SZEGEDI FIATALOK

MŰVÉSZETI KOLLÉGIUMA

XV. KIADVÁNY

RADNÓTI MIKLÓS

ÚJHOLD

VERSEK

SZEGEDI FIATALOK

MŰVÉSZETI KOLLÉGIUMA

SZEGED, 1935

A MEK TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-36-1 (online)

MEK-13712

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13700/13712

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

MINT A BIKA

Úgy éltem életem mostanig, mint fiatal bika,

aki esett tehenek közt unja magát a déli

melegben és erejét hirdetni körberohangat

s játéka mellé nyálából ereszt habos lobogót.

És rázza fejét s fordul, szarván a sűrű,

repedő levegővel és dobbantása nyomán

gyötrött fű s föld fröccsen a rémült legelőn szét.

S úgy élek mostan is, mint a bika, de mint

bika, aki megtorpan a tücskös rét közepén

és fölszagol a levegőbe. Érzi, hogy hegyi erdőkön

az őzbak megáll; fülel és elpattan a széllel,

mely farkascsorda szagát hozza sziszegve, -

fölszagol s nem menekül, mint menekülnek

az őzek; elgondolja, ha megjön az óra, kűzd

és elesik s csontjait széthordja a tájon a horda -

és lassan, szomorun bőg a kövér levegőben.

Így küzdök én is és így esem el majd,

s okulásul késő koroknak, csontjaim őrzi a táj.

ÉS KEGYETLEN

Az anyám meghalt, az apám és ikeröcsém is,

asszonyom kicsi huga, nénje és annak a férje.

Sokan haltak meg és hirtelenül

s álmainkban, ha sokat vacsorázunk,

halljuk, hogy sírjuk alatt harsogva

nő a köröm még és szisszenve a szőr.

Tisztán élünk különben és könnyű mosollyal;

asszonyom járkál a szobán szoknyája kis neszével

és fényes szemmel rendezi tárgyainkat.

Tudja már, hogy harapósak a gazdagok kutyái

s hogy aki meghal, azt végleg elkaparják.

Oly félelem nélküli így az életünk és egyszerű,

mint a papír, vagy a tej itt az asztalunkon

és kegyetlen is,

mint mellettük a lassútekintetü kés.

MONTENEGRÓI ELÉGIA

Kapetanovics Pero, montenegrói férfit dícsérje a vers ma,

ki itt él a magosban és harcol a kővel és harcol a széllel,

míg el nem temetik; de zászlóként csapdos majd emléke

jövendő férfiak útján s késő koroknak hirdeti tiszta életét.

Mögötte asszonya áll és álldigál apró fia is, öszvére

szagolja a sziklát és néha nagyot fuj. Így áll itt a család

és körben állnak a sziklák, sürü szakáll rajtuk az esteli

árny; kenyér a gondjuk, vajra sose telt s a szomszéd

falu számukra a messzi világ.

Így élnek ők itt s földjüket fallal védik a széltől, gyökerenként

óva nehéz hozadékát, mely mint a férfi sírása, oly akadós.

És kevés! minden falatja hétszer fordul a szájban és

nyelés előtt óvatosan dagadoz.

Élnek, ahogy élek más tájakon én és élnek a többiek is,

nem könnyít sorsunkon az esti beszéd; sziklák között

ritka a jókedv és sok a tennivaló: lopós férfi élhet csak

pihenősen!

*

Égen a sas kerengve űzi üzletét s a mélyben az Ádria

öblén esti helyet keresve forognak a bárkák; - emez se,

az se könnyü kenyér.

Nikiták árnyai jönnek át a sötét levegőn és könnyü

cipókon lovagolnak; ó más se könnyü! még csak

a megholtak szemehéjja, mely fönnakad és elsárgul

idővel a kékje!

Így jó, a sorsunk így lesz nehezebb. És nehezebb már is,

mint a só, vagy a bánat.

VIHAR ELŐTT

Az ormon üldögélsz s térdeden néked ért

ifjú asszony alszik, mögötted szakállas

haditettek, vigyázz! kár lenne éltedért

s kár világodért, mit enmagad kapartál

tíz kemény körömmel életed köré, míg

körötted körbe-körbe lengett a halál

és íme újra leng! s lepotyognak a kert

fészkei rémülten a fák tetejéről

s minden összetörik! figyeld az eget, mert

villámlás rengeti már s cibálja a szép

kisdedek ágyát s mint ők oly vékonyan és

sírva sírdogál most az alvó férfinép;

hogy álmára fú a szél, forog; dörmög és

fölriad! s bámul rád, ki ébren üldögélsz

míg szálldos körötted körbe röpke dörgés,

mert takaros csata készül itt, a cifra

szél beszél felőle fennen és a felleg;

jó lesz szerelmed terítni asszonyodra.

TÖRT ELÉGIA

SÍK SÁNDORNAK

1.

Életem írtam kis bottal a porba

ott estefelé, hol két út összefutott.

Szörnyü ábra volt; füstölt, mint záptojás

szegények ritkás asztalán

és halálig mutatta magam:

államat fölkötő kendő takarta

kiserkedt szőrözetem végül

és oszlottam ott a selyem levegőben.

S az útontúli lejtőn gyenge bokorra

szállt a madár; csapdosva tartotta

a buktató ágon a súlyát

és elsiratott vékony fütyöléssel.

2.

Most estébe fordult e sánta vasárnap

és itthon ülök. Békés és harcos könyveim fölött

a polcokon s fiókjaim lukán

lidércként imbolyg a házkutatás riadalma

s apró fényekkel tétovázik:

villanjon-é, vagy várjon-e még?

Hát villanjon! riadalom legyen itt

körülöttem! életem emlékei közt

két férfi lóg két durva bitón

és apró hajakkal sodrott kötél

foszlik a súlyuk alatt.

S mint hegyi fák ágaiból

hajnalra kicsúszik az új ág,

úgy belőlem is vadgalambhangu

versekben csúszik ki érettük a sírás.

3.

És mindennap újszülött borzalommal élek

s oly nyugtalanul. Szeretőm karolásához is

gond íze járul s egyre vadabb bennem

a szomorúság.

De néha azért ő, ha azt hiszi

nem veszem észre, titkon hisz egy istent

és ahhoz imádkozik értem.

EMLÉKEZŐ VERS

Ősz férfi fogta a kezemet ma s mondta, hogy

téged is ösmert és közben, ahogy nézett, - esteledett.

Tizenkét éve a temetőben fekszel apám

s hogy emlékeztünk, mondta, már ő is arrafelé tart

a fél tüdejével.

Ha élnél, néked is már a halál zászlaja, ősz haj

lengene a fejed ormán

és a világ is reszketne körülötted!

de szőkén kerültél a lepedőbe te akkor

s férfifiad rád úgy emlékezik immár,

mint társára a harcos, ki

egyedül tért vissza a hosszú csatából falujába

s kettőjük tetteit meséli pipaszónál.

Nagy csata volt bizony az!

hogy haldokoltál, a kisgyerek én,

nagy diófaággal hajtottam rólad a halált s a

legyeket! s meghaltál mégis és én

egyedül tértem vissza, hírül hozni elested.

S bár mostani férfifiadnak már

asszony a gondja, sok gondja mögött

s göndör könnyekkel nem koszorúzza helyed;

tudja, hogy egyszer elveszti ő is a harcot és elesik

majd! ezért hát férfiként idéz, ha ritkán

rólad esik szó és összeszorítja utána a száját.

FÉRFIVERS

1.

Férfifene ez a magos egyedülség;

asszony se, kutya se értheti ezt.

Jár benned, mint nehéz, őszi gyümölcsben

járkál a nap melege,

s szinte hallani benned áradását,

tolakodó víz neszez így a száraz partokon

és a hófodru szél járása is hasonló.

2.

Süvölts csak bátran, hisz férfi vagy

s boldog dolgaid között orvul szurokkal önt nyakon

a csókoddal ojtott asszony is,

s e hajlongó tréfája mögött

még kést is dugdos előled.

Tudd, egyedül vagy, mint az első farkas volt

az éjszaki rideg erdőn, mikor félfarra dőlt

és fürészelő nyögéssel tépte

a húsbapólyált bordát oldalából,

hogy nőstényt teremtsen magának,

kivel együtt futhat a fák közt

s ki elpotyogtatja majd fajtáját maradéknak!

és szedte, marta egyre kíjebb a bordát

szörnyü türelemmel s nem segített néki senkisem.

És mégis mindennap ujrakezdte!

Te is naponta kezded és egyedül vagy,

csak szavaid szálas indái karolnak.

És nőttön nő süvöltő kedved körül

a borostás magány.

SZÁMADÁS

IGNOTUSNAK

Bőven lesz szilva nékik az idén, -

pöttyenti asszonyom s meleg gyerekszáján

fürge gonddal az idegen fára fölnéz;

nékik bőven lesz szilva az idén, - igen,

s bőven nekünk is, évenkénti termés:

jaj, baj és ügyész! most igaz, csak

egy hasas kutyánk van s így lesznek kutyakölykek,

de egyre kölykező harci kedvünket ápolgathatod,

ha kerítésünket átléped és megkóstolod

igaz szándékkal fényes és puszta kenyerünket;

nehéz és ékes az, mint egy áldomás!

TÁJ, VÁLTOZÁSSAL

Zápor marsolt át a gyönge erdőn,

tükrösre lépte a fák levelét,

négyet villantott még és égi,

enyhe csúcsokon gurult tovább a dörgés.

Csöppekkel motozott még a táj ott,

szuszogva ivott a papfejü domb;

búvásából röpült föl madár

és fújatta az édes széllel a tollát.

*

De fák mellén ráncolt lassan a bú,

gólyás vidék vizét ráncolja így

kotyogva zöldes békabánat

és savanyodott szélben a madár lehull.

Kutyák lábnyoma gyászos paszomány

a vékonyka sáron köröskörül

és lánc, mely csöngve köti össze

fa, madár és szél szipogó ijedelmét;

*

két csendőr, kiket árnyékuk kisért,

jött a szántáson tollasan által.

TŰZHIMNUSZ

(Változat egy áfrikai néger versre)

Járkálsz és lábad nyoma perzsel

S ha ujra elindúlsz: lábad nyoma áld!

Fölégnek a friss fák és hamu csak maradékuk,

S ha ujra elindulsz: virúlva nőnek a fák!

Járkálsz és győzöl, náladnál nincs erősebb;

mélység és magosság mezején legelésző

nagy fénycsöcsü állat,

pattogószavu tűz te!

Mélység tüze és magosság tüze te,

holdban ragyogó fény és napban ragyogó!

Csillag, te szikra éjszaka; hullócsillag, ki fényt hasít!

Égzengés szelleme, viharnak csillanó szeme,

nap tüze te, akiből surran a fény!

Mélység és magosság mezején legelésző

nagy fénycsöcsü állat,

pattogószavu tűz te,

néked áldozok én!

NYÁRI VASÁRNAP

(NAPHIMNUSZ)

Tüzes koszorú te!

szőke hajak gyujtogatója,

fényes esőket ivó

égi virág!

Fényesség bokra te!

folyóknak déli sziszegése,

kisded állatokat nevelő

sugaras anyaemlő!

Buzát nevelő te!

futosó gyerekek piritója,

fiatal testekkel tegeződő

ravasz szerető!

Égnek arany szöge te!

ébredező, táj viditója,

pörkölve símogató

tűzkezü szentség!

Érted térdepel és

jámboran vallja a titkát

hajbókolva

a büszke vidék!

(MODERN IDILL)

Ó, fiuk és lányok vad serege

járkálgat itt és boldogan izzad

s hüsölni időnként a vízre lejár!

Ragyogó vállaikon apró napokat

hoznak ki magukkal

és guruló, arany gyöngyszemeket,

hogy nyomuk maradjon a fű közt,

ahol letakarva, búcsúimákat

mormol az enni - s pusmog az innivaló!

Ó, fiuk és lányok ragyogó vállán

csuszkál rikoltva az ünnepi nyár

s futtuktól táncosan fordul a hő levegő

és horzsol ahogy dől.

S pattog a fény a parti csónakok

fenekén és köztük barna hajónk:

Mütyürke is ott ül!

Ül és nézi magát a víz síkos tükörében,

hol vakkan ijedten a fény és

borzolva ér ide hozzánk

s elnyugvó szuszogással

pihenni a fűre lefekszik.

Ó, csipkés inggé lett a távoli telken

a deszkapalánk és benne aludni

készül az este futó fiatal szél

s csak a hőség duruzsol

itt az arany levegőben.

(ESTI BÚCSÚZKODÓ)

Fölébredt a fiatal szél s füttyent

s markolászva végigfut a parton,

hírét hozza, hogy keleten már

feketülő vízben mosakodnak fák;

hosszú lábakkal a hold jön fölfele lassan,

csomót köt a tájra, s - este van.

TÉLI VASÁRNAP

Arany késként villan a napnak fénye a fák közt

és füstölve siklik az úton a friss nyomokon

s távol nagyokat hasogat a kemény levegőből,

síkos arany domb őrzi ott örömét!

Ó, most síkos a lomha gond is, füttyentve kicsúszik

melegéből és csönd s a havon vékony repedés

jelzi tünése nyomát, míg nyugodt dobogással

takarítgat utána a szív.

Nézd! asszonyod arany kontya s két síje

külön megcsillan a lejtőn s eltünik lobogón;

lenn hó pora bujtatja s egy enyhe kanyar.

Ó, fend hóhoz a léced! csisszen az s kinyitja előtted

az erdőt és mögötted ujra kezetfog a szél

s az utat szegő fák sora tanakodva nézi tünésed!

(ESTE)

Jó fáradtság pirul és szerelem az asszonyok arcán

s a ház falánál odakinn, csöpögőn sorakoznak

a ködben a lécek. Ezüst esti világ ez! fölötte

az égen sötét koszorúba gyülik a holnapi hó.

PONTOS VERS AZ ALKONYATRÓL

Kilenc perccel nyolc óra múlt,

kigyúlt a víz alatt a tűz

és sűrübb lett a parti fűz,

hogy az árnyék közészorúlt.

Az este jő s a Tisza csak

locsog a nagy tutajjal itt,

mert úszni véle rest s akit

figyelget: a bujdosó nap.

búvik magas füvek között,

pihen a lejtős földeken,

majd szerteszáll és hirtelen

sötétebb lesz az út fölött.

Híven tüntet két pipacs, nem

bánja, hogy őket látni még,

de büntet is rögtön az ég:

szuronyos szellővel üzen;

s mosolyg a szálldosó sötét,

hogy nem törik, csak hajlik a

virág s könnyedén aligha

hagyhatja el piros hitét.

(Így öregszik az alkonyat,

estének is mondhatni már,

feketén pillant a Tiszán

s beleheli a partokat.)

HŐSÉG

Tapsolva szétfutott a zápor s itt köröskörül

üresen világít a környék és szuszog,

de dong és csomókban hull már a napfény

s aranymedveként nyalja a tüzes pocsolyákat.

Kövér fényesség hintál az ázott deszkáknak

jószagán és fortyog a világ a hirtelen

melegben; tükröző fák közt száll könnyü szellő

s a záporeső már a teli gyökérben él.

És bomlik a hőség s imbolyog! hajlott

füvek közt dudoló fény kisérgeti utját;

talpát feni és csúszkálva elindul,

pára marad itt csak és szövött nyugalom.

Héthatáron túl csillámlik háta fénye már,

elfagyott kőszál aranylik tőle ott s a kemény

éjszaki sark is, - ha eléri, megszőkül tőle

a kényes szivárvány alatt, amott a messzeségben.

ZÁPOR UTÁN

Két arcán két pipaccsal

pirúlt, hogy jődögélve jöttünk, - a rét;

s mint asszony, ki messzi emberét várja:

teli fény ült az enyhe dombon.

Majd ég dörrent, felhő repedt,

hosszúhaju zápor esett

és csattogva szerteszállt;

tócsába vert lepke hevert

s kapálgatva vizet kevert

a fulladó sok bogár.

Most szárító szél sürög

a zápornak ragyogó maradékán

és az ég arany hasadékán a nap

kibúvik s végigfut a lombon

és végigfut a fán

s a bokron is végig,

gyorsan felejt a táj

és gyorsan az ég is.

Nyár szusszan ujra a levegőre

s a gyönge fűre sziszegő fény száll.

Csönd van s előre hajlik a fűszál

és fodros hő száll szerte odafönt.

Száll a hő s a fáján

fénytől hajladoz ág;

ránktekint ravaszdi

mosollyal a száján

s csucsorít a világ.

VÉNASSZONYOK NYARA

(ESTI MOSOLYGÁS)

Farkával csöndesen mozog

tóban a hal s aludni kész,

orrát iszapba dugja, és

napjának multán mosolyog;

totyog vidámka sorban ott

tizenhárom kicsi kacsa,

s arany farán viszi haza

billegve a mai napot.

Sötétül lassan a piros

s ami soká maradt fehér,

az is már látod, feketéll,

mint e verstől a papiros.

(ALTATÓ)

Göndöríti fodrászó szél

felhőink így estefele

s a kacsanyom vízzel tele,

csipke a tócsa szélinél.

Minden göndör lesz és arany,

lomb s a lomb közt a zöld dió,

szundi madárka tolla; s jó

hogy nemsokára este van.

Az asszonyod már szendereg,

sötétség üt körül tanyát

s a fán telihold ugrik át,

mint egy riadt, pufók gyerek.

PIPACS

Az asszonyom pipacsot lát

és füttyent nekem az úton át

s hogy visszafüttyentek, lehajol.

Két ujja végigcsúszik a szár

szőrén s a fű közt megáll. És már

kezében lángol a lenge virág.

Ujra füttyentek; füttyömbe boldog

madár füttye vág s ő mosolyog:

Pipacspirossal zendüljön a világ!

ESTE A KERTBEN

Égen az újhold oly vékonyka most,

mint apró seb, melyet a fecske ejt,

villanva víz szinén és utána

rögtön elfelejt.

Már éjszakára ágyazott a kert,

az álmos sok bogár virágba bútt

s a hetyke tulipán álldigálva

ágyán, elaludt.

Könnyen lépek hát s arra gondolok,

hogy asszonyomnak nyakán a konty tán

olyan, mint szusszanó arany pont egy

boldog vers után.

S mondom a verset; törekedik már

s úgy hangosodik szájamon, mint hű

lehellet csók után és mint avar

között az új fű.

S verssel térek a házba, ahonnan

az asszony fut elém és hordja hó

nyakán a kontyot, mely ha kibomlik,

arany lobogó.

OKTÓBER, DÉLUTÁN

Mellettem alszik a tölgy alatt Fanni,

s mióta alszik, annyi makk hullt a fáról,

hogy minden jámbor lombbal veszekszem érte, -

mikor átkarolt kérte, őrizzem pihenését.

De nap kacsintgat át fodrán a lombnak,

vad darazsak dudolnak körül haraggal.

És a lomb makkal felel és feleselget,

hulló makk makkot kerget, nem tud a fán maradni.

Fanni fölébred és álmos szeme kék,

keze oly szép, mint szentkép keze és gonddal

békít a lombbal, végigsímit a számon

s ujját ott tartja három harapós fogamon még,

hogy ne beszéljek. Így készül az új csend

és a csendből odafent sziszegve eső

hatnapos esső, mely elmossa a makkot

s mint fekete szallagot, úgy köti ránk a novembert.

SZERELMES VERS AZ ISTENHEGYEN

Itt hordta az anyja, mielőtt született,

köszönd meg a tájnak,

hogy óvta őt és körül a vastag árnyak

hűsét is köszönd, s hajló lombját a fáknak;

mind néked tartogatták! napod egére

napnak és harcodhoz

lobogónak, mely szökkenve véd a gonosz

vermektől s nehéz munkádnak diadalt hoz.

Napod és lobogód! s itt is mindenben úgy

érzed lélekzetét,

mint mikor melletted alszik s füledbe két

kicsi hanggal szuszogja szíves életét.

Szerelme egyre egyszerübb és szemében

már nincsen félelem

figyeli munkád, mosolyog és hangja sem

hallik, úgy örül, ha napodon vers terem.

Szűk holmidat vidáman összetartja és

széttúr a gondodon

s mint nap, zápor vizét az ázott lombokon,

ráncaid úgy tünteti el homlokodon.

Karolva óv s karolva óvod, míg körül

leskel rád a világ

s végül hosszu késeivel megöl; virág

nem hull majd és furakodva féreg se rág,

ha meghalsz s tested égetni lebocsátják.

De mint esti harang

hangjára toronyból a sok fehér galamb,

a hangja száll utánad s csapdos majd ott alant.

SZERELMES VERS AZ ERDŐN

Olyan ez az erdő, mint szíves kedvesed,

ki kétfelé nyílik fektében előtted

és mégis körülzár s őrzi életedet

kemény karikában; úgy őrzi, hogyha nősz,

csak fölfele nőhetsz, mint fölfele nő itt

ez az erdő s köszönt napos kalappal!

S olyan kedvesed is, mint itt ez az erdő,

hol árnyékkal foltos csöndben fagy a gyanta,

de mégis dalolós ragyogás vonul át,

ha fölébred a szél s megfujja a lombot;

a szerelem téged is így ragyog által

s vigyázó keze óv sűrü bajoktól!

KORTÁRS ÚTLEVELÉRE

A SZEGEDI FIATALOK MŰVÉSZETI

KOLLÉGIUMÁNAK,

A NÖVELŐ KÖZÖSSÉGNEK,

A BARÁTAIMNAK

Surranva kell most élned itt, sötét

vadmacskaként, ki néma hittel ugrik

és karmol is szörnyen, tíz feszes körömmel;

ki hogyha alszik, félig alszik és

szembehasal a vésszel akkor is

s villanva eltűnik, ha fáj a küzdelem.

Vagy sárként kell majd tapadnod orvul,

lábat, ha rádlép, nyalogatni puhán

s mutatnod a hátad, hogy nyomát viseled

és hogy mily becses néked ez emlék!

medália hátadon s az asszonyod

ott a piacon, délidőn róla dicsekszik.

*

Ha ezt követed, élhetsz valahogy;

bólinthatsz meleg ételek fölött

és az esti csöndben leköpheted magad!

*

Vagy föllázadsz, mindezt ha nem tudod

és híredet most itt nem hirdetheti

semmise akkor és legelső fürdőd is -

hiába volt! Mert mocskol e kor. De

híred jövő, fiatal korokon

vonul át égi fényeknél fényesebben!

Gondold el! hogyha lázadsz, jövendő

fiatal koroknak embere hirdet

s pattogó hittel számot ad életedről;

számot ad és fiának adja át

emlékedet, hogy példakép, erős fa

legyen, melyre rákúszhat a gyönge növendék!

Table of Contents

KEZDŐOLDAL

A MEK TÁMOGATÁSA

MINT A BIKA

ÉS KEGYETLEN

MONTENEGRÓI ELÉGIA

VIHAR ELŐTT

TÖRT ELÉGIA

EMLÉKEZŐ VERS

FÉRFIVERS

SZÁMADÁS

TÁJ, VÁLTOZÁSSAL

TŰZHIMNUSZ

NYÁRI VASÁRNAP

(NAPHIMNUSZ)

(MODERN IDILL)

(ESTI BÚCSÚZKODÓ)

TÉLI VASÁRNAP

(ESTE)

PONTOS VERS AZ ALKONYATRÓL

HŐSÉG

ZÁPOR UTÁN

VÉNASSZONYOK NYARA

(ESTI MOSOLYGÁS)

(ALTATÓ)

PIPACS

ESTE A KERTBEN

OKTÓBER, DÉLUTÁN

SZERELMES VERS AZ ISTENHEGYEN

SZERELMES VERS AZ ERDŐN

KORTÁRS ÚTLEVELÉRE