervek ennek a háttérismeretnek birtokában már könnyűszerrel megfogalmazhatták, népszerűsíthették a társadalmi homogenizálódás várható trendjeit. A fogyó vagy növekvő népesség kérdése, az egykéző vagy „kettőcskéző” favak tájegységi munkaerőgondjai, a „megindult falvak” megmaradt társadalmát jellemző lanyhuló megtartó-erő – véleményem szerint – már alkalmas témák lehettek arra, hogy konkrét települések „modernizálódási” hajlandóságát vagy képtelenségét tárják föl. (Meg kell mondjam: ez a Korunk cikkeiből csak indirekt olvasatban derül ki, s ekként szilárd talaj nélküli teória csupán, melynek bizonyításához a konkrét cikkek tartalomelemzése önmagában még kevés. A vonatkozó írások olvasója azonban némi tény- és társadalomismerettel, néhány évtized távolából már nem fogja okvetlenül hamis feltételezésnek mondani).
A homogenizálás programjára érdemes néhány részletkérdés megvilágításával kitérni. Ezek egyúttal körvonalazzák a Korunkban megjelent urbanizációs témákat, kutatási irányokat és adatszerűségeket is. A földolgozott cikkek a népesedési kérdések mellett a mobilitás, a beilleszkedés, a város és falu kölcsönhatása, a közlekedés helyzete és a lakáskérdés tényeit és problémáit érintik.
A városodáspolitikai döntések és a település- (vagy terület-) fejlesztési rendelkezések nagyjából öt-tíz évenként követik egymást. A „szocialista iparosítás” első nagy korszaka után, 1956–66-ig hatvanöt falura mondták ki a várossá nyilvánítás kedvező ítéletét. A Román Munkáspárt III. kongresszusán több rajon (körzet) tervszerű kiépítését határozták el (így például Galaţi, Brăila, Iaşi, Bukarest és Kolozsvár kiemelt fejlesztését is), erőfeszítéseket sürgettek a lakásmizéria megoldására, új területbeosztási terveket közöltek. (Ez már az 1948-as és az 1952-es területrendezés utáni harmadik igazgatási reform volt, s az RKP II. kongresszusán, 1955 decemberében elhangzott „fejlődésgyorsító” döntés következményeihez tartozott az is, hogy település-összevonásokat, egyesítéseket irányoztak elő.) Az egyesítések és a területfejlesztési terv célja a közigazgatás racionalizálása és a városmonstrumok létrehozása volt. Az 1961-ben kiadott törvény 39 tartományi és 139 rajoni város fejlesztésére készült el, s az új területi beosztásról szóló rendelkezések folyamatosan a földrajzi-, közlekedési- és gazdaságpolitikai célszerűsítésről beszéltek. A városok számának növelése és peremközségeik földuzzasztása egészen a hatvanas évtized végéig folyt. Az összevonások során Brassóhoz tizenegy községet csatoltak, s ráadásul még öt rajoni várost is, Bukarest ugyanekkor 15 községet kapott, Kolozsvár kilencet, mindegyik azért ennyit, hogy politikai-igazgatási súlyának, operativitásának, nemzetiségi létszámarányainak, jobb terület- és bolthálózat-kihasználásának, szolgáltatásfejlesztésének erősebb ura lehessen. A város lakosság ilyenfajta „gyarapításának” üteme a hetvenes évekre már elérte az évi öt százalékot.
A közölt adatokból az is belátható, hogy a városok a hagyományos funkciók mellett ezután kénytelenek lesznek a megnövekedett ipari feladatokat, az irányítási, felügyeleti és koordinálási munkát is kiterjedtebben teljesíteni, s kötelesek lesznek a hatványozódott lakosságot etetni, altatni, szórakoztatni, fegyelmezni, utaztatni stb. Az ilyen mértékű gyarapodást és városnövekedést, a kiemelések és összevonások mértéktelen tömegét csakis a központosító, bürokratikus hatalom erősítésének szándéka magyarázhatja, városteremtő ésszerűség nem. Ez ugyanis a centralizáció csapdájához vezet, hiszen a városkreatúrák és az alárendeltségükbe kerülő községek tervezői olyan területi egyenlőtlenséget teremtenek, amely utóbb helyrehozhatatlan, illetve csak újabb területbeosztási rendelkezések módosíthatják. Emellett létezik az eszközracionális hatalmi döntésektől független társadalmi mozgás is, melynek spontán folyamatai-irányai nem láthatók be a politikai intézőkörök „magasleseiből”. Példa erre a Korunkban, hogy a túlzott központosítás kellős közepén már figyelmeztetőleg foglalkoztak a decentralizálás szükségességével. A hetvenes években például annyi település-összevonást produkáltak, hogy rendkívülien csökkent a városi alárendeltségű községek lakossága, túlságosan megnőtt viszont a külterületeké és a peremközségeké, az ingázók számával egyetemben. Ez pedig a lakásellátás romlásához és a szolgáltatások, közművesítések félelmetes elmaradásához vezetett. Ugyanaz játszódott le, mint az 1948–1956 közötti időszakban, amikor például Szatmár és Lugos lakossága 12–13 százalékkal növekedett, Nagyvárad 20,35%-kal, Resica 65%-kal, Nagybánya 71%-kal, Bukarest 18,8%-kal, Vajdahunyad pedig 421%-kal gyarapodott! Mennyi tervező figyelem juthatott Vajdahunyadon egy friss betelepülőnek...? Mennyi megélhetési, életszervezési probléma maradhatott megoldatlanul ebben a folyamatban? S mit jelenthetett a változásokat távolról nyomon követő demográfusnak ez a tömeg, vagy ebből egy ember, egy család...?
A szociológiai és néprajzi kutatásnak szükségképpen ezek a jelenségek lettek tárgyai a hetvenes évtized végétől. Izgalmas mikrofolyamatokra figyeltek föl a kutatók, melyek a „homogenizálódás” szempontjából bennünket is érdekelnek: lakótelepi családvizsgálatokat végeztek Sepsiszentgyörgyön, s kiderült, hogy a városba települt falusi lakosság a megtelepedés nehézségei miatt jóval későbbre halasztja a házasodás és a gyermekszülés idejét, mint falun maradó társaik. Már a harmincas években készült népességvizsgálatok kimutatták a vegyesházasságokról, hogy bizonyos erdélyi területeken a román férfiak többsége igen gyakran magyar lányt vesz el (például Gyergyószentmiklóson 66,7 százalékuk, Kézdivásárhelyen 65,5 százalékuk, Székelyudvarhelyen 63,1 százalékuk, Szalontán 59,1 százalékuk). Adatok mutatták, hogy a „külső partnerdominanciával” házasodó és városba költöző falusi származású lakosoknak nemcsak otthoni, családi kapcsolatai halnak el, hanem a városi környezetben elmagányosodnak, népesedési kedvük is csökken. Ennek okát a kutatók abban látták, hogy a falusi településen etnikai kisebbségbe kerülők a párválasztáskor inkább az elköltözést, a városba-telepedést vállalják, semmint a vegyesházasságot. A városbaköltözés után halogatják a házasodást, nem sietik el, nem köti őket a falusi értékítélet (igaz, nem segíti őket a közösség, nem támogatja őket az ismerősök kontrollja sem), azonban épp emiatt egyre jobban meg is nehezedik a párválasztás, az ismerkedés és barátkozás lehetősége, s van esélye, hogy a korosodás kényszere mégiscsak vegyes házasságot eredményez. Noha a társadalmi integrációt és a homogenizációt az ipari munkások lakótelepének „kellene” megvalósítania, a Brassóban végzett felmérés épp azt mutatta ki, hogy a beköltözés napjait leszámítva elszigetelődés kezdődik és a „községi élet” is csak nagyon gyenge adminisztratív keretekre korlátozódik, a lakótelepi légkör pedig lehetetlenné teszi a patriarchális szokások tartását, a barátkozást, stb. A petrozsényi ipari munkások között végzett kutatás szerint 36 százalékuk négy év alatt sem talált barátot, további 46 százalékuk összesen egy munkatársát tudta megnevezni állandó kapcsolatként. Egyebek között azért, mert a falusi életformában nehezen képzelhető el és még kevésbé megtűrt a marginalitás, a városi környezetben azonban hosszabb időre vagy átmenetileg, de mindenképpen átéli ezt a helyzetet a bevándorló. A „nincs visszaút” közérzete miatt kénytelen az életmódváltozás, az ipari munkafegyelem, a szakismeretek hiánya és az anyagi nehézségek közepette vállalni a lassú, kompromisszumokkal teli „integrálódást”. Ez az időszak pedig nemigen alkalmas a gyermektervezésre, s minden városi, munkahelyi, szomszédsági kísértés ellenére megnehezíti a vegyesházasságok kialakulását, bár kétségtelenül nem teszi lehetetlenné.
Annak a tíz és félmillió léleknek, aki 1978-ban már városban élt, a negyedrésze 1966–1977 között költözött oda. Már a hetvenes évek közepén nyilvánvalóvá vált, hogy a nemzetiségek élete és fennmaradása csak az urbanizáció és az iparosodás folyamatában való részvételük szerint alakulhat. Sajnos csupán „sejtések” keletkeztek arról, milyenek voltak a romániai magyar nemzetiség „rural exodusának” életmódváltoztató következményei, s hogyan alakultak az etnikai viszonyok a városi életkeretben. Tény, hogy 1966-ban Romániában 718.475 magyar városlakót számláltak, mellettük 41.443 peremközségi és 859.674 falusit. Már 1977-re 19,7%-kal nőtt a városlakók, 0,1%-kal a peremközségiek száma, és 6,5 százalékkal csökkent a falusi magyaroké. Míg tehát „1966-ban, szemben az országos 38,2 százalékos urbanizációs aránnyal, a magyar nemzetiség 46,2 százaléka lakott városon, ma a nemzetiségi város–falu arány: 52,8:47,2 százalék; a városokban és a peremközségekben lakó magyar ajkúak száma 901.000 fő”.
„A romániai magyarság – szemben például a zömében városlakó németséggel, zsidósággal és örményekkel – történelmében először vált többségében városlakóvá! Ez a fordulat a hetvenes évek végére következett be, és egyik alapvető jellemzője az, hogy a mai városi lakosság jelentős része az ország egész lakosságára jellemző mobilitási-városiasodási folyamat eredményeként lett városi lakos. Ugyanakkor részben kicserélődött a történelmi magyar városi lakosság. Sajnos nem rendelkezünk a korösszetétel etnikai felbontású adataival, amelyek lényegesen finomítanák összképünket a régi és új városi magyar lakosság mennyiségi arányait tekintve. A folyamat további területi jellegzetességeket mutat, amennyiben jelentős magyar lakosság került például Brassóba, Medgyesre, Segesvárra – más helyütt csökkent a magyarság arányszáma” (Egyed Péter 1984-es áttekintésének érvényességéről lásd http://urszu2b.blogspot.hu/2013/06/varosokvarosiak-az-aranykorban.html). Az 1977-es népszámlálás szerint Erdély összlakosságának 22%-át alkotják a magyarok (rajtuk kívül németek, délszlávok, ukránok, cigányok lakják kisebbségként ezt a régiót), a Székelyföldön nagyobb tömbben, közel 500 településen élnek (ez a terület nagyjából azonos az 1952-ben létrejött, 1968-ban megszüntetett Magyar Autonóm Tartomány közigazgatási területével), Hargita megyében 80%-os, Kovászna népességében 70%-os többségben vannak, Maros megyében valamivel az 50% alatt, és jelentős számban élnek a magyar határ mentén, Szatmár, Bihar, Kolozs és Szilágy megyében, valamint a moldvai Bákó megyében és Bukarestben. A román statisztikák nem jelzik, így csupán nem hivatalos becslések vannak arról, hogy a romániai magyarság a hetvenes évek végén megfogyatkozó szülési kedve ismét megnőtt, fokozódott a szaporodási hajlandóság (ehhez hozzájárult az abortusztörvény is).
A kisebbségeket a településrendszer átszervezései fokról-fokra olyan helyzetbe hozták, amely minden szempontból hátrányos (HUNYA Gábor, 1987). A központi tervutasításos gazdasági rendszer megkülönböztetően bánik a kisebbségekkel, így a fokozódó gazdasági nehézségek már-már azt eredményezték, hogy 300.000-nél is többre tehető Erdélyben a munkanélküliek száma (ez törvényellenes státusz!), s közöttük igen magas a magyarok aránya (JOÓ Rudolf et al. 1988). A településekről való elköltözést központilag meghatározott 10%-os nemzetiségi numerus clausus akadályozza, „zárt városokat” jelölnek ki a betelepülés ellen, s beleszól az ipartelepítési politikai is a kiemelt fejlesztések illetve a munkahely-létesítések területi elosztásába. Mindezt terheli a felsőoktatási intézményekben 2%-ra leszorított részarány, a végzősöket pedig családjuktól elszakítva távoli országrészekbe küldik munkára. Meghatározzák az etnikai arányokat a munkahelyeken és az elemi iskolai képzésben is – és folytatható a sor, ha a homogenizálás technikájáról vagy kevésbé látványos folyamatáról keresünk adalékokat (JOÓ Rudolf et al. 1988., GAZSÓ L. Ferenc, 1988.).
Mindez persze aligha jelenhetne meg a Korunk hasábjain. Találunk ugyan néhány apróbb jelzést, de ezek nem bizonyító értékűek. A román közvéleményben és a sajtóban is elterjedt, hogy a lakáskérdést és a telefonellátást megoldotta a román szocialista állam. Szociális teljesítménynek ez nem kevés. A lakáshelyzetről szóló beszámolók azonban az ötvenes évek vége óta gondokról szólnak (a nem tanácsi tájékoztatóként, hanem közművelődési folyóiratként funkcionáló) Korunkban is. Miközben a városiasítás kampányát minduntalan hirdetik, a lakásméreteket folyamatosan kicsinyítik (ami persze logikusan összefügg). A sztálinvárosi rendezési terv húszezer lakást irányozott elő mintegy 60–70 000 embere, s lakásonként 20m2 területet tervezett. (Csak összehasonlításul: a Hargita megyei Hodgyában 1962-ben 8,25m2 jutott átlagban egy személyre, 1978-ban már 10,26m2 – és Hodgya 361 lelkes falu!). Azután 1966-tól 1970-ig 345.000 új állami lakás épült, 1971 és 1975 között megint 520.000, s az akkori tervek (1990-ig) 2,5–3 millió lakásról szóltak. A négyzetméter/fő arányok fokozatosan romlottak, 6 és 4m2 személyenkénti hányados sem volt véletlen. Eközben a jövedelmek és a lakások egymáshoz viszonyított értékaránya is leromlott: a hatvanas években kétezer lej volt egy átlagos szakmunkásfizetés, ugyanakkor 42.000 lej volt egy kétszobás, négy személynek kiutalt, 28–32m2-es lakás, hivatalos áron, de lerobbant kültelki házat 70.000-ért adtak, s a negyvenkét ezres állami lakás feketepiaci ára pedig százhúszezer volt. A lakótelepi létről készülő felmérés szerint a legnagyobb baj a monofunkcionalitás, vagyis hogy a lakások nem létformát szolgálnak, hanem egyneműsített-egykorúsított emberek vegetálását. A lakások 37,7%-a nem megfelelő pihenésre, 38,76%-a alkalmatlan szórakozásra, 30,21%-a pedig szomszédsági-baráti viszonyok fenntartására használhatatlan az ott lakók véleménye szerint. A lakótelep kimondottan a periferikus közérzetet erősíti, minthogy elégtelen az élelmiszerüzletek és ellátó hálózatok száma, 40.000 emberre egyetlen mozi jut stb.
A lakótelepi hiányérzetek, illetve a nehézkes beilleszkedéstől való félelem az egyik alapvető oka a kétlakiságnak és az ingázásnak is. A paraszti és munkás-lét között félúton elakadt ingázók tömege azt jelenti, hogy rossz a területi egyensúly a munkaerős-elosztásban, aránytalan a városok térbeli összefüggésrendszere, fölborult az osztály- és tulajdonviszonyok deklarált rendje, megváltoztak a családi-szomszédsági kapcsolatok, a munkahely és a lakóhely olyan mértékben kettévált, ami már nem csupán a munkaképes népesség hatalmas tömegeit kényszeríti önkizsákmányoló életformára, de a települések és munkáltatók is megfizetik busás árát. Az ingázás a legújabbkori városiasítás kezdetén még szerény tétel volt csupán, de például a hatvanas évek végén Kolozs megyében 50.000 ember, az összes foglalkoztatott 15 százaléka járt naponta Kolozsvárra. A megye négy városának ingázóiról készült adatfelvétel szerint csupán a vonatbérletük 33,5 millió lejt tett ki évente (1639). S ha ehhez hozzászámítjuk, hogy egyetlen ipari munkahely létesítési országos átlagban 700.000 lejbe került (1980), akkor már nem egészen érthető, hogy a határtalan ipar- és városnövesztés és a mezőgazdasági területtel való takarékoskodás ellentmondó érdekstratégiája hogyan tudja elviselni még ezeket a terheket is.
Az ingázás persze nemcsak pazarló, nemcsak emberellenes, és nem is csak romániai jelenség... – mindenhol a városiasodás anomáliája. A hetvenes évek folyamán egy ideig le is lassult a városok számának gyarapodás, s a létrejött „bolygóvárosok” (vagy inkább Mumford kifejezésével: „antivárosok”) szaporításával sem kísérleteztek már. Adminisztratív rendszabályokkal korlátozták a méretnövekedést, a városkörnyéki falvak annektálásával próbálták csökkenteni az ingázást. Ehhez decentralizálni kellett valamelyest az ipart, újra vissza kellett adni a falvaktól elvett igazgatási önállóságot, területi felelősséget. Az újra megengedett háztáji gazdálkodás mellé már a belterületi övezetek lakóinak agrártevékenységét is ösztönözték. Az övezetesítés mániája kiterjedt a városkörnyéki falvak „stabilizálására”, hogy ezek, mint az ingázókat megkötő telepek, alkalmasak legyenek hasonló környezetet kínálni, mint amilyet az ingázók otthagynak a bizonytalan perspektívák reményében. A települések ki- és bevándorlási mutatói immár nem csak egyéni életutak szomorúságát jelezték, hanem kemény belpolitikai tényeket. A szakképzett, falujukban megbecsült, s onnan az iparba kényszerült fizikai munkások 76,9%-a remélte, hogy „egy másik” településen, jobbára városban, nagyobb érvényesülési lehetőséget találhatna, s ha tehetné, menne is oda kipróbálni...
Az urbanisztikai témák egyik izgalmas kérdése az a kölcsönhatás, amely a gyarapodó városok és fejlődésükben konzerválódásra ítélt falvak között kialakul. A falu értékrendje megjelenik az új lakótelepek lakóinak életmódjában, lakásdíszítő vagy ünneplési szokásaiban, a városok peremkerületeinek falusiasodása pedig egyenes arányban nő az ingázók, betelepülők tömegeivel. A másik irányban pedig városi módi, kulturális és fogyasztási minták, munkatapasztalatok, társadalmi kapcsolatok, térhasználati ismeretek kerülnek a faluba, városi igények támadnak a szolgáltatásra, étkezésre, piaci választékra nézve is. Különösen fontos ez azért, mert a romániai települések egy kijelölt hányadának akkor is városiasodnia kell, ha semmiféle hajtandósága nincs rá. Ennek a folyamatnak, a kölcsönhatásnak, és az ipartelepítés-városiasítás erőltetett, „kívülről jött” modernizációs diktatúrájának végterméke lesz majd a városfejlesztési stratégia győzelmének bizonyítéka. Ez a félurbanizáció végső soron nem mást szolgál, mint azt a dicsőséges célt, ami a „reális” szocializmus korai ígéretéből ered: a falu és a város különbségének megszüntetését. A homogenizálódás így nemcsak a társadalom mikrostruktúrájának, a „dolgozó osztályok” legkülönfélébb típusainak összemosásából áll, hanem fölszámolja azokat az osztálybázisokat, amelyek gazdasági alapként alkupozíciót jelentettek: ha nincs a falu, nem lehet paraszt-osztály, s ha nincs polgári típusú város, nem lehetnek akkor sem burzsujok, sem proletárok... A permanens osztályharc maradványa, illetve annak zseniális föloldása rejlik ebben a tervben: „fejlődés” célú közigazgatási, gazdaságpolitikai és településrendszeri átalakítás folyik, mintegy mellesleg végbemegy az ideológiai-politikai programokban meghatározott „homogenizálódás”, a társadalom egyneműsödése, végső egységesülése, megszűnnek az etnika különbségek, elmúlnak a nemzetiségi gondok, s megszűnik a szocializmusban is újratermelődött társadalmi differenciálódás, kisebbednek a jövedelem- és életszínvonal-különbségek. A homogenizálás elvileg megszünteti a társadalmi érdekellentéteket, az életvilágok szélsőséges eltérését, a presztízsharcot és a szociális csoportok széthúzását... A Korunk cikkeinek nagy többségéből nyíltan, felelős vezetőktől és politikai nyilatkozatokból vett idézetekkel minduntalan ez az eszmeiség, ez az ideológiai manipuláció világít ki.
Sürgősen hozzá kell tenni: nem minden tekintetben romániai sajátosság ez! Az etnokulturális jelleg, illetve az életszínvonal- és perspektíva-különbségek kiegyenlítésének főcélja helyett kapott szinte mindegyik szocializmus építő ország uralkodó eszméi között. A romániai helyzet egyedisége a kisebbségek fokozott asszimilálásában rejlik, mondhatnám: a legklasszikusabb nacionalizmusban. Ezt csupán kiegészíti az a nemzetvezetői ígéret, hogy az iparfejlesztés, a városiasítás, a homogenizálás révén végre polgárosult nemzet lehet a románság, civilizációs hátrányait végérvényesen leküzdheti.
A megalomániás városrendszer-tervezés, a falufölszámolás, a „szuperurbanisztikai egységek” létrehozása ennek a jól belátható végső célnak csupán megjelenési formája. A terv nem mai, csupán végjátékában kibontakozó drámai fordulatok teszik tragikussá, kívülállók és szereplők számára egyként megrázóvá. Hiszen a szereplők két évtizede ismerik már a forgatókönyvet, mely szerint a „városok fejlesztésével és új városok létesítésével párhuzamosan a falusi települések is gyökeres változáson mennek majd át. Az idevágó tanulmányok értelmében a jelenleg több mint 13.000 falut mintegy 6700–7700-ra lehet majd csökkenteni azáltal, hogy azoknak a falvaknak a lakosságát, amelyeknek nincs fejlődési perspektívájuk, fokozatosan a többi falvakba tömörítik. Ugyanakkor a fejlődőképes falvakat közművesítik, s a városokéhoz hasonló szociális és kulturális ellátmányt biztosítanak számukra” (KESZI-HARMATH Sándor 1977, 1980, 1984).
„Ezeknek az előirányzatoknak a megvalósulása meggyorsítja a falu és a város közötti, a mezőgazdasági és az ipari tevékenységek közötti lényegesebb különbségek eltűnésének folyamatát, biztosítja társadalmunk fokozottabb homogenizálódását, szilárd alapot teremt nemzetiségi különbség nélkül a haza minden állampolgára jogegyenlőségének érvényesüléséhez, egész népünk anyagi és szellemi jóléte gyarapításához, civilizációs színvonalának állandó emeléséhez” – szólt Nicolae Ceauşescu a XII. pártkongresszuson elhangzott jelentésében.
Románia népesedését elemezve a Korunk egy 1937-es számában cikk jelent meg D. C. Georgescu tollából, aki a falutanulmányozás egyedül érvényes módszerének a statisztikát tartotta. Arról ír, hogy „Románia lakosságának számbeli növekedése csaknem kizárólag a falvaknak, vagyis tulajdonképpen a parasztságnak köszönhető”. Mint láttuk, Jászi Oszkár is úgy vélekedett, hogy a nemzetiségi kérdés elsőrendűen parasztkérdés. Osztja ezt a véleményt Gáll Ernő, Balogh Edgár, a Korunk és az Erdélyi Fiatalok számos neves kutatója, valamint a Gusti-iskola követői, a két világháború közti szociográfus és néprajzos nemzedék több tagja. Történészek, demográfusok, szociológusok azonban nemegyszer az ellenkezőjét állítják, mondván: a nemzetiségiek zöme már városlakó volt a huszadik század Romániájában. A kérdés eldöntéséhez nem érzem fölkészültnek magam. De a hetvenes évek vége óta írva vagyon a cenzúrázott (vagy öncenzúrázott) romániai kiadványokban, hogy „városlakó nemzetiség” lett a magyarság, mégpedig az urbanizálódás folyamatában lett azzá.
A nyolcvanas években tehát a magyar nemzetiség sorshelyzete már nem a parasztkérdés kezelésétől, hanem az urbanizálódás presztízsfolyamataitól függ! A több száz magyarlakta falut (és községet!) érintő, más nemzetiségeket is beolvasztással fenyegető falufölszámolási tervek éppen ezért olyan folyamat részei, tervszerű velejárói, amely nem nyílt sisakrostéllyal vállalja a nemzeti sovinizmus, a románosítás embertelen harcát, hanem mindezt a modernizálódás álruhájába öltözteti.
Minden társadalmi korszak minden államára érvényes, hogy a kisebbségek asszimilálása annak mértékében halad előre, ahogyan a gazdaság szívóhatása erősödik (SZAKÁLY István 1982). Jászi szerint ugyanakkor az asszimiláció egyedül biztos mértéke az, hogy az állami rend megingása idején milyen erőseknek bizonyulnak az összműködés szálai (JÁSZI O. i. m. 124. p.). A Korunk harminc évfolyamából és a vonatkozó szakirodalomból itt föltárt fejlődésvázlat egyértelműen mutatta, hogy a politikai konfliktusok sohasem igazán az együttélő népek személyek konfliktusai, hanem a korszak uralkodó politikájának és az ezt elszenvedő társadalomnak viszonyáról árulkodnak. Érdemes belegondolni csupán néhány kérdésbe itt: ha hajlamosak vagyunk örvendeni annak, hogy a magyar nemzetiség a városiasodásban megszerezte a „megérdemelt” polgári státuszt, s ha egyúttal érzékeljük, hogy a táradalom margójára szorulási etnikai létében fenyegeti, „elrománosításnak” teszi ki, akkor hasonlóképp kell-e értékelnünk az 1830–1920 közötti időszakot a román népesség szempontjából? S ha 8000 település fölszámolása embertelen terv a nemzetiségeket érintően, ugyanaz a román népességet illetően is?
Figyelemreméltó történeti elemzésében Egyed Ákos azt írja, hogy a városiasodás első nagy korszakában a városba vándorlók (vagyis a falusi szegények, a munkanélküliek, a menekült élettérkeresők) a kapitalizmus átalakulási folyamatának humán áldozatai voltak. Véleményem szerint a második, a városodás korszaka pontosan ugyanúgy megkövetelte a maga emberi áldozatait: magyarokat, szászokat, svábokat, délszlávokat, cigányokat, ukránokat – és románokat is! Elvégre a „nemzeti kérdés megoldása nélkül nem lehet megvalósítani a szocializmus teljes győzelmét” (Gheorghe GHEORGHIU-DEJ, 1953), „a nemzetiség különbség nélküli” „fokozottabb homogenizálódás” pedig az egész nép jóléte és civilizációs színvonalának emelése céljával épp egy győzelem felé vezető út „biztosítékát” adja (N. Ceauşescu).
S mint tudjuk: az eszközt a cél szentesíti...

AZ OSZTÁLYIDEOLÓGIA MINT REGIONÁLIS MAGAMUTOGATÁS
Románia politikai rendszerét, gazdasági és társadalmi perspektíváit megítélni, ezen belül a nemzetiségi kérdés kezeléséről érvényeset mondani nem érdemes másként, mint indulatmentesen. Ehhez azonban nélkülözhetetlen két (korunkban is keményen összefüggő) kérdésnek legalább vázlatos elemzése, hisz a sodró jelenidő eseményei közt ez még sürgetőbb, mint a múltban bármikor is volt.
Az egyik a kisebbség problematikája, a másik a táji-történeti meghatározottság. Mindkettő ma már leglényegét tekintve függ össze a kelet-európai államok osztályideológiájával (mindhárom kérdéskörnek könyvtárnyi szakirodalma van, nem is mernék vállalkozni ennek teljes áttekintésére. Mondandóm történeti alapját elsősorban Bibó István munkái adták meg, szociológiai nézőpontomat pedig a hazai társadalomkutatás elmúlt évtizedbeli szemléletváltozása segítette meggyőződéssé alakítani).

Vonulás egy másik időbe
Bármily meghökkentőnek tűnik, a kisebbségi sorsfelfogásokban és a szocialista országok hatalmi-politikai rendszerideológiájában két szempontból is párhuzamok mutatkoznak. Történelmük felől, melyről mint sérelmek folyamatáról beszélhetnek, s jövőképük felől, amely létüknek legitimitást, tevékenységüknek célt adhat. Egy másik időből jövet és egy másik időbe menet azonban mindig jelenidő az, amelyben a szabadság kikerülhetetlen fölparcellázása és a történelmi egyenlőtlenségek átélése folyamatos krízishelyzetet szül, válságot hoz országok, etnikumok, gazdaságok, szövetségek között, határokon belül és azokon túl is. A válságkezelés válsága pedig sokszor sajátosan nemzeti jellegű, a puccsszerű megoldások azonban kísértetiesen hasonlítanak egymásra Európának ebben a régiójában. Mondhatnám: rendszertipikusak. A kelet-európai szocializmusok politikai válságai és a kisebbségek korunkbeli krízisei a bolsevik osztályideológia sikertelenségét bizonyítják országonként eltérő színezetben, de látványos látszatokkal.
Nincs mód itt a marxi–lenini–sztálini nemzet- és nemzetiségfelfogás folyamatát végigkövetni (megtették ezt már mások, Kővágó László, Gáll Ernő, Joó Rudolf stb.), de annyi mindenképpen állítható, hogy miként a pártirányítás rendszere eltér a marxi–lenini alapnormáktól, a nemzeti kisebbségek politikai kezelése is kétségtelenül eltér Romániában az ENSZ vonatkozó alapokmányaitól és az érvényben lévő államközi szerződésektől vagy alkotmányos deklarációktól (lásd bővebben Joó Rudolf hivatkozott munkáit, Gáll Ernő utalt írásait, továbbá KŐVÁGÓ László: Kisebbség – nemzetiség. Kossuth Kiadó, Budapest, 1977. kötetét). A romániai gyakorlat a sztálini (hruscsovi, berzsnyevi?) hagyományt követi, s a nemzetiségek léthelyzete a szovjet modelltől függ legközvetlenebbül, de történelmi revans-jellege a Magyarországgal szembeni megkülönbözetési politikát, a kisebbségek erőszakos beolvasztását, kulturális genocídiumát mutatja. Kétségtelen, hogy a romániai kisebbségek a területi szétszórtság (széttagoltság) miatt nem egyformán élték át a diszkriminációt (például a bolgár vagy a szovjet határ mentén nem a magyar kisebbség a „mumus”, mint Erdélyben), de a homogenizálás erőszakolása természetes szövetséget teremthet a hétköznapi létükben közös hátrányokat elszenvedő állampolgárok között.
Néhai Kós Károly, s előtte már Kemény Zsigmond is úgy gondolta (kellő helyismeret birtokában), hogy nemzetiséget csak a kisemberek független összetartozása adhat, „osztály és etnikum” közös erdélyisége igazolhat, s nem a „passus”. Az osztályhelyzet a huszadik századi (és főleg a kisebbségi) értelemben közös nyelvhelyzetet és a státusz-egyenlőséget jelent. A társadalmi alárendeltség és a nyelvhasználat helyzettudat-meghatározó voltát szociológusok és jogászok a jogtudat nemzetiség-szerte azonos szintjének meglétével igazolják (mondván: nincs igazi különbség falusi és városi kisebbségi jogérzet között). Az eltelt évszázad és a kelet-európai kisebbségeket egymáshoz csiszoló vagy egymásnak ugrasztó események továbbá azt is igazolták, hogy az osztályhelyezkedés nem a társadalmi osztályok közötti kapcsolatot határozza meg, hanem a fönnálló uralomhoz való viszonyt. Vagyis demokrácia-függő az etnikai és az osztálytudat sajátossága.
A nemzetiség „osztályléte” ilyen szempontból nézve valóban sajátos. Minden kisebbség mindig valakik miatt kisebbség és valakik kisebbsége. Attól kerül kisebbségbe, hogy egy (vagy több) társadalmi átalakulás alávetettségbe szorítja, hozzáköti a többséghez, pillanatnyi vagy állandó erőszakkal, érdekfölénnyel. Ettől fogva a kisebbség nem más, mint „muszájemberség” s lényege az osztálylétszerű kiszolgáltatottság, a türelmi állapot, a „kisebbségi realizmus” lesz. A kisebbség számára a megtartó erő ezután a várakozás, a remény, a változás igenlése, illetve az alkotás, az értékteremtés, és az értékőrzés lehet. A harmonikus állapotból a diszharmonikus kultúrállapotba átkerülő kisebbség – ha (és ameddig) teheti – igyekszik megőrizni magamagát, tudatos hovatartozását, hagyományait. Legyen a keret történelmi, átmeneti, diktatorikus vagy dinasztikus, monarchikus vagy szocialisztikus – a különállás tudata kapaszkodást jelent, az önállóság illúzióját, a veszélyeztetettség közösségi átélését.
Hatványozottan így van ez az asszimilációk újra meg újra, hullámzásszerűen visszatérő korszakaiban. Ámde hogyan működik a közösségelvű ideológia birodalmában, régiónkban? Ez a bennünket izgató két téma közötti összefüggés egyik alapkérdése.
A társadalom erőinek kollektivizálásával a demokratikus közösségalakítás egész ideológiai és erkölcsi fegyvertára a központi arzenálba került – legalábbis látszatra. A nemzetiségnek, az etnikai kisebbségnek nincs, és „nem is lehet” történeti jogcíme ezután a kulturális vagy identitásbeli különbözésre, az önvédelmi harcra, a tényleges autonómiára? Hisz az érdekek közösek, össznépiek ugyebár. De az uralkodó asszimiláció szándék nem az egész nemzeti közösséghez asszimilál, hanem rétegekhez, osztályokhoz, ideológiai és a gazdasági kényszerek intézményes rendjéhez. Közösséghez asszimilálni ugyanis nem lehet fiktív „nemzeti egység” biztonságára hivatkozva, s nem lehet civilizált társadalom nélkül sem. Legföljebb erőszakkal, deklasszálással. Csak társadalmi státushoz és a fennálló uralmat elismerő lojalitáshoz lehet asszimilálni, s csak a mintaszolgáltatókhoz való viszonyt lehet erőltetni, illetve jutalmazni. Egy feudalizmusból éppen kilábaló államberendezkedés viszont már a polgárság régi gócaiban kezdheti asszimilálni alávetettjeit, s a politikai presszióhoz össznépi fejlődést ígérhet, mindenkiről gondoskodó harmonikus érdekegységet hazudhat – mást nemigen, hiszen ezen kívül csupán mindenkori erőfölénye ez, amit érvként használhat. De a szabad felemelkedést alapideológiájaként hirdető demokratizmust zászlajára tűző politikai-képviseleti rendszer még erőszakfegyvereit sem veheti elő a presztízsveszteség nélkül. (Románia sok tekintetben kivétel, a politikai presztízs ott nem számít piaci erőnek több mint fél évszázada). Erőszak hiányában pedig marad az erőmegosztás taktikája: a szabadságjog elismerésével, a kultúramegőrzés szorgalmazásával, a néptestvériség deklarálásával presztízsveszteség nélkül, s főleg a többség képviseletében addig tekintheti legitimáló erőnek magát, amíg meg nem tett már mindent, ami a kisebbség politikai és kulturális fölemelkedésének akadályozásához szükséges. A jogfosztást pedig nem kell nagy hangon deklarálni, helyette célszerűbb a demokratikus magamutogató nyíltságát harsogni, büszkén-harsányan vállalva a látszatot és hamisat.
Etnikai és kisebbségi helyzetben lenni – mindenképpen valami elleni és másvalami melletti állásfoglalást jelent. Társadalmi teret kapni csupán a mindennapi lét keretei között lehet, (ha lehet), s csak az együttélő közösség jóváhagyásával. A statisztikai számarányok azonban határt szabnak hatalmi és kisebbségi érdekeknek egyaránt, sőt regulázó törvényszerűségeket tartalmaznak a civilizációs, a nyelvi és az etnikai határok megjelöltségét is ide értve. Persze éppen e határok folyékonnyá tétele, manipulálása, s az arisztokratikus vagy az erőszakos politikai hatalomgyakorlás helyett az érdekek szerinti asszimilálás fondorlatos bevezetése az, aminek a „demokratikus rendezés” látszatát lehet adni. Ennek bázisa, hivatkozási alapja, „csereértéke” a megélhetés garantálása, a saját állami keret és a múlt-tudat folyamatos „biztosítása”, ami elfeledheti azt is, hogy a közösségért való egzisztenciális félelem fenntartása a voltaképpeni hatalmi cél, s ehhez képest már részletkérdés az alávetett népek egymás közti acsarkodása (JÁSZI, i. m.; LIPCSEY Ildikó 1987).
A közösségért való félelem döntő tényező a kelet-európai kisállamok demokratikus fejlődésében. E régióban „demokratizmus és nacionalizmus gyökerei” mindig létkérdések voltak, itt örökké megkísérelték a fennálló hatalmak a lehetetlent: „elvárni és kifejleszteni a szabad ember jellegzetes igényeit, a spontán lelkesedést, a tudatos önfeláldozást és a felelős aktivitást egy olyan közösségért, amely nem biztosítja a szabad ember kifejlődésének az elemi feltételeit” (BIBÓ István 1986:186, 219. p.). Pedig: „Demokratának lenni mindenekelőtt annyit tesz, mint nem félni: nem félni a más véleményűektől, a más nyelvűektől, a más fajúaktól, a forradalomtól, az összeesküvésektől, az ellenség ismeretlen gonosz szándékaitól, az ellenséges propagandától, a lekicsinyléstől és egyáltalán mindazoktól az imaginárius veszedelmektől, amelyek azáltal válnak valódi veszedelmekké, hogy félünk tőlük.” (BIBÓ uo. 220. p.). A demokratikus formák itt antidemokratikus kormányzásnak, erőszakos politikai álkonstrukciónak alapjává váltak. „A kormányok ereje ugyanis abból áll, hogy egyensúlyt tudnak tartani két tényező között, minthogy azonban az egyiket, a népképviseletet rendszeresen korrumpálták, ezzel megerősítették a másikat”, az uralkodás hatalmát. Ez pedig a demokrácia előtti állapotba való visszakerülést jelentette, melyben nem az állampolgárok politikai értelmessége és hatékony ellenőrző ereje, hanem az egyszemélyes hatalom kegyes gyakorlása és bölcs megnyilatkozás a történések eredendő oka (BIBÓ, uo. 221. p.).
Ezen a tájon a kultúra politikai jelentősége szorongatóbb és hagyományosan nagyobb volt, mint más égtájakon. Ez nem a kultúra hasznosságát, inkább elpolitizálódását jelentette. Az etnikai kultúra lényegi, elemi tartalmában is ott rejlik ez a karaktervonás. A kultúra, a szokások, a hagyományok azonban háttérbe kerülnek az új világot építő szocialista társadalomban, mert „felépítményi jellegük” másodrendűvé válik a materiális kényszerek mellett. A „fejlődés” ugyanis mindig előre tekint, nem a régi értékek felé, azokat jobbára szétzilálja, érvényteleníti. Az értéktérben csupán a gazdaság, a létfeltételek alapja kaphat prioritást. A „nemzeti materializmus” (Bibó) a legádázabb célszerűséggel elgazdaságosítja a kultúrát, piacra viszi tartalmait, napi áron kezeli termékeit, szellemieket, érzelmieket, tárgyiakat egyaránt. Az újat építő társadalom az embert termelőerőként, olykor termelőeszközként kezeli, s ehhez fölhasználja saját történetmagyarázatait, nemzeti sérelmeit, intézményrendszerét, geopolitikai adottságait, nyelvi terrorját, börtöneit, egyetemeit, statisztikáit. És fölhasználja ipari, gazdasági, polgári- és városfejődését is. „Csak persze nehéz a törvényes kormány és az agitátor fogalmait olyan nyugat-európai értelemben venni ott, ahol a tegnapi agitátorból lesz a mai törvényes kormány, majd ismét fordítva” (Bibó, 230. p.)
Abban a történelmi korszakváltásban, amelyben az etikai léthelyzet, az ember személyisége megszűnik szuverén érték lenni, s csupán gazdasági potenciálja szempontjából vétetik tekintetbe, miként Kelet-Európában, még több történelmi felelősség hárul az osztályuralom megvalósítóira. Az osztályideológia, mely az osztályok megszüntetésére esküdött fel képviselői, hirdetői személyében, „a” társadalmi különbségek fölszámolását tekinti végcéljának, s nem tesz kivételt származási, hovatartozási, etnikai vagy szubkulturális alapon. A kommunista pártok programideológiai illetve politikai gyakorlata nincs tekintettel az etnokulturális sajtosságokra, a mentalitáskülönbségekre, az identitás személyiség-meghatározó tartalmaira, illetve ha van is, csak addig, amíg hatalomra jutásában ennek szerepe lehet. Azután a „kisebbségi élet megszűnik teljes értékű emberi élet lenni, háttérbe szorított nyomott életté válik” (BIBÓ, uo. 231. p.). A kisebbségi-nemzetiségi lakóterület (történeti vagy földrajzi, és etnikai vagy nyelvi határok mentén) gyakorta területi követelések, annexiók, fennhatósági viták tárgya. A hódító és a birtokló hatalom pedig sosem érdekegyeztető, sosem demokratikus – hacsak nem színleg az, akkor viszont ravaszabb, s térkövetelése nem alku tárgya, hanem politikai manipulációé. Az antidemokratikus uralmi elvek gyakorlatilag kiterjednek a szótárra éppúgy, mint a területi statisztikára, s a „demokrácia terjesztésére” legalább annyira, mint a kisebbség kapcsolatfosztására. A „racionalizálást” a „célszerűséget” és a fejlődést ígérő területi politika pedig – ha nem irányul másra, mint a történeti és etnikai határokat egyszerűen nyelvi és népességelosztási manipulációval eltörölni – nem fejlődés, hanem visszafejlődés, az önrendelkezési és emberi jogok megtagadása, az európaiság legelevenebb cáfolata.
Mindenekelőtt azért, mert a stabilizálás és a fölvirágzás helyett a bizonytalanság és a széthúzás forrása, amelyből a sérelmi politika évszázadokig táplálkozott, s amelyből a revans szomjúsága ered, mindenkor az alárendeltektől szedve áldozatot. A kisebbségi problémák táji-történeti meghatározottság és az osztályideológia találkozási pontján éppen ezért hamisan reprezentatív a demokratikus etnopolitika.
A kisebbségek helyzetének megoldása nem látványos hatalmi deklarációk kérdése. És nem is csupán a romániai átalakulás kérdése! Tele van vele a világ, s ha Románia szélsőséges esetnek tűnik is sok szempontból – például gazdasági folyamatait tekintve az is (HUNYA Gábor 1987) –, kelet-európai összehasonlításban számos rokonát fölfedezhetjük, éppen az etnikai és az urbanizációs folyamatok szemlélése közben. A romániai fejlődési trend rendszerpolitikus jelenség, s ezen belül az urbanizáció csupán fényes példa, de nem extremitás!
Alapos politológiai elemzésre e tanulmány nem ad módot, de néhány jelenség említését témánkhoz tartozónak gondolom, ezekről alább...

A kisajátított modernizáció
Közép-Kelet-Európa modernizációs elmaradottságában az állami beavatkozás, az abszolutisztikus hatalomgyakorlás mint a korszerűsítés záloga jelent meg a termelési struktúrában, de ahelyett, hogy az önszabályozó integrációt erősítette volna, létrehozta a „kapitalizmus nélküli kapitalizmust”. Az ördögi kör: a felzárkózás polgárosodást követelne, amelynek hatósági ösztönzése nem engedi a piac kialakulását, mert az állami politika szintjére emelt beavatkozás korlátozza a gazdaság autonómiáját és visszahat a felvilágosult polgárságra, s mindez csupán kiindulópont, mert a legitim uralom és a parlamentáris demokrácia hiánya tovább korlátozza a polgári fejlődést... Az államigazgatás szakszerűségének hiánya és a társadalom középosztályainak (a paraszti társadalom nyomában politikai térre lépő) munkásosztály iránti lojalitáshiánya magával hozza, hogy a társadalom viszonyai, a redisztribúció, a perifériák tőketöbbletének elsajátítása segíthette a városok és a centrumok fejlődése érdekébeni fölhalmozást. Cserében a periféria nem a tőke, hanem az igazgatás telepítését kapta, így az elosztás joga, a mindenkori központi redisztribútor hatalma sokkal nagyobbra nőtt, mint a piaci rendszer azt engedte volna. Ezt a tőkeelosztó és újraelosztó szerepkört vette át a bolsevik párt, mely nemcsak a hadikommunizmus idején, de apparátusa révén azóta is kezében tartja a financiális hatalom legfőbb eszközét. (Vesd össze ezt a kommunista pártok kollektivizáló, államosító és pénzügypolitikájával!). A szocializmus bolsevik modellje a felülről jövő elhatározás, célmegjelölés és számonkérő ellenőrzés formájában, a politikai és hadicélok prioritását szem előtt tartva, a legtöbb kelet-európai országban ma is így működik. Ahol a gazdasági növekedés nem a piactól és a teljesítőképességtől függ, hanem a pártértékeléstől, s ahol a vállalatvezetés nem üzletpolitikát, hanem politikai üzletet kell szem előtt tartson, ott nem a költségvetés kemény korlátai, hanem a hivatali stallumok puha korlátai terelik a gazdaság működését nyereség és veszteség irányába. A hadikészültség és a hidegháborús védelmi ideológia egyaránt a nehéziparnak kedveznek az induló években, ehhez pedig az agrárszférában lekötött munkaerő és költségvetés többletei kellenek mindenütt. A szocialista redisztribútor, magyarán az apparátus, amely „általános”, össztársadalmi érdeket képvisel, saját érdekeként csupán a jövendő célokat, a kommunizmus építését nevezi meg, ám közben elsősorban abban érdekelt, hogy a központosítás segítségével kezében tartsa a beruházási összegek elosztását, s ezt nevezze ki a tartósan erőteljes növekedés legfőbb feltételének. Az agrárnépesség „kimozdítása” a szocializmusban az új munkáság megteremésének alapja, egyben a modernizációt akadályozó nagy paraszttömegek „fölöslegeinek” elvezetését lehetővé tévő „leggyengébb láncszem”. Az „expanzív növekedés” ideológiája a tervirányításos redisztribúció (finomított működésrendszerű hadikommunizmus) gyakorlatává lett a szocializmust építő országok többségében. A gazdasági hatalomkoncentráció szorosan összefügg tehát a politikával (érdemes megszámlálni, hány szocialista ország pártfőtitkára miniszterelnök és katonai vezető is egyszemélyben), s az apparátusok területi hierarchiája is azt a célt szolgálja, hogy a nemzeti-állami tulajdon aránya növekedjék, s a központi igazgatás éppen fontossága miatt elérheti, hogy végső soron nem a termelőket kapcsolja össze, hanem a termésirányítókat és az újraelosztókat. (Az egész folyamatról az újabb irodalomból jó áttekintés DEÁK Dániel könyve, 1987).
Az állami beavatkozás a politikai kézivezérlés tehát nem romániai sajátosság, hanem rendszersajátosság, mely nyilvánvalóan kihat nemcsak a termelés-elosztás területére, de az osztályideológia által uralt társadalmi tér minden szektorára. A történelmi elmaradottság intenzív behozására irányuló fejlődésideológia régiónk minden országában kihatott az urbanizáció ipartól függővé tett alakulására. A megkésett polgárosulás, az országrészenként nagyon eltérő fejlődési adottság, az iparfejlesztés szelektív rendszere és az örökölt népesség minden soknemzetiségűnek nevezhető országban előidézte a várostervezésnek (mint a központi tervcélok egyikének) megvalósítását, attól is függő mértékben, milyen iparosodottsági és urbanizáltsági fokon volt. A várostervezés lényegében gazdaságtervezés volt, illetve a „tervezés” alapjában véve politikai érdekharcok eredménye. A magyar városfejlesztés ötvenes évekbeli tervcéljai szándékukat tekintve alig különböznek a csehszlovák, a román avagy a jugoszláv urbanizációs célkitűzésektől. Új város szinte kivétel nélkül új ipart, és új népességet jelentett minden országban, ez pedig a „rend, fegyelem, tervszerűség” útján megvalósuló, monopolizált hatalmi érdekfolyamat. Az „egységesen” megkomponált és összekapcsolt városrendszer tervezői-politikai dogma lett, amely arra volt jó, hogy a nagy építés, a tervteljesítés során minden spontán térbeli folyamatot, minden helyi energiát és kezdeményezést a spontaneitást abszolút kizáró központi apparátusok engedélyezhettek csupán, vagyis „az új szocialista város” mint a jövő útja, születésétől fogva a civiltársadalmi mozgalmak eredendő korlátjaként működött. Maga a folyamat, a tervezés és a fejlesztés a város faluval szembeni fölényének, s a munkásság parasztok fölötti osztályuralmának alapelképzelésével indult. Régiónk országaiban a szovjet minta forgott közkézen, a város funkcióit, a közösségek térbeli helyzetét, a társadalmi-emberi kapcsolatokat illetően egyaránt. S bár rövid időn belül nyilvánvaló lett, hogy a mesterséges városképződéssel, az agárnépesség mozgósításával és az ipar területi koncentrálásával nem az ország történelmileg elmaradott területeit emelték ki hátrányos helyzetükből, hanem fokozták a területi egyenlőtlenségeket – a városburjánzás lényegében nem sokat változott. A száműzött kapitalista építészet, s helyette a szocreál architektúra a népboldogítás ideológiájával volt fölruházva, de a kivitelezés nem járt nagyobb eredménnyel, mint hogy az új városok „fölhúzásával” párhuzamosan kiderült: a tervező hatalomnak semmiféle további terve nincs a beköltöző lakosság életszükségleteinek kielégítését illetően. A városburjánzás mint gazdasági fejlődés, a népboldogítás egyik reprezentatív formája a hatvanas évek végén kapott „új” szerepkört: mint új típusú lakhelyek, az új társadalom új kultúrájának, az új országot építő új szocialista embernek kiteljesedését, a szocialista életmód megteremtődésének automatikusan működő centrumát jelképezték. Mint „új” cél, ez is rávilágított arra, hogy az új városok és a régiekben emelt új lakótelepek az új társadalmi célok manipulatív egységei lettek csupán, valódi társadalmi érdekeket ebben a formában nem szolgáltak (SZIRMAI Viktória, 1988).
A városi és a regionális rendszer társadalmi egyenlőtlenségei általánosak, jellegadóak a kelet-európai szocialista országok gazdasági-politikai felépítése és történeti útja miatt (SZELÉNYI Iván 1976). A késeltetett városfejlődés társadalmi konfliktusai Romániában alig különböznek a magyarországiaktól vagy a csehszlovákiaiaktól – legalábbis szociológiai szempontból. Hazánkban még a nyolcvanas éve elején is akadt a városfejlesztést sürgető szakember, aki javasolta, hogy minden 3000 léleknél kisebb település le kell törölni a térképről...
Románia a barbárabb dózertechnika szempontjából jár előttünk, s gazdasági szintje valamivel alacsonyabb, mint a miénk. Föl lehetne még sorolni, hogy az ENSZ egy 1920–200-ig tartó áttekintésében Románia (és vele Magyarország az NDK és Csehszlovákia) a népesség (városba-tömörülés szempontjából) az európai ütemnél lassabb folyamatot él át, hogy a városkoncentráció megkívánta ellátási szintnél jóval alacsonyabban áll, mint az iparosodottság indokolná, s ez egyensúlyhiányhoz, a késeltetett urbanizáció további hátrányaihoz vezet: a beruházásigények és a népességnövekedés aránya nem engedi az infrastruktúra kiépülését, telítődnek a lakások, fokozódnak a területi egyenlőtlenségek, mindez visszahat a gazdaságra, szétszórja energiáit, pazarolja a beruházási erőket, rontja a hatékonyságot, kezelhetetlenné teszi a népességnövekedés városi arányait, városi mentalitású munkásosztály helyett az ingázók és alulképzettek száma nő, sokasodnak a családszociológiai problémák, hatványozódik a hátrányos helyzetűek száma – mindez visszahat a makrogazdaságra, satöbbi (MUSIL, Jiri – LINK, Jiri, 1973).
Mindennek említése, a fölsorolás folytatása túlterhelné e tanulmányt. A leírtak, és a hivatkozott források talán további tájékozódásra ösztönzik az olvasót, s hozzásegítik az értelmezés, a számvetés, a megismerés és a megértés felé indulni.
Jegyzetek
A jegyzetanyagban a Korunk cikkeit évszám/hó-val, a Korunk Évkönyveit Évk.+ évszámmal, a Változó valóság köteteteket Vv. + évszámmal jelölöm.