Radnóti Miklós

Meredek út

VERSEK

CSERÉPFALVI, 1938

A MEK TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-59-0 (online)

MEK-13683

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13600/13683

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

HUSZONNYOLC ÉV

Erőszakos, rút kisded voltam én,

ikret szülő anyácska, - gyilkosod!

öcsémet halva szülted-é,

vagy élt öt percet, nem tudom,

de ott a vér és jajgatás között

úgy emeltek föl a fény felé,

akár egy győztes, kis vadállatot,

ki megmutatta már, hogy mennyit ér:

mögötte két halott.

Mögöttem két halott,

előttem a világ,

oly mélyről nőttem én,

mint a haramiák;

oly árván nőttem én,

a mélységből ide,

a pendülő, kemény

szabadság tágas és

szeles tetőire.

Milyen mély volt gyerekkorom

s milyen hüvös.

Hívó szavad helyett kígyó

szisszent felém játékaim

kis útain, ha este lett

s párnáimon vért láttam én,

a gyermeket elrémitő,

nagy, hófehér pehely helyett.

Milyen mély volt gyerekkorom,

s milyen magos az ifjuság!

A két halál megérte-é? -

kiáltottam a kép felé,

mely ott sütött szobám falán.

Huszonnyolc éves voltál a k k o r,

a képen huszonöt talán,

ünnepélyes ifju nő,

komolykodó, tünődő.

Huszonnyolc éves voltál a k k o r,

most ugyanannyi lettem én,

huszonnyolc éve, hogy halott vagy,

anyácska! véres szökevény!

Anyácska, véres áldozat,

a férfikorba nőttem én,

erősen tűz a nap, vakít,

lepke kezeddel ints felém,

hogy jól van így, hogy te tudod,

s hogy nem hiába élek én.

EZ VOLNA HÁT...

E ritkán szálló szó, e rémület,

ez volna hát a termő férfikor?

E korban élek, árny az árnyban;

kiáltottam? már nem tudom mikor.

Ó árny az árnyban, csöndben némaság.

Sziszeg a toll, míg sort a sorhoz űz.

Vad versre készülök és rémült csönd kerít.

csak szúnyogoktól zeng a lomha fűz.

Ó mennyi társ, s a fájdalomban

legtöbbje mégis úri vendég;

emlékeim közt fekszem itt hanyatt,

hamar halálra növő növendék.

Bársony sötétség nem vigasztal,

és már nem oldoz fel tüskés harag,

virrasztva várom és reménytelen,

mikor derengenek fel a falak.

Reménytelen napokra vénülök,

a régi villongó költőfiút

konok, nehézkes férfi váltja fel,

akit ziháltat már a régi út.

Ziháltat s a kacér kapaszkodót

új váltja fel, halálos, hős orom,

széljárta sziklaszál felé vivő

vad út, mely túlvisz majd e mély koron.

Már onnan jő a szél és hozza híreit,

fütyölni kezd a fölriadt eresz;

az ifju asszony arcát fény legyinti,

felsírja álmát és már ébredez.

Már ébredez, álmos, szelíd szemén

az éber értelem villan megint,

álmára gondol s készül a vadnál

vadabb világba, míg körültekint.

Körültekint és védő, hűs keze

néhányszor végigröppen arcomon,

elalszom, fáradt szívem szíve mellett,

s szememre fú a jólismert lehellet.

ÉJFÉL

Két felleg ül az esti ég

nehéz hajában és egymásra dörmög,

éjfél van, összebotlik ép

siralmas szerda és hitvány csütörtök.

Fű nő, rügy izzad, hallgatag

gubók ölében készül már a lepke,

halat pólyálgat a patak,

gyöngy pára száll az álmodó hegyekre.

Gyöngy pára száll pilládra is,

a szádra szárnyas, könnyütestü árnyék,

hajadban kislányos, hamis

fogócska izgató emléke hál még.

Oly szép vagy és oly fiatal!

s én arra gondolok, amíg csodállak,

hogy vár talán még diadal

és várnak még beszédes pálmaágak!

ESTE A HEGYEK KÖZÖTT

1.

Az este már a fák közt markolász,

mikor a mélyben feltünik a ház

s a síkos lejtő aljában tömör

hagymaszaggal s meleggel üdvözöl.

Míg léceim a falnak állitom,

hóförgeteg fut át a kis hidon,

hajamba kap s az ajtóhoz közel,

akár egy búcsuzó lány, átölel.

2.

Gőzölnek benn a fáradt emberek,

a kandi lámpán fenn egy régi ág,

Szilveszterről maradt fagyöngy remeg

s az esti ablak csupa jégvirág.

Visszatérek hozzád, mert kivánlak

és úgy kiáltok majd, ahogy az éji

fényben kiált a sarkok Nansene,

mikor a messzi fénylő célt eléri.

Ó, mily régóta is szeretlek!

két napja már, hogy nem ölelsz meg!

Körmöm lehellem és már írom is:

„szeretni foglak túl a síron is!”

Körmöm sikolt a fényes üvegen

szép neved betüi megmaradnak,

s a ringató betük virágos alján

érzelmesen könnyezni kezd az ablak.

3.

„Eszem, iszom, iszom, eszem,

mit is tehetnék én,

szeretnék itt egy-két órát

üldögélni békén...”

S míg dúdolok

a fáradság

lassan rámszakad.

Foszlik a szó,

s alattam már

alvásra vár a pad.

4.

Az utak is sötétbe vesztek,

este van s a fekhelyem kemény.

de tollam még ne maradj veszteg,

épülj tovább álmos költemény!

5.

Az ember a hóban vándorol,

léceit fel- és lecsatolja,

betér egy házba, eszik, iszik,

s elernyed, nincsen semmi dolga.

Az ember eszik csak és iszik,

aztán számolgat lassan húszig,

elalszik s langy tengerben úszik,

álmait vigyázza a téli ég,

ékes szavak alusznak benne

s felette kisded hópihék.

6.

Elűl a szél és ujra hull a hó,

hullása ringó, ringató.

Puhán alusznak lenn a hegy meleg

sarában a szakállas gyökerek,

szuszognak és felsírnak néha,

álmukba lobban nyári ágaik

zöldfényü, könnyü buboréka.

HÁROM HUNYORÍTÁS

1.

Odakinn már setteng a reggel

és a parton túli hegyekkel

aranyszárnyu szellők játszanak.

Így fekszem, ringó félhomály van,

a körtében alszik az áram,

de fölébred és felkél a nap;

végigkutatja fekhelyem és

az ablak most csupa rezzenés,

zengő négyszög, tüzes csobogó,

futó fényben lengő lobogó.

2.

Figyelj csak, hármat jobbra lépeget

az asztalon, hármat meg balra lép

a lassan ébredő virágcserép,

s a megriadt pohár gyors fényeket

irkál a falra s fürge gondokat

űz az álomtól kerge gondolat.

3.

Tegnapi ujság fekszik a földön,

alvó címeit most ujraköltöm

s tiszta szobámon átalúszik a

förtelmes Politika.

Már figyelem a távol híreket,

már egy-egy szó ritmusra lépeget,

hogy tagjaim az álmot levessék,

s ujjamig szalad az idegesség.

HIMNUSZ A NILUSHOZ

Dicsérlek zöldelő!

a mélyből törsz elő

s messze síkra áradsz,

te áradó!

A fénytől szinte vak

csordák tolonganak

s csupa zöld ragyogás

a legelő.

Te öntözöd, folyó!

s a földig roskadó

fákról szedegethet

a kolduló,

a vándorló szegény,

aki a kőkemény

rend alján háborog

s villongva nő.

Hempergő jóság vagy,

termést bőséggel adj,

tömöttre tömd a csűrt,

adakozó!

Dicsérlek zöldelő

Nilus, illatozó!

a mélyből törsz elő

s a naptól lángoló

messze síkra áradsz,

te áradó!

te bőven áradó,

halaktól hemzsegő,

hajóktól duzzadó,

partokra szökkenő

búgó szelídség,

feltörő harag!

téged dicsér a hold

s téged dicsér a nap!

CHARTRES

Kőszent mozdul meg oszlopán, nyolc óra már,

a tompa fény hulló sötétre vár.

S hang szól magasból: testben éltem én,

de mégsem test szerint vitézkedém.

Éj leselkedik; a szent beáll a sorba

holt kőnek ujra most. Az álla csorba.

Vihar harapta ki, vagy vasfogu pogány?

Eltünt.

Kezében tábla volt és fény a homlokán.

CARTES POSTALES

Chartresból Páris felé

A vonaton a lámpa haldokolt,

a lengő ablakokra néha rátapadt a hold,

szemközt katona ült, szivén egy szőke lány

világitott. A lány mosolygott, könnyü álma volt.

Versailles

Felforr a tó és tükre pattan,

kövér halakból dől az ikra,

karcsu lányok nézik mozdulatlan,

arany csöppek hullnak lábaikra.

Jardin du Luxembourg

A gyermekek turkáló ujjain

még vígan perg a friss homok,

de hívogatják őket már kötéseik

mögül a tűkkel dolgos asszonyok.

Quai de Montebello

Kislány futott el épen,

almát tartott kezében.

Piros, nagy alma volt,

a kislány ráhajolt.

Lehellet még az égen,

olyan halvány a hold.

Place de la Notre-Dame

Dobd el a rémes ujságot, vidám

fehér felhőt lenget a Notre-Dame;

ne gondolj másra, ül le, nézelődj,

figyelj! mert holnap úgyis nélküled

bomlik a tér fölött a szürkület.

HAJNALTÓL ÉJFÉLIG

Istenhegyi jegyzetek

Röviden

Barátaim, ha rövid a papír,

az ember akkor apró verseket ír;

higgyétek el, a rövid is elég,

meghalok, s úgyis minden töredék.

Hajnal

A szálló porban az úton

még csak a hajnali szél kanyarog.

Övig mezítelen férfiak

állnak a fényben arany patakok

partján s aranyban mosdanak.

Csattan a víz, tele füttyel a táj

s fenn a hegyen tüzeket rak a nap.

A ház előtt

A világot már nem érted,

s nem tudod, hogy téged itt ki értett.

Esni kezd s a sarkon egy

kövér asszonnyal trécsel egy

kisértet.

Lapszélre

Fejem fölött a vén tetőben

szú gondolkodik, majd rágni kezd.

S finom fehér fapor pereg

a versre, melyhez ép

egy-egy szállongó sort vetek.

Gyermekkori emlék

Hogy kínáljanak itt, azt sose várd,

jobbra a konyha, kérj magadnak, -

bíztat rokonom, a jó Eduárd.

S én kérek, ujra kérek s nagy kerek,

zsírba mártogatott kenyerekkel

settengek és a konyha-némberek

szivét lágyítva hangosan nyelek.

Nyolc óra

Felcsillan az alkonyi kéken a Vénusz

s máris jön a hold.

Hintázik az alma sötéten az ágon,

szél söpri a port.

Készülj. Egyedül, egyedül esel át

a halálon.

Később

(Sírfelirat)

Csak éltem itt, szegényen s jámboran,

míg végül elástak ide.

Sosem feledtem el, hogy meghalok:

ime.

S majd így tünődöm...?

Éltem, de élni mindig élhetetlen voltam és

előre tudtam, eltemetnek végül itt,

s hogy évre év rakódik, rögre rög és kőre kő,

hogy lenn a test megárad és a férges, hűs

sötétben fázik majd a csont is meztelen.

Hogy fenn a művemen motoz a surrogó idő,

s mélyebbre süppedek le majd a föld alatt,

mind tudtam én. De mondd, a mű - az megmaradt?

Este lett

Este lett, a vén tető aszú

fájában alszik most a szú.

S a ringató homályban ringó

virágon dongat még a dongó.

Szárnyukba rejtik csőrük a libák,

szagosat fú felém egy jázminág.

Bűntudat

Ringóra dongó.

Leírtam s nem merek

felnézni most. Csak várok és sunyítok;

kezemre ütnek-é a régi mesterek?

Éji mozgolódás

Halálra rémiti

a rég alvó fasort

egy felriadt kuvik.

A tócsa loccsan és a hold

a víz alá bukik.

Éjféli vihar

Szél tombol a kertben, egy ág leszakadt, a sikongás

felhallik egészen a házig.

Erdőkön a síkos avarban a hófogu farkas

gyorslábu kis őzre vadászik.

EMLÉK

Aj, feszeskemellü,

fecskenyelvü régi lány,

te régi költemény,

most életem delén

kérlek, ne légy goromba,

fuss karomba és kivánj!

A napból méz pereg,

oly rég nem néztelek,

fellebben lebke inged,

penderinted, szerteszáll,

kis pára messze fenn

és látlak meztelen, -

aj, a fény remeg még,

tíz éve emlék vagy te már!

PIRANÓI EMLÉK

Mezítláb lépeget

a víz színén a hold,

bárkája mély ölén

hever a holt halász.

Megmerevedett két

fogsora mögött még

a kósza szélből ül

egy végső harapás.

Fölötte tapsoló

vitorla térdepel,

nyitott szemén ezüst

ködökből szőtt lepel.

Gyöngyöt izzad rajta

a már parányi hő

s testére hűvöset

lehell a hűs idő.

TOBORZÓ

Sok barna forradás

fut füstös testén végig,

földönfutó, sötét

bozótok védik;

de hogyha visszatér,

fölkél a jajduló nép,

alatta akkor táncos és

szakállas lábu ló lép.

BÉKE, BORZALOM

Mikor kiléptem a kapun, tíz óra volt

fénylő keréken pék suhant és énekelt,

gép dongott fenn, a nap sütött, tíz óra volt,

halott néném jutott eszembe s már repült

felettem mind, akit szerettem és nem él,

sötéten szállt egész seregnyi néma holt

s egy árnyék dőlt el hirtelen a házfalon.

Csend lett, a délelőtt megállt, tíz óra volt,

az uccán béke lengett s valami borzalom.

HAJNALI KERT

Az alvó házból csöndesen

kijött a feleségem,

egy könnyü felleg úszik ép

fölötte fenn az égen.

Mellém ül és a hajnali

nedves füvek most boldogan

felé sikongnak, hallani

és fordul már a hallgatag

virágok szára, jár a fény

s megvillan rajtuk néhol,

nesz támad itt, toll villan ott

s kakaska kukkorékol.

Rigó pityeg választ s a kert

susogni kezd, minden bokor

alján apró fütty bujdokol,

kibomlik sok hüvös levél,

s felfénylik itt egy szalmaszál

a fűben és két ág között

kis pókok fényes hada száll.

Ülünk a fényben, hallgatunk,

fejünk felett a nap kering

s lehelletével szárogatja

harmattól nedves vállaink.

OKTÓBERI ERDŐ

A bokron nedves zűrzavar,

a tegnap még arany avar

barna sár lett a fák alatt,

férget, csigát, csirát takar,

bogárpáncélt, mely széthasadt;

hiába nézel szerteszét,

mindent elönt a rémület,

ijedt mókus sivít feléd,

elejti apró ételét,

ugrik, - s a törzsön felszalad;

tanulj hát tőle, védd magad,

a téli rend téged se véd,

arkangyalok nem védenek,

az égen gyöngyszín fény remeg

s meghalnak sorra híveid.

ÉNEK A HALÁLRÓL

Kosztolányi Dezső temetésén

A sír felett szitál az őszi köd,

korán van még és íme este lett.

Sötét egünkre lassan színezüst

koszorút fon a súlyos fáklyafüst

s felrebbenő madár fenn sírdogál!

A lélek oly ijedt és lebbenő,

akár a hűs, könnyüszáru felleg,

melyre forró csillagok lehelnek.

A test pihen vermében hallgatag,

rögök nyugalmas sorsát éli lenn,

szétoszlik, szomjas gyökér felissza

s zöld lobogással tér újra vissza,

törvény szerint! s oly szörnyü, szörnyü így,

mi egy világ volt, kétfelé kering!

vagy bölcs talán? a holttest tudja itt.

Őrizd Uram, a lélek útjait.

ELÉGIA JUHÁSZ GYULA HALÁLÁRA

Öt évig laktam városodban költő,

s nem láttalak sosem. Négy fal között,

csomós sötétben éltél távol és

nem érdekelt e földi tartomány

s a folyton mást dajkáló diadal;

immár a rémes sár ölében fekszel,

esőtől nedves deszkaszál takar.

Régóta már csak éjjel, ablakodból

néztél az égre és a fellegek

futása ért a szívedig talán;

tudom, hogy évek óta nem beszéltél,

mint hallgató barát, ki megfogadta;

oly némán éltél és szakállasan,

ahogy kegyetlen szárán él a barka.

Tavasz van és a fényes mély Tisza

tovább folyik, s árad tovább a fénytelen

nyomor tanyáidon; nem változott

mióta földbetettek semmisem:

akárha élnél, úgy vonul a felleg

s fehér virágban álló fák felől

az illatok éjente útrakelnek.

KESERÉDES

A felleg zsákja pattan,

víz csurran és riadtan

órjási hangya fut.

Villámok tőre surran,

dörgés gurul le túlnan,

de máris kékbe hull.

A záporfelleg öccse,

földönfutó ködöcske

a sárban hentereg.

Napfény lehellget rája,

megég apró ruhája

s pucéran füstölög.

A földre ázott, fényes

levél alatt szemérmes

szamóca bujdosik.

Gödörbe gyűlve néhol

kis tócsa bugyborékol

és tudja, meddig él.

S ki tudja meddig élek?

lebbenj csak, könnyü ének,

vidám lehelletem!

TEGNAP ÉS MA

Tegnap hűs eső szitált s a térdelő

bokorból bíborban bútt elő

és lassan vonult a réten át

két fölpattant ajku szerető;

és ma bősz ágyuk, tapadó kerekekkel,

gőzölgő katonák jöttek reggel,

homlokukat rohamsisak ótta,

erős illatok szálltak utánuk,

férfisorsunk nehéz lobogója.

(Jaj szőke gyerekkor, de messzire szálltál!

ó hóhaju vénség, téged sem érlek el!

a költő bokáig csúszós vérben áll már

s minden énekében utolsót énekel.)

LAPSZÉLI JEGYZET

HABAKUK PRÓFÉTÁHOZ

Városok

lángoltak,

robbantak

a faluk!

légy velem

szigoru

Habakuk!

Kihűlt már

fekete

a parázs;

bennem még

lánggal ég

a tüzes

harapás!

Ételem,

italom

keserü.

Kormozz be

talpig te

fekete düh!

ALUDJ

Mindig gyilkolnak valahol,

lehunyt pilláju völgy

ölén, fürkésző ormokon,

akárhol, s vígaszul

hiába mondod, messzi az!

Sanghai, vagy Guernica

szivemhez éppen oly közel,

mint rettegő kezed,

vagy arra fenn a Juppiter!

Ne nézz az égre most,

ne nézz a földre sem, aludj!

a szikrázó Tejút

porában a halál szalad

s ezüsttel hinti be

az elbukó vad árnyakat.

IL FAUT LAISSER...

Il faut laisser maison, et vergers et jardins, -

egyik utolsó versét e sorral kezdte Ronsard,

morgom magamban és fülel a barna ösvény

s a kerti rózsafákról egy-egy holt szirom száll;

két meztelen bokor mélán utánam bámul,

úgy látszik ért a táj egy kissé franciául:

il faut lassier, - mereng a tölgyfa is szavalva

s egy fáradt makkot ejt a gőzölgő avarra.

Felhők közt ül a nap, egy bak kötélre fűzve

elindul s mint fehér, szakállas mélabú jár

köröskörül s a rét tócsáiban taposgat;

az égi téreken madárhad vé-je úszkál

és néha eltünik a lassu szürkületben;

a ritkás lomb között hűs eső fátyla lebben,

il faut lassier, - susog, Ronsard-t a földbe tették,

s majd megfagy rajtad is, ne félj, a gyöngy verejték.

ŐRIZZ ÉS VÉDJ

Álmomban fú a szél már éjjelente

s a hófehéren villanó vitorlák

csattogva híznak messzi útra készen.

Úgy írom itt e lassu költeményt,

mint búcsuzó, ki ujra kezdi éltét,

s ezentúl bottal írja verseit

szálló homokra távol Áfrikában.

De mindenünnen, Áfrikából is

borzalmas sírás hallik; rémitő

gyermekét szoptatja nappal, éjjel

szederjes mellén a dajka idő.

Mit ér a szó két háború között,

s mit érek én, a ritka és nehéz

szavak tudósa, hogyha ostobán

bombát szorongat minden kerge kéz!

Egünkre láng fut és a földrehull

az égi fényjelekből olvasó,

fájdalom kerít körül fehéren,

akár apályidőn tengert a só.

Őrizz és védj, fehérlő fájdalom,

s te hószín öntudat, maradj velem:

tiszta szavam sose kormozza be

a barna füsttel égő félelem!

HIMNUSZ A BÉKÉRŐL

Te tünde fény! futó reménység vagy te,

forgó századoknak ritka éke:

zengő szavakkal s egyre lelkesebben

szóltam hozzád könnyüléptü béke!

Szólnék most ujra, merre vagy? hová

tüntél e télből, mely rólad papol

s acélt fen szívek ellen, - ellened!

A szőllőszemben alszik így a bor

ahogy te most mibennünk rejtezel.

Pattanj ki hát! egy régesrégi kép

kisért a dalló száju boldogokról;

de jaj, tudunk-e énekelni még?

Ó, jöjj el már te szellős március!

most még kemény fagyokkal jő a reggel,

didergő erdők anyja téli nap:

leheld be zúzos fáidat meleggel,

s állj meg fölöttünk is, mert megfagyunk

e háboruk perzselte télben itt,

ahol az ellenállni gyönge lélek

tanulja már az öklök érveit.

Nyarakra gondolunk s hogy erdeink

majd lombosodnak s bennük járni jó,

és kertjeinknek sűrü illatában

fáján akad a hullni kész dió!

s arany napoknak alján pattanó

labdák körül gomolygó gombolyag,

gyereksereg visong; a réteken

zászlós sörényü, csillogó lovak

száguldanak a hulló nap felé!

s fejünk felett majd surrog és csivog

a fecskefészkektől sötét eresz!

Így lesz-e? Így! Mert egyszer béke lesz.

Ó, tarts ki addig lélek, védekezz!

ELSŐ ECLOGA

Quippe ubi fas versum atque nefas: tot bella per orbem,

tam multae scelerum facies; ...

Vergilius

Pásztor:

Régen láttalak erre, kicsalt a rigók szava végre?

Költő:

Hallgatom, úgy teli zajjal az erdő, itt a tavasz már?

Pásztor:

Nem tavasz ez még, játszik az ég, nézd csak meg a tócsát,

most lágyan mosolyog, de ha éjszaka fagy köti tükrét

rádvicsorít! mert április ez, sose higgy a bolondnak, -

már elfagytak egészen amott a kicsiny tulipánok.

Mért vagy olyan szomorú? nem akarsz ideülni a kőre?

Költő:

Még szomorú se vagyok, megszoktam e szörnyü világot

annyira, hogy már néha nem is fáj, - undorodom csak.

Pásztor:

Hallom, igaz, hogy a vad Pirenéusok ormain izzó

ágyucsövek feleselnek a vérbefagyott tetemek közt,

s medvék és katonák együtt menekülnek el onnan;

asszonyi had, gyerek és öreg összekötött batyuval fut

s földrehasal, ha fölötte keringeni kezd a halál és

annyi halott hever ott, hogy nincs aki eltakarítsa.

Azt hiszem ismerted Federícót, elmenekült, mondd?

Költő:

Nem menekült. Két éve megölték már Granadában.

Pásztor:

Garcia Lorca halott? hogy senki se mondta nekem még!

Háboruról oly gyorsan iramlik a hír, s aki költő

így tünik el! hát nem gyászolta meg őt Európa?

Költő:

Észre se vették. S jó, ha a szél a parázst kotorászva

tört sorokat lel a máglya helyén s megjegyzi magának.

Ennyi marad meg majd a kiváncsi utódnak a műből.

Pásztor:

Nem menekült. Meghalt. Igaz is, hova futhat a költő?

Nem menekült el a drága Attila se, csak nemet intett

folyton e rendre, de mondd, ki siratja, hogy így belepusztult?

Hát te hogy élsz? visszhang jöhet-é szavaidra e korban?

Költő:

Ágyudörej közt? Üszkösödő romok, árva faluk közt?

Írok azért, s úgy élek e kerge világ közepén, mint

ott az a tölgy él; tudja, kivágják, s rajta fehérlik

bár a kereszt, mely jelzi, hogy arra fog irtani holnap

már a favágó, - várja, de addig is új levelet hajt.

Jó neked, itt nyugalom van, ritka a farkas is erre,

s gyakran el is feleded, hogy a nyáj, amit őrzöl, a másé,

mert hisz a gazda se jött ide hónapok óta utánad.

Áldjon az ég, öreg este szakad rám, míg hazaérek,

alkonyi lepke lebeg már s pergeti szárnya ezüstjét.

HUSZONKILENC ÉV

Ortutay Gyulának

Huszonkilenc év! most csütörtökön

volt egy hete, hogy ennyi lettem;

verset szoktam írni én ilyenkor,

már évek óta verssel ünnepeltem

e szörnyü fordulót, de aznap

nem békitett meg semmisem,

nem maradt meg semmisem vigasznak.

Számoltam és motyogtam hajnalig,

ó jaj, utolsó huszas évem,

húszon ím kilenc s utána ó jaj,

utána: harminc. Mozdul év az éven;

a szív ijedt, régóta kínzom,

már évek óta élek így,

vad bozótban, ártatlan Robinzon,

ki békén tett-vett s közben tudta meg,

nem védi semmi és a házat,

melyet jó magasra épitett fel,

ledöntik s harsogó vadászat

kél ellene s az elbukó nap

vérében ázva gyilkos és

hallgatag vadászok hallgatóznak.

Álmatlanul feküdtem, szédülés

hintáztatott, az égből fáradt

fények hulldogáltak hunyt szememre;

eső jött hirtelen, az éj megáradt,

hüvös vize szobámba lomha

lepkéket vert be s reszketeg

csillagot sodort az ablakomra.

Órákat élő lepke szállt le rám

s időtlen éltü csillag nézett:

mennyi az, amennyit eddig éltem?

huszonkilenc év? hófehér enyészet

dédelget, ringat s úgy emel fel,

mint gyönge pelyhet lassu szél,

lassan és borzalmas kényelemmel.

Fölkeltem, kinn a hajnal tétován

járkált a púpos hegygerincen,

ablakomhoz álltam és kinéztem:

előtted húsz év? tíz? vagy semmi sincsen?

nem mindegy, mondd? - szóltam magamra,

te nem szereztél semmit itt,

drága holmi még nem ült a kamra

hűsén sosem tenálad, semmi rossz

nem él szivedben, mégis űznek,

rák épülget benned, vagy leszúrnak,

nem mindegy, mondd? vagy tán a máglyatűznek

hiányzik majd a költeményed,

ha többé semmit már nem írsz,

mert mi verssé lenne, füttybe téved?

A lepke meghal s lám az égi fény

az vándorol időkön által,

nagy folyók tünődve egyre folynak,

s deltáiknál iszap zsong fodros háttal,

víz álmodik a sűrü ringó

nád közt s fényben föllebeg

a nap felé egy rózsaszín flamingó.

Table of Contents

A MEK TÁMOGATÁSA

HUSZONNYOLC ÉV

EZ VOLNA HÁT...

ÉJFÉL

ESTE A HEGYEK KÖZÖTT

1.

2.

3.

4.

5.

6.

HÁROM HUNYORÍTÁS

1.

2.

3.

HIMNUSZ A NILUSHOZ

CHARTRES

CARTES POSTALES

Chartresból Páris felé

Versailles

Jardin du Luxembourg

Quai de Montebello

Place de la Notre-Dame

HAJNALTÓL ÉJFÉLIG

Röviden

Hajnal

A ház előtt

Lapszélre

Gyermekkori emlék

Nyolc óra

Később

S majd így tünődöm...?

Este lett

Bűntudat

Éji mozgolódás

Éjféli vihar

EMLÉK

PIRANÓI EMLÉK

TOBORZÓ

BÉKE, BORZALOM

HAJNALI KERT

OKTÓBERI ERDŐ

ÉNEK A HALÁLRÓL

ELÉGIA JUHÁSZ GYULA HALÁLÁRA

KESERÉDES

TEGNAP ÉS MA

LAPSZÉLI JEGYZET HABAKUK PRÓFÉTÁHOZ

ALUDJ

IL FAUT LAISSER...

ŐRIZZ ÉS VÉDJ

HIMNUSZ A BÉKÉRŐL

ELSŐ ECLOGA

HUSZONKILENC ÉV