UJMÓDI PÁSZTOROK ÉNEKE

Radnóti Miklós

versei

Fiatal Magyarország kiadása

Budapest 1931

A MEK támogatása

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-38-5 (online)

MEK-13771

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13700/13771

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

Táj, szeretőkkel

Táj, szeretőkkel

Szalai Imrének

Tegnap még sínek mellett álltam

a páristjárt fiatal magyarokkal,

de most már egyedül élek egy lengő

pipaccsal a lábam előtt és a lányok

messzi dalával az alkonyodó

faluvégen, ahol még néznek csak

egymás szemébe hosszan, néha tudós

szeretők, akik ölelni bújnak éjre

a bokrok alá, hol csóktól fullad a lány

és teli csókkal szökik haza reggel!

Októberi vázlat

Reggel, fa alatt fagyott verebet

tépett a kutyám és napsütött

nyári tornyok alatt most sárban jár

cifra lábakkal, legény a lány után;

ma már dalolva vár testvérei közt

régen halottan a nagy fa, sötét

erdőkön tüzelésre és leveles,

bő élete jajdul a fejsze alatt,

mint kispapok őszülő bánata fordúl

imásan, miséken lesett fiatal

apácák hites, hófehér teste

felé, a hüvösödő esti időben;

ökörnyál kötött ki ujra már szigorú

bokrainkon, de a Tiszán még mesélnek

dévalyos játékról titkosan az árnyak

és csöndesen elmulat a táj.

Tápé, öreg este

Sós Endrének és S. Koncz Erzsébetnek

Szerencselepények füstölnek az úton

a ködben, jó tehenektől, de ők már

pisla jászlak előtt eldőlve pihennek

és orrlikuk köré is enyhülni száll a légy!

Most a híjjas ákácot kalapozza

haloványan a holdfény s nem csillagzik

az ég! mert angyalaink magukra húzták

a fekete takarókat, már hiába

áll ki várni az apját, csillagok nélkül

nem nő nagyra ilyenkor a kicsi legény!

De azért hazafelé jönnek szekéren

és papírral ápolt glóriákkal sötéten

a gazdák s eldőlnek, ha asszonyuk kilép

meleg szoknyáiból előttük és szolgálva

hozzájuk bontja a testét melegen!

Kinn kutya nappali mérgét játsza

a lánccal, benn a gyerek figyel még, ó

szemekkel s a macska! és szerető zajban

álmodnak együtt már, köcsög tejekről

boldogan, nyáluk csorgatva a vackon!

Eső

Boros emberek nézik a felhőket

feketén egy hete már s huncut szavakat

morognak az égre a fénytelen útról,

és hogy ázott leánnyal dalolva jöttem

a hegyről, csomósan elpanaszolták: a Vág

kimosta éjjel s most viszi a füzet

a partról és rajta a sok bogárt; már

omlik a nedves föld és kutya kiséri

a parton ugatva s a szélben a csillogó

bokor is föltapsol az udvaros holdra,

mert fehéren a falu végén most hal meg

a lány, aki hiába húsz éve várja már,

hogy visszajöjjön barna kedvese.

Homály

Most ránkköszönt a színek

szomorúsága látod, s a

domb fölött is megálltak a

felhők, csak a csókunk hull

még, mint forró magyar ősszel

érett gyümölcs a fa alá

a földre, mikor koszorús

fejjel, szomorú lányok

szüretelnek és énekük

zeng a fürtök fölött;

asszonyokról, akik siratják

hulló hajjal a kertek

alatt, réghalott kedveseik.

Két groteszk

Péntek éji groteszk

A hajnali csillag fölkacag!

Egy korsóka tutajról a vízbe

lefordul ijedten! Füz alatt,

faragottképü legény ébreszti

alvó kedvesét. Azt hiszi, hogy

zajjal most támad a nap! Pedig

csak életükért harcol manó

a cserfák tetején! Éjjel van. Kacag

a hajnali csillag s a Tiszaparton

ujra már elaludtak a rózsák!

Kedd éji groteszk

Szerető lehell most meleget

szerető tenyerébe, mert szél

indul és porból tornyokat épít

az útra, ahol szerelmesen

négy zsemlyeszín agár szalad,

fátyolfülüket hátraborítva

és mögöttük a vár úrnője

galoppol, alkarján billenő

sólymaival; fulladt házakban

ágyazó asszonyok várnak ijedten

hazatérő, sötét embereikre.

Télre leső dal

Kún Miklósnak

Nyár volt; a templomok tornyaiért

árnyékuk misézett a napban s

a gazdagok hattyas tavain ujra

fehér madarak úsztak csak és az ég!

s rozsdás földjeink csodás gyermekei

tovább fürödtek a Tisza felé

hajoló, halas patakokban!

Nyár volt pedig; de szegény menyasszony és

vőlegény előtt most sem nyílott ki

életük rózsafája! kék májusunk

vörös orgonát dobált fiatal

díszül kalapunkra; már hóba bukó

esők tarka színeink nyomorítják s

takarót vár a fészkes vetés!

Tavaszi vers

A fák vörös virágokat lázadnak

éjjel és vidám csavargók ölelnek

most a reccsenő ágú bokrok alatt;

csak a lány sivít, karmolva, teste

tavaszi forradalmán, mint

megbúbozott madár, ha hímje elől

csattogva menekül és borzas bögyén

színes vágyai fütyölve kivirúlnak.

Vihar után

A földeket fénylő fekvésre

verte a zápor és kilenc lány

paskolja keményre izgatott

mellén a tapadó, vizes inget,

mert rezgve száradó lepkék

visszatérő lelkei közt

döngeti földhöz most ölelni

a gazda fölcsukló, szerelmes

asszonyát, akinek nyíló

ölében ring a füvek füttyökbe

fakadása és csókja előtt már

csillogva áll föl a hajlott vidék.

Elégiák és keseredők

Keseredő

Tegnap módos legény szemétől híztak

vasárnapi lányok a templom előtt még;

holdas gond pipál ma házaink lukán

és várostjárt, nagyhasú lányok lesik

lassan kifelé kerekedő kölykeiket,

hogy tele combjuk közt liláraszorítsák,

mert mire is kell ma, kicsi melles lány

és legényke, gatyábafütyölős! hogy

álljanak majd éhesre ijedten, mikor rí

a rét s föld a magot is undorral kihányja!

Elégia egy csavargó halálára

Szász Sándor Bélának

Hangokat fogott a levegőből

madaras fütyölésre; vidám volt és

nagyokat izzadt a poros úton

cifra igékkel, ha nem vette föl

a vén paraszt kocogó szekerére.

Pedig jámborul kérte s megbökve

zsíros kalapját dicsérte a legyes

gebét, Krisztust, az összes szenteket s

dühös volt, hogyha elmúlt a nap már

és nem akadt lány a karja közé.

Mert ölelni szeretett, még tömzsi

testét harcos lányok jó körmei

díszével engedte ujabb kaparásra

s régi falvaiban sokszor fulladt

halálra a fürdetlen poronty lányanyja

barna térgyei közt s vitte kis testét

messzi határba a hajnali víz.

Ha szidtam bor mellett, csak sörtéjén

fénylett zsírosan a távoli bánat s

versem fütyölte arcomba, amit szeretett.

Már két éve nem él és nem fütyöl,

fekszik a földben, karjaiban nincs

most karmos szerető, csak a ráhuppant

föld áll össze rémülten, néma

csomókba száraz bordái közt.

A szentekkel bizton összeveszett és

már jótőgyü szűz angyalokkal

viaskodik most az égi kazlak

tövén s összeszorított combokat

feszeget átizzadt szerelemmel.

Már két éve halott és senki sem

kérdezi hol van, - tegnap megölelt:

a tömzsi gyümölcsfa az út mellett

kivirágzott a porban, valahol lány

sikított és nagyon dulakodtak.

Sirató

Az öregasszonyban, akinek házánál élek,

azt hiszem tegnap meghalt az asszony

éjjel, mert reggelre kelve teli torokkal

énekelt, sokáig állva az ágya fölött s

most mint a gyerek, loppal jár az ünnepes

tulipánok között a kertben és eltátja

száját, hogyha lányokkal játszó

legényhangoknak fiatal csokrát hozza be

hozzá rémülten, az út felől a szél, de

tán még tízszer is érik a lugasok

szőlleje már, amikorra meghal egészen.

Kedd és szerda között

Látod, töröttre ápolta szép szádat

a gond s nem érted, mit szeret rajta

a kedves néha, ha hozzádörzsöli

ajkát és belecsókol, mert nem érted

te már a nagy hajók lengését sem

a kék vizeken, csak figyeled a

hajadat őszül-e s ámulsz, mint

az asszony, akinek nagy fia jön meg

elámúl: bizony megöregedtél.

Tegnap még hitted, hogy kedvedért

csillagok fénylenek este, de ma

már csöndes házakban járkálsz, ahol

letakarva hüvös, sárga férfiak

várják, hogy arcuk halottan kisarjadt

szőrire hulljon a föld és galambok

elhullott tollait szeded föl mélán

a házak alatt.

Kedvesed fiatal csókjaitól

dalol föl benned a lázadó jóság

és elsírod magad:

barna hugod hét napja beteg már.

Hajnali elégia

Lakatos Péter Pálnak

Betegen feküdtél, amikor először

láttalak és rossz veséddel játszottál

komoran huszonegyest! borok

s feketekávék növelték nagyra azóta

erőnket; már tilalomfák görbülnek

a földig országló gondjaink alatt!

Nézd a lányodat Máriát! vidám

élete dedók udvarán csomósodik

össze a többi aprócska Máriákkal s

holnap az asszonyod Anna, (Mária

ő is) nem tud adni mit enni neki!

Énekelj Mária! holnapután már

örülni fog Anna balatoni, nyári

örömmel és többi Annáink hó

foga is jó mosolyra virágzik!

Már jegenyék árnyéka gyászolja csak

régen fekete kenyerünket s fák

tudják csak a patakok partján,

hogy fejszés emberek lábanyomán fut

össze most sírva az őszi víz fénylő

pocsolyákba s átkok gyüjtik s mérges

köpések dagasztják csobogóra!

Gonddal kerített gyümölcseinket már

lámpák fénye érlelte gyönyörűvé és

kiteljesedett nyomorunk fölött vörös

hamvakkal visszük szét hajnalodó életeinket!

Kedvetlen férfiak verse

Fulladunk a borba ízetlen,

szalonnás kenyér szánkba ragad

s üdvöket kapunk és glóriát

kucsma helyett fejünk tetejére:

kan dühünk elvitték a szellők

kacskaringva, mégis lányok

az utakon koldusgyerekek

születő kedvét dédelgetik

viszkető öleikben s felesen,

mint a tyúkok néznek kedvetlen

kötéseinkre, melyek alatt már

csak emlékek rínak, s hasunk

és lábaink eloldott csoszogása

hangzik imának a csillagos égre,

ha esteledik: mert hangosodnak

rossz, vézna kutyák és féloldalt

billen gazdag zsákokban a zsákmány!

Elégia, vagy szentkép, szögetlen

János ő is; az országúton csavargott

munkanélkül, néha vándorolt és néha

pihenve számolta öklén puhuló bütykeit

s nedveset ásított a tenyerébe.

Aztán ujra csak ment tovább, ajándék

kenyérrel a szíve fölött és hogy ne legyen

egyedül, istent lehúzta az égből,

lábainál fogva magamellé s hódolt néki,

ha kibicsaklott, kemény, rövidke imákkal.

És elkapta egy éjjel a gróf porzó

mótorja az úton s leteperte; most

félszemű s karu, béna; nem is hadirokkant.

Dolgozni nem tud, sem csavarogni, már

pörös, vacak iratokkal járkál éhesen

hivatalról hivatalra, mert nem fizet

a gróf karért, szemért és patikáért.

Oly messzire gondol: akkor éjjel, mikor

a városba vitték, a gróf szeretője

ült mellette és fehér sikítósan,

szagos kendővel tartotta véres homlokát.

Rá gondol ő most s a balladás

kuvaszra, ki egyszer egy símogatásért

három nap nem mozdult a sarka mögül.

Szélesen

Örülj, ha te meghalsz, majd körülállnak

apró szentek, megáldott hanggal és

énekelnek; áldott leszel, ha

nagyszemű fiuk és nagyszemű lányok

állnak és épül búcsuzó hangjuk

lassan köréd, mint porszemre épül a

gyöngy a kagyló könnyeitől költő

és imádkoznak majd a jámborok.

Szerelmes keseredő

Nézd, fogd nyakon kedvesed kutyáját

és emeld be meleg inged alá

s kiálts a kedvesednek is! kiálts

és szólítsd jó állatok nevén, arcához

arcod lökdösd bocimód és menj

a fenébe véle, hisz szereted!

Mert mit keresel; hegyesfülü majmok

zsákjatömése ez itt most, akik

szelidke üdvöket plántálnak

hazudós szóval s az igaz gyümölcsfát

a naptól is lécekkel elóvják!

Láthatod: gazdagok szusszanó

tálai fölött még mindig pára leng

és tiszta szavaddal, ahogyan itt állsz:

orv vadölők állnak így orozva

erdőknek szélén és fiatal életed

s kedvesedé, szép tilos nyulként

csöndesen lóg az ujjad hegyén!

Beteg a kedves

Pásztorok, jöjjetek le mind a hegyekből és

párnának kifésült, gyönge gyapjakat

hozzatok néki a feje alá. És mert

szereti, kövirózsát! halovány szegény

most, mint ahogy halovány hajnal felé a

vacsoracsillag!

Pásztorok népe segíts! hisz közülünk való

amióta a kedvesem, ő is; birkái

ezüst mezőkön aranyos szőrrel, éjjel

legelésznek, amikor csak a hold süt. És

az ő nyájairól álmodtok asszonytalan

álmaitokban!

Anyám, halott anyácskám! a foltos Jula

tejéből hozz inni néki, de forrald föl

elébb! Hallod-é halott apám! te szoknyás

koromban tanítottál lenge imákra!

imádkozz érte most, mert elfajzottam

tőled én ujmódi pásztorok közé, akik

nem szoktak imákat énekelni! Szép

barna hugom nevess sokat rá, hogy ne

legyen szomorú!

Sírva fordulj ki föld a kapa nyomán és

gurúlva továbbríjj! pálott patakok

rohanjatok csak fölfordult halaitokkal!

fák és füvek, hozzatok lázára árnyat és

símogatást, mert ha soká tart, én is

vélebetegszem!

Olasz festő

Egy kövön ül. Merész fenekét

hálóval fonja a kőhöz a pók

és fest, nagyokat dudolva

a vászna elé:

(- A rosszak kerékbetörettek

a parton s a jókat elmosta

dagálykor az ár. Süketek

lábukat dugták az égre, a vakok

is elmentek már a föld

alá, csak a fehér némák

ugatnak néha még. -)

Tegnap Máriát festett, szépszemű

lányt és énekelt. Most Krisztust

vázolja Júdás csókja alatt

és elkezdi ujra elölről:

(- A rosszak kerékbetörettek

a parton s a jókat elmosta

dagálykor az ár. -)

Színekkel játszik és fekete

haja lassan megőszül a naptól.

Dudol és istentelenül

egyedül van a vászna előtt!

Aprószentek

Arckép

Huszonkét éves vagyok. Igy

nézhetett ki ősszel Krisztus is

ennyi idősen; még nem volt

szakálla, szőke volt és lányok

álmodtak véle éjjelenként!

Két szentkép

Mária

A kezeit nézd! haló

virágok a fagyban. Haj

omlik s galamb a párnán

hogy megül. Mária ő!

de kedvesed is volt már,

szeretőd ilyen arcú!

János

Keresztelő, szomorú ember volt,

angyal hirdette, hogy élni fog

s pusztákban élt sokáig. Asszonyt

nem ösmert sohase, de sokszor

napestig vízben állt; ruháját

szőtték teveszőrből, deréköve bőr

volt, étele sáska s erdei méz!

Emlék

Ó, én!

szoknyás gyerek még,

fölemelt karral álltam

az ég alatt és

teli volt a rét

csillaggal s katicabogárral!

Akkor fordította el rólam

egy isten a szemét!

Kis kácsa fürdik

Fekete tóban kis kácsa fürdik

s fürdik a nagy lány a ruhaáztató,

jó tekenőben s mindene látszik,

ahogyan csattogva mossa magát; már

tudom, utána száradni kifekszik

a napra és engem kiván ő csörgő

fogakkal két énekes combja közé!

Legény a lány után

Boldog, hajnali vers

Verebek pengtek az útszéli porban

és árnyékok daloltak boldogan

házunk előtt a fán, mert tudták

reggelre asszonnyá leszel már s

mire tél lesz, megjön a gyermek!

Éjjel, csokor orgonával a karjai

közt ma, gyerek lopta magát

a bokrok alatt és látod hiába

már! elhullajtott virág festi

nyomát a füvön át!

Most kinn jársz a homályban és

szemeiddel költöd a kertet, csak

áldott tested leng ijedten az

alvó út fölött! mert ráfagyott a

hajnali harmat a gyönge virágra

s még nem kelt föl a nap!

De hallod, bokorban a madár

már leengedi szárnyát, repülni

készül s énekel! nézd, napravirradás

ez, mert szerelemre születtél s

ébredő lépteidtől a kert

lelkesen ujra kivirágzik!

Széllel fütyölj!

Örömöd fusson le a fák gyökeréig,

őzek szemetükrén díszítsd fel mosolyod

szerelemre; széllel fütyölj! és

tájékpirítónak kelj égre a nappal!

szeretlek!

melleiden aludni készülő

csillaggá pislan a bimbó!

Három részlet egy nagyobb lírai kompozícioból

- Nézz körül, kammogva jönnek

a környező héthegyek és

elédtérgyelve áldoznak könnyü

porral! gyerekkorom cukorral

ápolt kuvaszai módjára jönnek

a fák és szolgálnak néked

kócosan; pufók bokrok pávás

csudálatára csak jönnek az írigy

ég alatt, apródoló topogással!

- - Igen, és ha fütyölsz, úrfarkas is

hozza asszonyát szülni elébem,

látom! már erre loholnak az úton,

mellettük rétek takarodnak el

gyorsan hátrafelé; kármadár

ijedten billen félre a fán és más

állatok is udvarolnak nékem, ha

akarod, csillogó nyelvvel előre!

Mégis, füzek alá bújok előled

én, mint Mária régen, mikor

az isteni pöttyel menekült,

katonák szemes lándzsái elől

a szélverte, csúnya vidéken!

- Látod, sokat tudok én, láttam!

hat éves se múltam el én, ól

elé tévedve kocát vajúdni és

kanászt cafatos születéssel s

együtt örültem a napnak a nedves

malacokkal! láttam kazalon

Jánost és Julát is játszani este

szelíden, mikor a legény billéjét

már ujra bekötötte; tehént is

ösmertem, az is Jula volt s

meghalt egyszer még a vész idején!

Szerelmes játék

Ma reggel vakondot fogott a kedves,

hogy járt a réten a túrás fölött;

csak meséli most fekete, prémes

csudáját tenyerének s földi

illatokkal ideadja nékem

a kezét bolondos szagolásra,

mert régen a kedvesem ő s az

asszonyom is lesz egy tavaszon már,

szeret s egyszerű, mint a napfény,

karomban alszik nyáron délután

és ha fölriad szájonharap,

szárnyas madarak nyitvafelejtett,

énekkel ámuló csőre előtt.

Pirul a naptól már az őszi bogyó

Szőke, pogány lány a szeretőm, engem

hisz egyedül és ha papot lát

rettenve suttog: csak fű van és fa;

nap, hold, csillagok s állatok vannak

a tarka mezőkön. És elszalad. Por

boldogan porzik a lábanyomán.

Pedig fönn a kertek felé

feszület is látja a csókját és

örömmel hull elé a búzavirág,

mert mindig hiába megcsudálja őt

egy szerelmetes, szakállas férfiszentség.

Tizennyolc éves és ha nélkülem van,

hallgatva jár, mint erdős partok

közt délidőn jár a nyári víz s

csillogó gondot ringat magában arról,

hogy sohasem telünk el a csókkal és

szomorú. Pirul a naptól már az őszi bogyó.

Szerelem

Kutyánk vinnyog a kertben és boldog

nyelvvel viharzik elő, hazajött

a kedves. Szemében hajnali csókunk

örömével s kora csillagokkal az ajka

között. Kislányt tanított és

magával hozta fehér nevetését.

Hogy jött, jánosbogár riadt fénnyel

a sövény feketéjén, de már

elfullad lassan a kert s házunk

alól elúszik a csöndben. Madarak

mozdúlnak álmukban a fán és gyöngén

sipognak felőle a holdra. Már én

is régóta csak róla énekelek!

Zaj, estefelé

Már a Maros füzes partjai

közt jön el hozzám most a messzi

vidék! csikók csomós lábakkal

futnak az anyjuk után s így

este, hazafelé most kácsák

és szeretők totyogva menetelnek!

Az égen egy helyen látni még,

(csikók! kácsák és szeretők!) hogy

olyan, mint kedvesem szemekékje!

Table of Contents

Kezdőoldal

A MEK támogatása

Táj, szeretőkkel

Táj, szeretőkkel

Októberi vázlat

Tápé, öreg este

Eső

Homály

Két groteszk

Télre leső dal

Tavaszi vers

Vihar után

Elégiák és keseredők

Keseredő

Elégia egy csavargó halálára

Sirató

Kedd és szerda között

Hajnali elégia

Kedvetlen férfiak verse

Elégia, vagy szentkép, szögetlen

Szélesen

Szerelmes keseredő

Beteg a kedves

Olasz festő

Aprószentek

Arckép

Két szentkép

Emlék

Kis kácsa fürdik

Legény a lány után

Boldog, hajnali vers

Széllel fütyölj!

Három részlet egy nagyobb lírai kompozícioból

Szerelmes játék

Pirul a naptól már az őszi bogyó

Szerelem

Zaj, estefelé