RADNÓTI MIKLÓS

JÁRKÁLJ CSAK,

HALÁLRAITÉLT!

VERSEK

A NYUGAT KIADÁSA BUDAPEST

1936

A MEK TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-42-2 (online)

MEK-13666

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13600/13666

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

ISTENHEGYI KERT

A nyár zümmögve alszik és a fényes ég

magára vonta szürke fátyolát,

kutyám borzol, fölmordul s elrohan,

megugró árnyat lát a bokron át.

Öreg virág vetkőzi sorra szirmait,

pucéran áll és félig halottan,

gyönge barackág ropog fölöttem

s terhével lassan a földre roggyan.

Ó, ez a kert is aludni s halni készül,

gyümölcsöt rak a súlyos ősz elé.

Sötétedik. Halálos kört röpül

köröttem egy elkésett, szőke méh.

S fiatal férfi te! rád milyen halál vár?

bogárnyi zajjal száll golyó feléd,

vagy hangos bomba túr a földbe és

megtépett hússal hullsz majd szerteszét?

Álmában lélekzik már a kert, hiába

kérdezem, de kérdem ujra mégis.

Gyümölcsökben a déli nap kering

s hűvösen az esti öntözés is.

ALKONYI ELÉGIA

Ó, alkonyoknak könnyü vétkei:

semmittevés és pillanatnyi csönd;

az álmos hegyek fejére lassan

az este ringató folyókat önt.

A nap zaja elúszik messzire,

lépek s mintha suttogásban járnék,

fut macskatalpain a tompa fény,

halvány árnyat szűl a vastag árnyék.

Régi halottaimnak húsa fű,

fű és virág s mindenhol meglelem;

vékony illatukkal álldogálok,

s oly megszokott immár a félelem.

Fodrozó füst az ákácok sora,

a hallgató sötét rájukhajolt,

előgurul és tétován megáll

föltartott ujjamon a lomha hold.

Esti béke, téged köszöntelek,

az úton nehéz napom pora száll;

lassú szívemben ilyenkor lágyan

szenderg a folyton készülő halál.

IRÁS KÖZBEN

Csak kígyó undoríthat tiszta fatörzset így,

ha bőrét hagyja rajta, mint engem undorít

e forduló világ és az ordas emberek.

Virágszülőként kezdtem én el, de fegyverek

között neveltek engem gyilkosok s megszoktam

rég a harcot itt és gyáván sosem futottam.

Igaz, jó szerteütni néha, de békében

élni is szép lenne már s írni példaképen.

Bíztatnom kell magam, hogy el ne bujdokoljak,

mert jó lenne messze és műhelyben élni csak.

Ó, véled gondolok most, tollas jobbkezemmel

s egyre jobban értelek, Kazinczy, régi mester.

HIMNUSZ

Gyökér vagy és törzs,

teli lomb s gyümölcs,

hűs fuvallat vagy

s meleg nap érlelő,

kötöző gyökér,

iramodó vér,

vékonyszárú törzs,

széllel barátkozó,

karom lombja vagy,

karomba szaladj,

mellem virága,

szívemen takaró,

ébresztő napom

s napos hajnalon

lombom gyümölcse,

mellettem ébredő,

mellettem alvó,

szívemre hajló

jó nyugalom vagy,

csöndesen dobogó,

szépszavú forrás,

kezdő sikoltás,

szárnyas lehellet,

lélekkel szálldosó,

árnyékban éles

fény vagy és ékes

árnyék a fényben,

s felhő is, füstölő,

csukódó pillán

utolsó villám,

nyíló testeddel

karolón ringató.

Te harcon áldás,

búvó mosolygás,

aki a földön

régen fehérlő

csontjaimban is majd

ott bujkálsz mindörökkön.

BIZALMAS ÉNEK ÉS VARÁZS

(Éjjel)

Nem alszik még a fa,

benéz az ablakunkon;

most is, mint minden éjjel

pislog s vigyázza vélem

Fanni könnyű álmát.

Alvó arca körül

csillog és ring a párna,

haja két kósza szála

csiklándja orromat.

(Hajnal)

Halk hangot ád a fény,

a párkány éle pendül

s Fanni már a földre lép,

száján hosszúszárú, szép

mosolygás hajladoz.

Úgy jár-kel és fütyöl,

mint ünneplő boldogok,

haja és inge lobog

s kezdi vad nappalát!

(Varázs)

Paskold hajnali víz

és szárogasd gyermeki nap!

Úgy illesd ajakát kóbor

szellő, mint az aranyló bor

rég szomjuhozókét!

Mert vad, vad a nappal,

útjain fázik a lélek,

védd meg és símogasd ének,

szálas gondjai közt.

DICSÉRET

Fénylő ajkadon bujdokoló nap

a mosolyod; szelíden süt rám és meleg.

Hangodra kölyökként sikoltanak

a záporoktól megdagadt kis csermelyek.

Pillantásodtól nő a fű, kihajt

a száraz ág és tőled piroslik a vér.

Ha meghalsz, meghalok; porainkból

egyszerre sodor majd forgó tornyot a szél.

HAJNAL

Lassan száll a szürke és a kék még

lassabban szivárog át az égen,

homályban áll az erdő s minden ág

puhán mozog, úgy mint a vízfenéken.

A szürkeség eloszlik, győz a kék,

minden égi füstöt magába fal

s a dúdoló hajnal elé szalad

két fiatal fa, sötét lábaival.

Harsány fürtökben lóg a fény s a táj

sok ág-bogán ökörnyál lengedez,

ragyogva lép az erdő szerteszét,

lépte vidám és egyszerre lenge lesz,

nedves fején a nappal táncba kezd

s a réten nem jöhet most senki át;

ezüst halakat virágzik a tó

és az éleshangú reggel így kiált:

halihó ha-hó ha-hó halihó!

ÁPRILIS I.

Ragyogó rügyre ült le most a nap

s nevetve szamárfület mutogat.

Madárfi erre eltátja csőrét,

hunyorg feléje a nevető rét

s a bárány is csodálkozik. Csoda,

hogy nem billen ki száján fogsora.

*

Ragyogó rügyön álldogál a nap,

indulni kész, arany fején kalap.

Fiatal felhő bontja fönt övét

s langyos kis esőt csorgat szerteszét,

a rügy kibomlik tőle és a nap

pörögve hull le és továbbszalad.

ÁPRILIS II.

Április aranyként

hull a fán át,

a bujdosó

levélke szopja ágát,

sikongó hangot ád

s lihegve nő

körül a fű

és peng a sziklakő,

fáról szirom hull,

csippenti szél,

sok katona

vígan mendegél,

por száll, bombás gép száll

a por felett,

gáz pólyálja

a gyönge gyermeket,

föld emészti el majd

s ha jő a nyár,

virágot hajt

szivéből a halál.

VÁLTOZÓ TÁJ

Tócsába lép a szél,

füttyent és tovafut,

hirtelen megfordul

s becsapja a kaput.

A tócsa laposan

pislant s a lusta fák

madaras szájukat

hirtelen kinyitják.

Összevissza zaj lesz,

még a lomb is mormog,

épülnek a porban

porból kicsi tornyok.

Megáll az úton a

mókusbarna barát

és fölötte barnán

egy mókus pattan át.

Aztán figyelmesen

mi mozdult: megmered,

a táj nagy kalapként

hordozza az eget.

Mire újra mozdul,

csaknem minden nyugodt,

bokorba bútt a szél

s aludni készül ott.

Nevetni kész a rét,

mosolygós és kövér,

gyöngén ring ahonnan

asszonyom jődögél.

Meglát, szalad felém

a fű közt és a nap

szétfutó hajába

arany csíkot harap.

Körben egyre tisztul

és folyton csöndesül,

az elkergetett fény

mindenre visszaül

és mi nagy kalapként

hordozta az eget:

fedetlen áll a táj

s felhővel integet.

JÚLIUS

Ilyen hőség sem volt itt már régen,

mesélik, még a vaj is elalélt

és olvadni készült lenn a jégen

ma délelőtt még s most beborult. Már

aprót söpör a ház előtt a szél

s körül minden figyelmesen föláll

a tolongó porban s záport remél.

A nyugágy háta is hassá dagad

és elszakad a szárító kötél.

Két ing repül el róla, két madár,

utána kap a szolga kerités

és csúnya szájjal szitkot kiabál.

Mindent elhord a szél s a kert haját

hosszú ujjakkal, hosszan húzza ki

és a hasaló kerten úgy fut át,

hogy villámlik sarkának friss nyomán

s a vastaglábu dörgés léptitől

kék foltokat mutogat a homály.

Sűrü szagok csúszkálnak szét elébb,

a felhő később érkezik, köszön

s a száját nagyratátó kertbe lép.

Körültekint ott, pislant komolyan,

villogó zápor zuhan belőle

és mint hulló szög, a csöppje olyan.

(Elállt az eső s a szűk csatornán

víz zúg. Visszatér és hajladozva

jár a gyönge fény a fa ormán.)

DÉLTŐL ESTIG

(Költői gyakorlat)

Mosoly

A vastag déli nap a fán addig tolong,

amíg a lombon át kis piszokba nem lép.

A kis piszok fölött hét kis legyecske dong.

Hőség

A rozsdás tyúkok gödrükben elpihennek,

kakas kapar csupán.

A tyúkok hunyt szemén a hártya oly fehér,

mint most e délután.

Pislogás

Itt alszik kedvesed

és vele alszik lába nagyujján a légy is.

Vigyázz! fölneveted.

Olyan símogató a világ néha mégis.

Riadalom

A héja fekete kört ír az égre fel,

fölriad az udvar és sápadt port emel.

Minden fölfelé néz, kinyílnak a szemek,

a dúc két léce közt a könnyű toll remeg.

Alkonyodik

A délután szakálla nagyranőtt

s motyog belé, úgy mint a gyönge vén.

Aludna már, hát kérdi az időt.

S a kút felel: esti itatáshoz

pántos vödör csattan a fenekén.

Búcsúzó

Fölébred most a táj,

megered a szava,

madarakkal fején

meghajlik könnyedén

s csörögni kezd a fa.

Sötétedik

Torony költi még hitét fehéren,

de langyos este mossa már tövét.

Figyelj. Semmi sem mozdul az égen,

mégis szirmokban hull a vaksötét.

EGY ESZKIMÓ A HALÁLRA GONDOL

Olyankor vagyok csak boldog én,

mikor fölszáll a hajnali köd

és ringatózom benne félig ébren,

míg a nagy nap szenderegve még,

fölfele lépked az égen.

Mert éjjel fúró férgek árja rémit,

miattuk fekszem ébren én itt,

hideg húsuk érzem húsomban

s csiklándós lábam szára csontján

az összeforrt szilánk is újra roppan.

Ébren fekszem én itt és kérdezem: lehet

nehezebben élni életet?

a tél hideg s kevés a rongya,

medvényi gond áll most mögöttem,

meleg bőrök és csizmák lomha gondja.

És álltam soká a tenger sík jegén,

kunyhómban nem volt étel, se prém,

kövér halak kerülték horgom,

hálóm a szél könnyen lengeté;

minden új gond túltett a régi gondon

s túltesz ma is! és ha olvad nyáron át,

mikor űzöm, ízes vad nyomát

követve illó kis ételem,

akkor is gond olvad alattam

s gondokkal alszik a fáradt értelem.

Olyankor vagyok csak boldog én,

mikor fölszáll a hajnali köd

és ringatózom benne félig ébren,

míg a nagy nap szenderegve még

fölfele lépked az égen.

TEMETŐBEN

Illendőn gyászol e föld:

nem mutogatja gyászát,

nem száll bánat a rögre;

csak fényes héja ropog

szomorúbban az esti

kenyérnek s a tengerek

lassúdad reggeli tánca

lett nehezebb, de jól tudod,

ez sem örökre.

Halottaival úgy bánik e föld,

ahogyan kimenős matrózok

a kocsmák poharával,

ha fölforr bennük a nyelt rum:

hosszan nézegetik,

aztán odacsapják!

Igy bánik a testtel e föld is.

De elnyugszik a zajgás;

te tudod és tudom én,

mint van az!

Csöndes beszédben évek

és évszázak után is

élőkről szólnak először,

holtakról azután csak,

de róluk hosszasabban,

s a szavakon lassan

csörög az örök koszorúk levele

s ebből tenéked is jut,

ki földbeszállsz és néma

emlékedet óvja

majd az időtlen idő!

HÁBORÚS NAPLÓ:

1. HÉTFŐ ESTE

Immár a félelem sokszor sziven érint

és néha messzi hír csak néked a világ;

egyre régibb emlékként őrzik gyermeki

korod a régi fák.

Gyanakvó reggelek s vészes esték között,

háborúk közt élted le életed felét

s most is ellened hajló szuronyok csúcsán

villog a rend feléd.

Még álmaidban néha fölötlik a táj,

verseid hona, hol szabadság illan át

a réteken és reggel, ha ébredsz, hozod

magaddal illatát.

Ritkán, ha dolgozol, félig és félve űlsz

asztalodnál. S mintha élnél lágy iszapban,

tollal ékes kezed súlyosan mozdul és

mindig komorabban.

A világ új háborúba fordul, éhes

felhő falja föl egén az enyhe kéket,

s ahogy borul, úgy féltve átkarol s zokog

fiatal feleséged.

2. KEDD ESTE

Nyugodtan alszom immár

és munkám után lassan megyek:

gáz, gép, bomba készül ellenem,

félni nem tudok és sírni sem,

hát keményen élek, mint a hideg hegyek

között útépitők,

akik, ha könnyü házuk

fölöttük összedől elaggva,

újat raknak és közben szagos

forgácson alusznak mélyeket

s reggelente fényes és hideg patakba

mártják be arcukat.

*

Magosban élek s kémlelek:

körül borul.

Mint hajónak ormán viharban,

villám fényinél

kiált az őr, ha partot látni vél,

úgy vélek én is, mégis partokat és

l é l e k!

kiáltok fehér hangon én is.

És hangomra fölragyog

és hangom messzehordja

hűvös csillag és hűvös esti szél.

3. FÁRADT DÉLUTÁN

Az ablakon haldokló darázs repül be,

alvó asszonyom álmában beszél,

a barnuló felhők széleire fehér

fodrokat fú a gyönge szél.

Miről beszélhetek? tél jön s háború jön;

törten heverek majd, senkise lát;

férges föld fekszik szájamban és szememben

s testem gyökerek verik át.

*

Ó, ringó délután, adj nyugalmat,

lefekszem én is, később dolgozom.

Napod fénye már a bokrokon lóg,

s amott az este jő a dombokon.

Felhőt öltek, vére hull az égen,

lenn, parázsló levelek tövében

ülnek a borszagú, sárga bogyók.

4. ESTELEDIK.

A síkos égen ereszkedik a nap,

korán jön végig az úton az este.

Jöttét az éles hold hiába leste:

ködöcskék hullanak.

Ébred a sövény, fáradt vándorba kap,

az este a fák ága között forog

és egyre dong, míg épülnek e sorok

s egymásra hajlanak.

Csöndes szobámba rémült mókus pattan

és itt két hatodfeles jambust szalad.

Faltól ablakig, egy barna pillanat

s eltűnik nyomtalan.

A röpke béke véle tünt; hallgatag

férgek másznak szét a messzi réteken

és lassan szerterágják a végtelen

sort fekvő holtakat.

ALVÁS ELŐTT

A dinnye húsát már belehelte az ősz,

nem harsan késem jó éle nyomán, csak bölcs

szavakat ejteget s szeliden reped el,

de a szilvák arany ölén még feszesen

ül a mag! ó, ének dicsérjen két gyümölcs,

olcsó vacsorák dísze, kilós eledel!

És ének dicsérjen szegényt etető nyár,

asztalomon maradékod: száraz magok,

kis halom gyümölcs, már kukaccal ékesen,

de új gyümölccsel jő a hűvösujju ősz,

ázott hajában hét halott bogár ragyog

és lopva osztogat, nem hallik lépte sem.

(Míg én gyümölccsel és verssel bíbelődöm,

addig asszonyom elaludt heverőjén,

szertehagyva esti tettei dús sorát:

angol nyelvkönyv, hajának csattja, hűs tea.

De motozásomra úgy ébred és ragyog

s úgy vetkezi álmát, mint gyermeki tündér,

vagy alvó virágunk, ha az ablakon át

rásüt a betolongó, déli verőfény.)

LOMB ALATT

Kora reggel óta csöndben heverek én,

balról a diófa, jobbról kiterítve

háborút ujságol a vérszagú ujság.

Keresztülsüt a nap a dió levelén,

erős ere látszik. Öreg fa ez itt, de

kemény hóna alatt meglebben egy új ág.

Nézek rá, visszanéz; kissé reszket a fa,

gyönge csúcsán gyermek szellőcske üldögél.

Fülemre fordulok és hallom, alattam

fészkében megmozdul, nőni akar s puha

földet kaparász az ezerujju gyökér

és a tücsökugrás kicsi zaja pattan.

*

Nézd, fut a rigó, fujd fel a tollát,

gyere le szellő,

már hajlik az ág,

fut a béke is, zizzen az ujság

gyere le szellő,

dagadj viharrá,

lépj rá a lombra, szakadj le alá.

Gyere le szellő,

már hajlik az ág,

elfut a béke s kigyúl a világ.

PARTON

Felhőbe alkonyult, sebes sötétség

szállott a parton hullongva végig,

lencsés a víz és alatta sík halak

készülnek lassan elpihenni s máris

sűrü és sötét vizekbe siklanak.

S felhőiből kilép a nap, tört lábát

a hűvös vízbe mártja, szinte loccsan,

fölébred minden újra és az álmos

part fái kormos ingüket ledobják

s pucér szárukra lenge pára szálldos.

Hideg már a víz a napnak, elvonul

és szipogva alszik minden újra el,

tücskök lélekzetén alszik a vidék

s álmában szól: kezük szivükre téve,

szavára fölriadnak az estikék.

Ősz van, - gurul az álomi szó s telek

igérete száll távol hegyek ormán.

Ülök, a nedves szél arcon simogat,

a rendre gondolok s szemem mögött

igáslovak űznek vad kocsisokat.

(A parton hosszú testtel macska izgul,

púpoz, majd eltűnik: a fűben apró

zizzenés emlékszik kis testére még,

álom szökell át most a réten és

alsó karomra s onnan szememre lép.)

BALLADA

Nyitott szájjal szalad a gyilkos,

szájából röpköd a lihegés.

A hóba mélyet ír és felfüstöl a vér

s a csiklandós kés szivéig ér a holtnak.

És fölötte összehajolnak

a hallgatag hó s a pletyka szél.

TÖRVÉNY

Darvak írkálnak változó

betűket az égre s hangjuk

úgy potyog, kopogva, mint a jég,

utánuk pillant most az ég

s megáll a támolygó idő.

Az ősz emlékké válik és

szikrázva élesül a szó

mit lomb közt pirosan ejt a szél,

szinte fütty már, mi ide ér,

olyan sikoltva ejti el.

Mert fagy készül itt, utána

hull a hó majd s alákerül

kegyetlen a földi mozgalom,

de bujdos ott s egy hajnalon

az új fű kidugja tőrét.

Törvény ez, eddig ér; erős

a tél, de sűrü lázadás

tör majd belőle föl tömötten.

Velünk tartasz-é? - mögöttem

súgva kérdez így a tájék.

Bólintok s érzem arcomon

elégedett szelét, piros

láng a lomb és int, hogy nem felejt.

Figyelj te is. Levelet ejt

eléd is. Várja válaszod.

DECEMBERI REGGEL

A vastag ég szobánkba lép

és puhán feldőlnek tőle mind

aprócska tárgyaink.

Ó, vasárnap reggel, te édes!

hat érdes reggel gondja ring

s kiúszik ablakunkon.

Mert hó ragyog kint és pehely

szöszös pehelyre szálldos ujra,

fehérre hófehér.

Az utcai csenden át gyerek

piroska orráról beszél

sok gyöngyös szippanás.

Ó, lassú ébredés, óra

csengése nélkül, jó piszmogás

és hűvös, tiszta ing.

S mint a szabadság szerszámai,

csendben várnak ránk léceink

mélázó szíjaikkal.

*

Az ég a földig ér!

vonulj a hallgatag erdők felé

komisz jövőd úgyis kisér

és sorsod úgyis lankadó,

mint holtrasebzett őzeké.

És holnap már lehet,

hogy utólszor tétováz ajkadon

elillanó lehelleted

s halott arcodra sávokat

a hulló bombák árnya von.

HAZAFELÉ

Enyhe lejtő és sziszegő hó

visz tova s pattog a

megrakott fákon az ág.

Két hófaru őz fut a zajtól

s leveri a teli

fákról a bő takarót

s a hó kezd mindenhol a hóra

zuhanni és Fanni

kicsit ijedten néz rám.

Hull az alkony, siklik a hóléc,

vonuló nyoma jó

jeleket hagy az úton

s a táj kemény arcára puha

sötét száll s körénk áll

az álmos erdő lassan.

Tűnik a nappal, útja villan,

lusta folt fönt a hold

s tömötten néz a fán át,

ritkul az erdő, a fekete

feketébb és enyhébb

lilaszín lesz a fehér.

Tündér vasárnap tűnik el most

s a városnak sáros

útja síró szakadás,

vállakra kerülnek a lécek

s íme már, mint a sár

a hétfő úgy ragad ránk.

SZILVESZTER ÉS UJÉV KÖZÖTT

(Este)

Tűnik ez az év is, hűvösen mosdik meg

utána a lélek és fagyosan kéklik

s már színéről emlékszik

az évre, csak mint a gyermek úgy

és újat nem köszönt, mert nem vár semmire,

a piros szabadság tán nem jön el soha,

számára csak mostoha

év lehet ez és tétova táj.

(Éjtszaka)

Ó, felejt a lélek és örömtelen jön

veled fiatal év. Fáj csak és nem hős már,

mint régente: erős vár

volt és kincses város a dombon.

(Hajnal)

Város a dombon és búgó harsonaszó.

Igyekezz lélek még, légy újra hatalmas,

mert éget, mint hideg vas

a sorsod és olyan konok is,

igyekezz lélek és

törj föl fiatal év.

(Reggel)

Úgy állok partodon fiatal év,

mint egyszer hajón az Ádrián,

szigorú hajnal volt és karmos ég,

eső tapintott a vízre jó

tenyérrel és eltakarta tükrét.

Míg lassan indult a nagy hajó

s orrán halkan repedt a szürkeség,

halászok álltak a parton ott,

magányos lelkek, órjás kezekkel.

Úgy állok én is, magányos lélek itt,

repedj szürkeség, s törj föl fiatal év.

ELÉGIA

Már arrafelé is őszül, ahol

a szabadság zászlai hullanak,

lobogó vér fut parázs avarra

s alatta rémülten fészkel a mag;

fáradt megfoganni! És ha mégis:

földbevert bitó, hősi test, avagy

harci gép dúlja fel meleg helyét

s meztelen várja, hogy jöjjön a fagy.

Várak és fűszálak perzselődnek,

vadul rohanó halál szele kél,

délben a füst és pernye közt vakon

röppen a fölriadt szárnyasegér.

Világíts, távol égő tartomány!

hideg van, markos sötét kavarog,

sápadt fák alatt hosszan vacognak

tegnap még símogató patakok.

Őrizz magány, keríts be lusta ősz,

új szégyent ró szívembe az idő,

s rágódva régi, díszes őszökön,

konokon élek, szívós téli tő.

A lélek egyre többet elvisel,

holtak között hallgatag ballagok,

Újszülött rémek s hitek kisérnek

és a vándorlófényű csillagok.

JÁRKÁLJ CSAK, HALÁLRAITÉLT

Járkálj csak, halálraitélt!

bokrokba szél és macska bútt,

a sötét fák sora eldől

előtted; a rémülettől

fehér és púpos lett az út.

Zsugorodj őszi levél hát!

zsugorodj, rettentő világ!

az égről hideg sziszeg le

és rozsdás, merev füvekre

ejtik árnyuk a vadlibák.

Ó, költő tisztán élj te most,

mint a széljárta havasok

lakói és oly bűntelen,

mint jámbor, régi képeken

pöttömnyi gyermek Jézusok.

S oly keményen is, mint a sok

sebtől vérző, nagy farkasok.

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK TÁMOGATÁSA

ISTENHEGYI KERT

ALKONYI ELÉGIA

IRÁS KÖZBEN

HIMNUSZ

BIZALMAS ÉNEK ÉS VARÁZS

(Éjjel)

(Hajnal)

(Varázs)

DICSÉRET

HAJNAL

ÁPRILIS I.

ÁPRILIS II.

VÁLTOZÓ TÁJ

JÚLIUS

DÉLTŐL ESTIG

Mosoly

Hőség

Pislogás

Riadalom

Alkonyodik

Búcsúzó

Sötétedik

EGY ESZKIMÓ A HALÁLRA GONDOL

TEMETŐBEN

HÁBORÚS NAPLÓ:

1. HÉTFŐ ESTE

2. KEDD ESTE

3. FÁRADT DÉLUTÁN

4. ESTELEDIK.

ALVÁS ELŐTT

LOMB ALATT

PARTON

BALLADA

TÖRVÉNY

DECEMBERI REGGEL

HAZAFELÉ

SZILVESZTER ÉS UJÉV KÖZÖTT

(Este)

(Éjtszaka)

(Hajnal)

(Reggel)

ELÉGIA

JÁRKÁLJ CSAK, HALÁLRAITÉLT