A JEGYESEK

MILANÓI TÖRTÉNET A XVII. SZÁZADBÓL

ÍRTA
ALESSANDRO MANZONI

OLASZBÓL FORDÍTOTTA
B.....CS G....V.

BUDAPEST.
KIADJA RÁTH MÓR.
1892.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5531-72-9 (online)
MEK-13859

I. Fejezet.
A Como tó azon ága, mely délfelé terjed két meg nem szakitott hegyláncz közt, s ezekbe való be- és kinyomulása által egy csomó öblöt képez, egyszerre összeszorul s jobbról egy hegyfok és balról sik partvidék közt folyam alakját veszi fel. S a hid, mely a két partot ott összeköti, még szembeötlőbbé teszi ezen átalakulást, s azon pontot jeleli meg, hol a tó megszünik, s az Adda folyó kezdődik, de a tó csakhamar visszanyeri nevét, ott, hol a partok ismét kitágulva a viz szétterjed, s ismét uj öblöket képez. Az emelkedett part, mely három folyó által képeztetik, egyszerre sülyedni kezd, s két szomszédos hegyre támaszkodik, melyek egyikét sz. Mártonnak, a másikat, lombard tájszólással Resegonenak nevezik, sok és egymásután felemelkedő csucsai miatt, melyek azt valójában fürészhez teszik hasonlóvá, s igy ki azt arczvonalban p. u. Milano északfelé néző falairól nézi, ezen ismertető jel miatt lehetetlen, azonnal meg nem különböztetnie azon hosszú és széles hegysorban a többi ismeretlenebb nevű és közönségesebb alaku hegyektől. Jóval távolabb a part kis, de folytonos emelkedést tüntet fel, majd dombokká és völgyekké, magaslatokká és siksággá lesz, a hegyek sziklaalkota és a víz munkája szerint. A part szélső része a víz öble által ketté szakítva majdnem teljesen homokból és nagyobb kövekből áll; a többin szántóföldek, villák, házak és falvak által ellepett mezőségek és szőlők láthatók; itt ott a hegyek felé vonuló erdőket lehet észrevenni. Lecco - azon táj legkitünőbbik helysége, melyről a táj is elnevezését veszi - a hídtól nem messze, a tópartján van, s házainak egy része is viz alá kerül, ha a tó vize megdagad; e helység ma nagyobb mezőváros, mely azonban már azon uton van, hogy várossá legyen.
Azon időben, midőn az általunk elbeszélendő események végbementek, e mezőváros már jelentékeny, s egyszersmind vár volt, s mint ilyen azon szerencsében részesült, hogy spanyol katonákból álló állandó helyőrsége volt, kik a szeméremből szoktak oktatást adni a vidék leányainak és asszonyainak, kegyesen megveregették némely férj és apa vállait, s a nyár végén nem mulasztották el soha ellepni a szőlőkerteket, hogy a szőlőfürtöket elpusztitsák, s igy a parasztok szüretelési munkáját megkönnyítsék. Ama mezőgazdaságok egyikétől a másikhoz, a magaslatokról a partokig, egyik dombról a másikra többé-kevésbbé meredek vagy egyenes szekér- és gyalogutak vezettek; mindegyik azonban két magas fal közé volt temetve, honnét feltekintve, nem lehet egyebet látni, mint egy darab eget, s nehány hegycsucsot. Néha fensikokon vonulnak át azok, s ismét többé-kevésbbé tágas vidékekre esik a szemlélő tekintete, mely vidékek azonban mindig változatosak s mindig uj látományt szolgáltatnak, a szerint amint a nézpont a táj kisebb vagy nagyobb része felett uralkodik.
Hol egy, hol másik darabja, majd egy-egy hosszu vonala látszik a víz tágas és változatos tükrének. Egyik oldalon a hegyektől zárt, majd csakhamar hegycsoport, s hegyszakadékok keresztül kasul vonuló utain eltévedt, majd más hegyek közt kiszélesedő tó, mely hegyek egymástól elválnak, s a partvidékkel együtt megforditva tükröződnek a tó tükrében. A másik oldalon a folyó karja, majd tó, majd folyam még, mely csillámló kigyózással tünik el az őt kisérő, lassanként fogyó, s végre a láthatárról szintén eltünő hegyeken tul. Maga a hely, honnét ama pompás látványosságok szemlélhetők, minden oldalról látványossággal szolgál. A hegy, melynek oldalán sétálsz, fent szemben fordul veled csucsaival és különálló, magas, s minden lépten-nyomon változó szikláival; számos hegygerinczbe válik szét, mielőbb csak egy gerincznek látszott, s a csucson jelenik meg előtted az, mit a hegyoldalon véltél. Ezen magaslatok kedves és otthonias jellege kellemesen mérsékli a vidék vadságát, s pompáson ékiti a többi kilátást.
Don Abbondio, a fenebb emlitett helységek egyikének plébánosa, e gyalog hegyi utakon tért haza, lassu léptekkel esti sétájából, 1628. évi november 7-dikén; de nem ama helység elnevezése, sem az emlitett férfiu családi neve nem fordul elő kéziratainkban, sem itt, sem másutt. Nyugalmasan olvasgatta breviariumát, s közbe-közbe, egy zsoltár elmondása alatt, betette könyvét, a megjelzendő helyre mutatóujját téve; egyszerre azonban mindkét kezét hátul egymásba kulcsolva folytatta utját; a földre nézett, s az utján heverő köveket lábaival a fal felé lökte. Egyszerre feltekintett, s lustán körülnézve tekintete végre a magaslat egyik oldalán akadt meg, hol a már leáldozott napnak a szemközt fekvő hegyszakadékán áttörő sugarai, a felemelkedő sziklatömegeken változatos biborfényben tündököltek. Don Abbondio, miután ismét kinyitá breviariumát, s egy másik részt imádkozott el, az ösvény forduló pontjához jutott, hol könyvéből rendesen felpillantani, s maga elé tekinteni szokott. Igy tett most is. A fordulattól az ösvény, mintegy hatvan lépésnyi távolságig egyenes irányban haladt, s az ypsilon betü mintájára, két keskeny ösvényre szakadt; a jobb felőli ösvény a hegy felé haladt, s a plebániára vezetett; a balfelöli a völgybe egy vad hegyipatakig, s a falak itt csak a járókelő csipőjéig értek. A két hegyi-ösvény belső falai nem futottak össze szögbe, hanem kis kápolnában végződtek, melyen különféle hosszu, kigyózó, csucsban végződő alakok voltak festve, melyeknek, az illető müvész óhaja szerint, a vidék lakossága előtt lángokat kellett képviselniök, a lángokkal váltakozó s nehezen leirható más alakok pedig a tisztitó helyen szenvedő lelkeket jelképezték. A lelkek és lángok szürke alapon tégla szinnel voltak festve; a külső réteg itt-ott már lepattogott. A lelkész oldalt fordult, s mint szokottan most is a kápolnára tekintett. Most azonban olyasmit látott, mit nem várt, s nem ohajtott látni. Két férfi állott, egymás átellenében, a két hegyi-ösvénynek, hogy ugymondjuk, összefolyásánál. Az egyik, mintegy lovagolva ült az alacsony falon, egyik lábát kivül a levegőben lóbálva, a másikkal pedig az ösvényt érintve; a másik férfi az uton állott, a falhoz támaszkodva, s karjait mellén keresztbe fonva. A két férfi ruházata, alakja, s mindaz, mit a lelkész azon helyről, hol állt, külsejökből észrevehetett, minden kételyt kizárt embereink mi volta felől. Mind kettőnek fején zöld háló volt, melyből a homlok táján hatalmas hajcsomag (csimbók) fityegett ki, s mely végén csomóba kötve embereinknek vállára lógott le; hosszu bajuszuk tövétől hegyéig ki volt festve; fényes bőrből készült övükre agyánál fogva két pisztoly volt akasztva: egy kis lőporszarv vége, mint nyakkendő lebegett mellök előtt; bő és duzzadó nadrágjuk jobb oldalán levő zsebükből nagy kés markolata látszott ki; baloldalukon kard volt, melynek nagy tokja sima és csillogó érczlapocskákkal volt áttörve. A két egyén első pillanatra elárulta, hogy a bravók fajához tartozik. Ezen most már teljesen kiveszett faj akkor virágzó és ősrégi növény volt Lombárdiában. Azok számára, kik ezt nem ismernék, itt közlünk néhány hiteles ismertető jelet, melyek elég hű képet adnak ezen faj főjellemvonásai, ennek elnyomását czélzó erőfeszitések, s szivós és kipusztithatlan életereje felől.
Már 1583. évi april 8-dikán a nagy méltóságu aragoniai don Carlos, Castelvetrano és Terramcova herczege, Avvola marquisja, Borgeto grófja, Sicilia főtengernagyja, Milanó kormányzója, ő katholikus felségeinek olaszországi főkapitánya, „teljesen értesülvén azon türhetetlen nyomorról, a melyben élt és él ezen Milanó városa, a bravok és csavargók miatt” hirdetményt bocsátott ki ellenök. „Kijelenti és elhatározza, hogy mindazok ezen hirdetménybe foglaltatnak, s bravók és csavargók gyanánt tekintendők... akik, legyenek bár idegenek, vagy benlakók, nem birnak rendes foglalkozással, vagy ha birnak, ezen foglalkozásukat nem űzik... de fizetés nélkül vagy fizetés mellett csatlakoznak valamely lovaghoz, nemeshez, hivatalnokhoz, vagy kereskedőhöz... kinek szolgálatokat tesznek, vagy mint feltenni lehet, más ember élete után leskelődnek”... Mindezeknek meghagyatá, hogy hat nap alatt elhagyják az országot, a nem engedelmeskedőket gályával fenyegette, s az igazság szolgáinak, parancsa teljesitésére, rendkivül tágas, sőt határtalan hatalmi kört adott. De már a következő évben april 12-dikén az emlitett ur, észrevevén, „hogy a város a fenebbi rendelet daczára tele van a mondott bravókkal... kik annélkül, hogy életmódukon változtattak, vagy számuk apadt volna, ugyanazon módon élnek, mint minő módon előbb élni szoktak,” egy második hirdetményt tett közzé; ez erélyesebb és határozottabb, mint az első, s benne, a többi rendeletek közt meghagyja:
„Hogy bármely egyén, legyen bár városi polgár, vagy idegen, kire két tanu által rábizonyittatik, hogy általában bravonak tartatik, s ily neve van, habár be sem bizonyittatik, miszerint bünt követett el... pusztán azért, hogy bravo hirben áll, minden egyéb bünjel nélkül, kinpadra vonathatik vizsgálati per végett a mondott birák bármelyike által... s habár az illető semmi bünt sem vallana be, mégis három évi gályamunkára itélhető, pusztán csak azért, hogy bravo hire és neve van, mint fenebb.”
Mindezt, s még egyebet, mit itt elhagyunk, „mivel ő méltósága el van határozva, hogy mindenkitől engedelmességet követel.”
Ily nagy uraság ezen határozott, vitéz, s oly sok parancs által kisért szavainak hallatára, azt kellett volna hinni, hogy valamennyi bravo mindörökre eltünik. De egy nem kevésbbé tekintélyes, nem kisebb névvel felruházott ur tanuskodása miatt, kénytelenek vagyunk az ellenkezőt hinni. Ez méltóságos és nagyméltóságu Juan Fernandez de Velasco, castiliai főur, ő felsége nagy kamarása, Frias város herczege, Haro és Castelnuovó grófja a Velasco-ház ura, a milanói állam helytartója stb. Ő, 1593. évi, jun. 5-dikén, - szintén teljes tudomással birván, „mily nagy kárt és pusztulást okoznak a bravók... mily ártalmára vannak a bravók és csavargók a közjónak, s megcsalják az igazságszolgáltatást,” - a fenebbi rendelet és fenyegetések ismétlése mellett, hasonlókép meghagyta, hogy a bravók és csavargók 6 nap alatt hagyják el az ország területét. De már 1598. évi máj. 23-dikán, „értesülve, nem kevés lelki fájdalmára, hogy... a városban és az országban egyre szaporodik ezen bravók (bravók és csavargók) száma, s fölölük éjjel-nappal csalárdul ejtett sebesitéseket, gyilkosságokat, lopásokat, s más mindennemü bünöket hallani, melyeket annál könnyebben elkövetnek, mivel ezen bravókat főnökeik és pártfogóik segitik”... ismét ugyanazon orvosszereket rendeli meg, megerősitvén az adagokat, mint ez a makacs betegségeknél történni szokott. „Minden áron, - végzi a kiáltvány - óvakodni kell tehát ezen kiáltvány bármely része ellen való kihágástól, mivel különben ő nagy méltósága kegyelme helyett haragját fogja alkalmazni... el levén határozva, hogy ez utolsó és állandó figyelmeztetése.”
Más véleményen volt utódja don Pietro Enriguez de Auredo, Fuentes grófja, a milanói állam kapitánya és kormányzója; más véleményen volt, s helyes okok miatt, „Teljesen értesülve levén azon nyomorról, melyben a város és állam van a benne hemzsegő bravók nagy száma miatt, s el levén határozva ezen ártalmas gazt gyökerestől kiirtani,” 1600. évi decz. 5-dikén szintén a legszigorubb fenyegetésekkel ellátott kiáltványt tesz közzé, „azon szilárd feltétellel, hogy ezen fenyegetések azonnal, s a kegyelem minden reménye nélkül fognak végrehajtatni.”
De mégis hinni kell, hogy ő rendelete végrehajtásánál nem alkalmazta azon nagy akaraterőt, melylyel politikai ármányokat szőni, s nagy ellenségének IV. Henriknek ellenségeket tudott szerezni. Ide vonatkozólag a történelem tanusitja, miként sikerült neki a savoyai herczeget, ki több városát elvesztette miatta, IV. Henrik ellen felfegyverezni; miként tudta Biron herczeget összeesküvésre birni, mely miatt ez fejét vesztette. Ami azonban a bravók ártalmas növényét illeti, bizonyos, hogy ez még 1612. évi sept. 22-dikén is virágzott. Ezen napon, don Giovanni de Mendoza, Hynoiosa marquisa, kormányzó stb., komolyan gondolt arra, hogy azt kiirtsa. Ezen czélból küldötte Pandolfo és Marco Tullio Molotesti királyi nyomdászoknak az átjavitott s megbővitett kiáltványt kinyomatás végett. De a bravók csak tovább éltek, hogy 1618. évi deczember 24-dikén még szigorubb fenyegetéseket halljanak don Gomez Juarez de Fiquera urtól, Feria stb. herczegétől és kormányzótól. De még ettől sem pusztulván ki Gonzola Fernandez di Cordova ő nagyméltósága is, kinek uralma alatt történt don Abbondio sétája, kénytelen volt a bravók ellenében a szokott kiáltványhoz fordulni 1627. évi oktob. 5-dikén, azaz egy hó és hét nappal ezen figyelemre méltó esemény előtt.
Ez azonban még nem volt az utolsó rendelet, de a későbbiekről, azt hiszszük, nem kell emlitést tennünk, mint oly dolgokról, melyek történetünk keretén kivül esnek. Csak egyre, az 1632. évi, febr. 13-dikira hivatkozunk még, melyben a nagy méltóságu ferrarai herczeg, már másodizben kormányzó, tudtunkra adja, miszerint a legnagyobb büntények azon gonosztevőktől származnak, kiket „bravók”-nak hinak. Ez elég, hogy bizonyosak legyünk arról, miszerint azon korban, melyről szólunk, a bravók mindenütt léteztek.
Hogy a fenebb leirt két egyén azért állt ott, miszerint valakire várjon, világos volt; s mi legkellemetlenebb volt don Abbondiora nézve, hogy bizonyos jelekből észre kellett vennie, miszerint a várt egyén senki más, mint ő maga. Mert amint őt megpillantották, feléje fordultak, s fejüket oly mozdulattal emelték fel, melyből kitünt, hogy mindkettő egyszerre mondta: ez ő, s mindkettő feléje közeledett. Don Abbondio nyitott breviáriumát mindig maga előtt tartotta, mintha olvasna, pedig alattomban felemelt tekintetével folyvást amazok mozdulatait kémlelte, s látva, hogy azok épen feléje tartanak ezer gondolat lepte meg. Gyorsan átgondolta, vajjon a bravok közt és közte van-e jobbra, vagy balra valamely mellékut; s csakhamar emlékezett, hogy nincs. Megvizsgálta sebtében emlékezetének redőit, vajjon nem vétett-e valamely hatalmas egyén ellen; de lelkiismeretének vigasztaló bizonysága még ezen zavarban is megnyugtatta némileg; a bravók azonban élesen ránézve közeledtek feléje. Bal kezének mutatóujját, s keze fejének egy részét nyaköve alá tette, mintha azt meg akarná igazitani, s két ujját nyaka körül csusztatva hátra felé forditotta fejét, s szemének sarkával tekintgetett, merre tudott, hogy nem jő-e valaki; de kit sem látott. A falakra, s a mezőségre is vetett egy-egy pillantást, de sehol senkit sem pillanthatott meg; egy másik szerényebb tekintete az előtte vonuló utra esett, de itt is: senki, kivéve a bravókat. Mit tegyen? Visszafordulni, nem volt idő; megszaladni, annyit tenne, mint mondani: fussatok utánam, vagy még roszabbat. Nem menekülhetvén a veszedelem elől, szembe ment vele, mert ama bizonytalanság pillanatai oly sulyosak voltak rá nézve, hogy csak kivánhatta, miszerint megröviditse azokat. Meggyorsitotta tehát lépteit, nagyhangon reczitálta a zsoltár valamelyik versét, arczára annyi nyugalmat és derültséget erőszakolt, mennyi kitellett tőle, s minden erőfeszitést megtett egy mosoly előkészitésére; s midőn a két derék férfiu elé ért, magában mondta: itt vagyunk, s megállt. - „Lelkész ur”, mondá az egyik mereven ennek arczába tekintve.
- Mit parancsol? felelt rögtön don Abbondio feltekintve könyvéből, mely kitárva maradt kezében, mint valamely olvasózsámolyon.
- Önnek szándokában van, folytatá az fenyegető és haragos mozdulattal, mint ki alattvalóját valamely csinyen kapja, - önnek szándokában van holnap összeadni Tramaglino Lőrinczet és Mondella Luciát!
- Azaz... válaszolt reszkető hangon don Abbondio: „azaz.” Önök uraim világismerő emberek, s igen jól tudják miként mennek végbe az ily dolgok. A szegény lelkész mitsem tud bele, maguk keverik a maguk rántását, s aztán... s aztán, hozzánk jönnek, mintha a beváltó padhoz mennének, s mi... mi végre is a közönség szolgái vagyunk. -
- Jó - mondá a bravó don Abbondio füléhez hajolva, s ünnepélyes, parancsoló hangon - ennek a házasságnak nem szabad megtörténnie sem holnap, sem egyébkor.
- De uraim - viszonzá don Abbondio barátságos és udvarias hangon, mint ki valamely türelmetlent akar meggyőzni. De uraim, méltóztassanak helyzetembe képzelni magukat. Ha az ügy tőlem függne... jól tudják, hogy rám nézve mi haszonnal sem jár...!
- Jó jó - szakitá félben a bravó - ha a dologról netán beszélni merne, pórul járhatna. Mit sem tudunk, mit sem akarunk tudni többet. Valaki közeledik... ön ért bennünket.
- De az urak nagyon igazságosak, józan okokra hallgatnak... -
- De - szakitá félbe ez uttal a második bajtárs, ki ezideig mitsem szólt - de a házasság nem fog megköttetni, vagy... itt egy tisztességes káromkodás... vagy a ki megköti, nem fogja megbánni, mivel nem lesz rá ideje, és... itt másik káromkodás.
- Csend, csend - kezdé ujra az első szónok - a lelkész ur oly férfiu, ki ismeri a világ folyását, s mi becsületes emberek vagyunk, kik nem akarunk neki bajt okozni, azért gondolja meg. Lelkész ur, don Rodrigo a mi urunk és parancsolónk kegyesen üdvözli önt.
Ezen név olyan volt don Abbondio lelkében, mint éji zivatarban a villám, mely pillanatra és zavarosan megvilágitja a tárgyakat, s csak öregbiti a rémületet. Mintegy ösztönszerüleg meghajtotta magát, s mondá: Ha önök segitenének...
- Ó, segiteni önnek, ki latinul is tud! szakitá félben még egyszer a bravó, oly nevetéssel, mely a szemtelenség és vadság vegyületéből állott. - Az az ön dolga. Mindenek felett pedig, nehogy kiszalaszszon egy szót is ezen tudósitás felől, melyet az ön javára adtunk; egyébként... ehm... ez ugyanannyi lenne, mint megkötni ama házasságot. Most mit kiván hogy mondjunk az ön nevében a nagyméltóságu don Rodrigo urnak?
- Tiszteletemet...
- Fejezze ki jobban magát!
- Hajlandó... hajlandó vagyok mindig az engedelmességre. S ezen szavakat kimondva maga sem tudta, vajjon igéretet tett, vagy udvariasságot mondott-e. A bravók komolyra vették, vagy legalább mutatták, hogy komolyra veszik szavait.
- Igen helyes; jó éjt uram - mondá a bravók egyike, s távozni készült társával. Don Abbondio, ki pár pillanattal előbb egyik szemét adta volna oda, ha lerázhatja vala őket nyakáról, most meg akarta nyujtani a társalgást és az alkudozásokat. - Uraim,... mondá, mindkét kezével becsapva könyvét; ezek azonban többé nem hallgattak rá; hanem távoztak azon uton, melyen ő jött, oly dalt trillázva, melyet nem akarok ide átirni. A szegény don Abbondio egy pillanatig szájtátva állott, mint elbüvölt, majd a két gyalogut egyikének indult, mely házához vezetett. Lábait ugy vonszolta maga után, mintha görcsök bántották volna. Hogy minő lélekállapotban volt, az olvasó könnyen el fogja találni, mihelyt don Abbondio kedélyállapotával, s azon kor viszonyaival meg fog ismerkedni, melyekben don Abbondio élt.
Don Abbondio - az olvasó erről már meggyőződhetett - nem született oroszlánszivvel. De már kora ifjuságától belátta, hogy azon korban a karmokkal és agyarakkal nem biró állat, mely azonban semmi kedvet sem érez magában arra, hogy elnyelessék, igen szorult helyzetben van. A törvény nem védette semmiképen sem a békés, nyugalmas embert, s kinek nem volt egyéb módja a törvénynél, hogy másban félelmet keltsen fel. Nem azért, mintha nem voltak volna törvények és büntetések a magán sérelmek ellen; sőt ellenkezőleg. A törvények özönvize áradt; a bünök elszámittattak, s osztályoztattak; a büntetések esztelenül tulzattak, s a biró önkénye szerint nagyobbithatók voltak; a büntető eljárás csak azon törekedett, hogy a biró minél kevesbbé legyen akadályozva a kárhoztató itélet kimondásában; azon idézetek, melyeket fenebb közöltünk a bravok ellen közzétett kiáltványokból, idevonatkozólag kis, de hű példa gyanánt szolgálhatnak. De nem kevesbbé, vagy épen ez oknál fogva az ismételten kibocsátott és sulyositott rendeletek semmi egyebet nem eredményeztek, minthogy bebizonyitsák e kibocsátványok hasztalanságát, vagy ha létrehoztak is valamely nem közvetlen eredményt, ez főleg abból állott, hogy a békés és védtelen polgárok által viselt bántalmazások csak szaporodtak, valamint a bántalmazók erőszakoskodása és ravaszsága öregbedett. A büntetlenség szervezve volt, s oly gyökerekkel birt, melyeket a kiáltványok nem érinthettek, annál kevesbbé szakithattak ki. Ezek voltak: a szent menedékhelyek, némely osztályoknak a törvény által részint elismert, részint hallgatagon türt vagy eredménytelen tiltakozással ostromolt kiváltságai, melyeket azon osztályok valójában mégis fentartottak az érdek munkásságával és a becsvágy féltékenységével. Ezen fenyegetett és kigunyolt, de a kiáltványok által meg nem szüntetett büntetlenségnek tehát természetesen, az önfentartás ösztönéből, uj erőt, s uj találékonyságot kellett meritenie. S valójában ugy is történt; az erőszakoskodók ellen intézett kiáltványok megjelenése után ezek hatalmukból uj és alkalmas eszközöket kovácsoltak, hogy büntetlenül folytathassák azon tények elkövetését, melyeket a kiáltványok eltiltottak. S igy csakugyan kényük-kedvük szerint elfoghatták, bántalmazhatták a jóhiszemü embert, kinek sem önvédelmére ereje, sem pártfogása nem volt; mert hogy azokat, kik valamely bünt megelőzni s büntetni akartak, hatalmukban tartsák, az egyes polgárok minden lépését a törvény mindenféle végrehajtójának önkényes itélete alá helyezték.
Aki pedig, mielőtt gaztettét elkövette, megtette a kellő intézkedéseket, hogy valamely kolostorba, vagy palotába menekülhessen, hova soha semmiféle kutató sem merte lábát tenni; aki minden egyéb védelmi-eszköz nélkül, pusztán csak szolgai egyenruhát vett fel, hogy e miatt egyes hatalmas családok hiusága és érdeke legyen kénytelen védelmére kelni, ez a cselekedeteiért való felelősségtől teljesen ment volt, s mulathatott a nyilvános kiáltványok által okozott zajon. Azok közül, kikre ezek végrehajtása volt bizva, részben születésüknél, részben pedig védelmi viszonyuknál fogva tartoztak a kiváltságolt osztályokhoz. Ezek, mint amazok nevelés, haszonlesés, szokás és utánzás miatt szigoruan ragaszkodtak a már elfogadott alapelvekhez, s felettébb óvakodtak, ne hogy ezen alapelveket az utczák sarkain függő egy darab papir miatt megsértsék. Ha aztán azon emberek, kik a közvetlen végrehajtást magukra vállalták, vállalkozók voltak volna is mint hősök, engedelmesek, mint szerzetesek, s önfeláldozók mint vértanuk, természetes, hogy mire sem mehettek, számra nézve gyengébbek levén azoknál, kiket le kellett győzniök, s nagy valószinüség forogván fen az iránt, hogy ép azok által fognak feláldoztatni, kik, hogy ugy szóljunk, elméletben az eljárást parancsolták nekik. Azonban ezek közönségesen koruk legnyomorultabb és legelvetemültebb emberei voltak; foglalkozásuk még azok által is gyalázatosnak tartatott, kik félhettek tőlök, s czimök már magában véve gunynév volt. Természetes volt tehát, hogy ezek a helyett, hogy életüket, valamely kétségbeesett vállalatnál koczkáztassák, eladták tétlenségöket, vagy befolyásukat a hatalomnál, s átkos tekintélyüket és hatalmukat, melylyel szintén birtak, csak azon esetben használták fel, midőn nem volt veszély, azaz a védtelen és békés emberek bántalmazása és elnyomulására.
Az, ki sérteni akar, vagy attól fél, hogy minden pillanatban megsértetik, természetesen társakat és szövetségeseket keres. Igy történt, hogy ép ez időben az emberek társulási törekvése a kifejlődés legmagasabb fokát érte el, osztályokat alakitottak, a melyekbe tartozók a maguk osztályát, hatalomra nézve, a másik fölé akartak emelni. A klerus törekedett fentartani és kiterjeszteni sérthetlenségét, a nemesség kiváltságait s a katonaság kivételességét. A kereskedők és mesteremberek czéheket és testvéresüléseket, a jogtudósok ligát, az orvosok pedig testületet alakitottak. Ezen kis olygarchák mindegyikének meg volt saját ereje, minden tagnak megvolt azon elégtétele, hogy hatalma és ügyességének arányában magának tulajdonithatta sokak egyesitett erejét. A becsületesebbek ezt csak saját védelmükre forditották; a ravaszok és gonosztevők ellenben oly tervek kivitelére használták fel azt, melyekre saját erejük nem volt elégséges, s hogy biztositsák maguknak a büntetlenséget. A különböző ligák hatalma azonban korántsem volt egyenlő. Főleg a vidéken a gazdag és zsarnokságra törekvő földes ur, ki egy csomó bravóval, s azon parasztokkal vette magát körül, kik családi hagyomány, érdek, vagy erőszak miatt megszokták magukat uruk alattvalói és harczosai gyanánt tekinteni, oly hatalmat gyakorolt, melynek ott egyik liga frakcziója fenn volt volna képes ellenállani.
Abbondiónk tehát, ki sem nemes születésü, sem gazdag, sem bátor nem volt, még midőn férfi korát el sem érte, ugy vette észre, hogy ő a társadalomban olyan, mint a cserépedény a vasedények társaságában. Azért tehát örömmel engedelmeskedett szülőinek, kik őt a papi pályára szánták. Igazat szólva nem igen sokat gondolkodott az általa elfoglalt állás nehéz kötelmeiről. Lehetővé tenni saját számára, hogy bizonyos kényelemmel élhessen, s egy tisztelt és hatalmas osztály tagjává lehetne, ez a két ok több, mint elégséges volt arra nézve, hogy miként válaszszon.
De valamely osztály csak bizonyos pontig védelmezi és biztositja a hozzátartozó egyéneket; senkit sem ment fel az alól, hogy külön rendszert kövessen. Don Abbondio folytonosan saját nyugalma feletti gondolatokkal levén elfoglalva, nem törődött azon magasabb vágyakkal, miszerint sokat szerezzen, s kevessé meggazdagodjék. Rendszere főleg abból állott, hogy kikerüljön minden viszálykodást, s ha nem kerülhette ki szerényen visszavonuljon. A körüle dühöngő harczok közepett fegyvertelen semlegességét törekedett megőrizni, voltak légyen ezen harczok olyanok, melyek a papság és a világi hatalom közt azon időben gyakoriak voltak, vagy a hivatalnokok és nemesség, a nemesség és a felsőbbségek közt, a bravok és katonák, vagy végre két paraszt közt egy szó által támadt, s ököllel és késsel intéztetett el. Ha szükségképen két czivódó fél közt kellett állnia, ugy mindig az erősebbel tartott, s iparkodott a másik fél által megfoghatóvá tenni, hogy egyátalán nem szabad akaratából ellensége; mintha ekként szólt volna hozzá: Hát miért nem vagy te az erősebbik; most oldalad mellett állnék. - A zsarnokoktól távol tartotta magát; változó szeszélyeik sértéseit nem látszott észrevenni, s a rajta szántszándékkal elkövetett sérelmeket alázatosan eltürte, s hajlongások és kedveskedő tisztelet által még az utjába akadt veszekedők és gorombáskodók ajkaira is mosolyt kényszeritett: s igy történt, hogy e szegény ember életének hajója minden vihar nélkül vitorlázott tul a hatvanon.
De azért őt a természet nem teremtette epe nélkül. Türelmének folytonos gyakorlása, azon körülmény, hogy oly sokszor kellett másoknak igazat adni, a titokban lenyelt sok keserü lapdacs annyira összegyüjtötték epéjét, hogy ha néha-néha nem tört volna ki, egészsége vallotta volna kárát. De mivel végre is voltak a világon emberek, s pedig az ő közvetlen közelében, kikről tudta, hogy nem képesek roszat tenni, igy ő is kiönthette néha hosszan elnyomott haragját. Szigoru birálója volt azon embereknek, kik nem akként szabályozták cselekedeteiket mint ő; de csak akkor, ha birálata nem járt veszélylyel. Abban, ki valamely hatalmas ellenében vitatván igazát elbukott, don Abbondio mindig talált valami hibát, mi egyébiránt nem volt nehéz, mivel az igazság és igazságtalanság nincsen egymástól oly világos vonallal elkülönitve, hogy valaki csak az egyik vagy másik birtokában lehessen. Mindenek felett pedig azon sorsosai ellen szónokolt, kik saját kárukra, a gyenge elnyomottakat védelmezték a hatalmas elnyomók ellenében. Ezt kész baj szerzésnek nevezte, s komolyan állitotta, hogy a világi dolgokba való avatkozás a papi hivatal méltóságán ejt csorbát. Ezek ellen is azonban csak négy szem közt, vagy a legszükebb körben szónokolt, s pedig annál nagyobb hévvel, minél inkább voltak ezek ismeretesek arról, hogy nem szoktak boszankodni a személyükre vonatkozó sértések miatt. Igen kedvelt jelszava volt neki, melylyel az ily tárgyu vitákat be szokta fejezni, hogy becsületes embernek, ki ügyel magára, s igaz uton jár, mi baja sem történik.
Most képzelje huszonöt olvasóm minő benyomást kellett tennie az elbeszélt eseménynek a szegény don Abbondióra. A két bravo arcza, szavai, s a fenyegetőzéssel tréfálni nem szokott ur üzenete által benne támasztott félelem; nyugalmas életrendszere, mely neki oly sok évi tanyulmányozásba és türelemgyakorlatba került, s mely most egy pillanat alatt tönkre ment; a veszélyes ut, melyen nem tudta miként hatoljon keresztül: mindezen dolgokra való emlékezés viharosan forrongott don Abbondio fejében. - Ha Renzon egy csinos „nem”-mel tul lehetne adni; de hát ha okokat követel? S akkor, az ég szerelmére, mit felelek neki? És - és - és neki is van esze; valódi bárány, ha nem bántják; de ha ellent mond valaki neki - - huh! És aztán bele bolondult abba a Luciába, szerelmes, mint egy - - -. Fiatal gyerkőczök, nem tudva mit csinálnak, szerelmesek lesznek, házasodni akarnak, s mással nem törődnek, fütyölnek a gondoknak, melyeket egy szegény embernek okoznak. Ó, én szerencsétlen! Lássa már az ember, annak a két furcsa alaknak épen az én utamba kellett állnia, s velem kellett összetüznie! Mi közöm nekem a dologhoz? Talán én akarok nősülni? Miért nem mentek inkább beszélni - - - Ó, mily nagy szerencsétlenségem nekem, hogy gondolataim mindig csak az alkalom után támadnak! Ha megkisértettem volna rábeszélni őket, miszerint vigyék üzenetüket - -. Itt azonban észrevette, hogy afeletti bánkodása, miszerint nem tanácsolt és segitett elő egy rosz tettet, semmikép sem viseli magán az igazság jellegét, azért megszakitotta eszmemenetét, s haragjának egész hevével nyugalmának tönkretevője ellen fordult. Don Rodrigót csak látásból és hiréből ismerte, s nem is volt vele egyéb köze soha, minthogy ha néhányszor az életben találkozott vele mellét állával, s a földet kalapjával érintette. Több alkalommal kellett védenie ezen ur jó hirnevét azok ellenében, kik halk hangon, tekintetüket égfelé emelve átkozták, bizonyos tettei miatt, don Rodrigot, s legalább száz esetben váltig erősitette, hogy don Rodrigo tiszteletére méltó lovag. E pillanatban azonban - természetesen magában - mindazon czimekkel ellátta őt, minőket még másoktól sem hallott, anélkül, hogy csak egyszer is megszakitotta volna szidalmait egy „ohó!”-val.
Ily gondolatok közt érkezett szobájának ajtaja elé; nagy gyorsan a zárba tette a kezében tartott kulcsot, kinyitotta, belépett, a zárt ismét gondosan ráforditotta, s meghitt társaság után vágyódva azonnal igy kiáltott: „Perpetua! Perpetua!”, s gyorsan azon szoba felé tartott, hol Perpetuánk, ki vacsorához asztalt teritett, lennie kellett. Mint mindenki elgondolhatja, Perpetua házgondviselőnő volt, ragaszkodó és hű cseléd, ki a körülményekhez képest parancsolni és engedelmeskedni tudott, urának mogorvaságait és szeszélyeit annak idején elviselte, de egyszersmind képes volt, rábirni urát, hogy ez viszont az ő szeszélyeinek legyen türelmes viselője; ez utóbbiak azonban napról napra szaporodtak, mióta t. i. a tisztes hölgy a zsinatilag kikötött negyven évet tulhaladta; pártában maradt, mivel mint ő állitá, minden kérőt elutasitott, vagy mivel - ezt már barátnői mondják - sohasem akadt oly bolondra, ki kezét akarta volna elnyerni.
- Jövök, válaszolt Perpetua, az asztalon szokott helyére tevén a don Abbondio kedvencz borával megtöltött palaczkot, s lassan megindult; de még nem ért a szoba küszöbéig, midőn don Abbondio oly rohamos léptekkel, oly aggódó tekintettel, kikelt arczczal lépett be, hogy nem volt szükség Perpetua gyakorlott szemeire, miszerint ez első pillantásra felismerje, hogy urával valami rendkivüli történt.
- Kegyelmes isten! mi történt önnel, uram?
- Semmi, semmi! válaszolt don Abbondio, s nagyokat sóhajtva karos székébe hanyatlott.
- Hogyan, semmi! S ezt velem akarja elhitetni? Ily rutul bánik velem? Valami rendkivüli dolog történt.
- Ó, az ég szerelmére! Midőn azt mondom semmi, vagy csakugyan mi sem történt velem, vagy olyan, mit nem mondhatok meg.
- Hogyan, nem mondhatja meg, még nekem sem? De ki fog az ön javával törődni? Ki fog önnek tanácsot adni?...
- Jaj nekem! hallgass, ne okozz uj bajt; inkább adj egy pohár bort.
- S ön azt állitja, hogy mi baja sincsen! mondá Perpetua, mi közben egy pohárba bort töltött, s azt kezében tartotta, mintha csak az iránta tanusitandó, várva várt bizalom jutalma gyanánt volna hajlandó azt átadni.
- Add ide, add ide, kiáltott don Abbondio, s kissé reszkedő kezével elvette a poharat, melyet oly sebtében üritett ki, mintha orvosszer volt volna.
- Azt akarja tehát, hogy itt is ott is kérdezősködni legyek kénytelen, hogy mi történt az én urammal? mond Perpetua, s kezeit csipőre téve, könyökeit előre tolta, s élesen don Abbondio szeme közé tekintett, mintha a titkot ennek szemeiből akarta volna kicsalni.
- Az isten szerelmére, ne susogj, s ne üss zajt, mivel éle... életem forog koczkán!
- Élete!
- Életem!
- Ön igen jól tudja, hogy ha őszintén, bizalmasan mondott valamit, soha...
- Az ám, p. u. mikor...
Perpetua belátta, hogy rosz helyre tapintott; miért is azonnal megváltoztatta hangját. Uram - mondá megindult, s meginditásra számitott hangon - mindig hű és ragaszkodó voltam önhöz, s ha most szeretném tudni titkát, ez azon szükségérzet miatt történik, hogy segitsek, hogy jó tanácsot adjak, hogy könnyitsek kedélyén...
Bizonyos, hogy don Abbondio tán ép oly vágyot érzett lerakni fájdalmas titkának terhét, mint Perpetua, hogy megismerje azt; azért miután mindig gyengébben verte vissza ennek uj és sarkaló támadásait, s miután megeskette, hogy nem fogja titkát kifecsegni, végre, bár sok megszakitással és számtalan jajveszékléssel, mégis csak elbeszélte szerencsétlen esetét. Midőn a megbizó szörnyü nevének kimondására került a sor, Perpetuának uj és még ünnepélyesebb esküt kellett tennie, s don Abbondio ezen név kimondása után visszahanyatlott székének támlányára, s kezét kérőleg és egyszersmind parancsolólag felemelve igy kiáltott: Az isten szerelmére!
- Az isten szerelmére! kiáltott fel Perpetua. - Ó, mily gaz, ó, mily gonosztevő, ó mily istenfélelem nélküli ember!
- Hallgatsz? vagy teljesen tönkre akarsz juttatni?
- Hisz egyedül vagyunk. De mit fog cselekedni, szegény uram?
- No lám - mond don Abbondio kissé boszus hangon - no lám, mily jó tanácsot ad nekem! Ő kérdi, hogy mit fogok cselekedni! Ép, mintha ő került volna kelepczébe, s én vállaltam volna magamra kiszabaditását.
- De hisz én szivesen bocsátanám rendelkezésére szerény véleményemet; de aztán...
- De aztán, halljuk.
- Az én véleményem az volna, hogy, mivel mindenki mondja, miszerint érsekünk szent ember, kinek szive helyén van, s ki senkitől sem fél, még örömöt szerzünk neki, ha alkalmat adunk, hogy egy lelkészt védjen meg a hatalmasok ellenében; a mondó lennék tehát, hogy irjon neki szép levelet, beszélje el neki a dolgot, hogy valamiképen...
- Hallgatsz? hallgatsz? Ily tanácsot adni egy ily szegény embernek! Ha oldalbordám alá - isten ójjon - egy golyó furódik, azt hiszed, az érsek ki fogja venni?
- Ej, a golyókkal nem dobálóznak oly könnyen, mint a sült gesztenyével; s átkozott dolog lenne, ha ezek a kutyák mindannyiszor harapnának, amidőn ugatnak. Mindig azt tapasztaltam, hogy aki sokat tud vicsoritani, tekintélyt szerez magának, s ép azért, mivel ön sohasem mutatja ki a fogafehérét, oda jutottunk, hogy mindenki szabadon ránk jár...
- Hallgatsz?
- Azonnal hallgatok; de mégis bizonyos, hogy ha a világ észreveszi, miszerint valaki minden összeütközés elől menekülni kész...
- Hallgatsz? Ép most van ideje az ily ostoba beszédeknek!
- Jól van jól! az éjjel majd gondolkozhatik a teendők felől; de azért ne rontsa magát, s ne ássa alá egészségét; egyék egy harapást.
- Gondolkozom hát - dünyögte don Abbondio - bizonyára gondolkozni fogok, van okom a gondolkodásra. - S fölkelve folytatta: Nem kell semmi, semmi; más gondom van; annyit én is tudok, hogy nekem kell felette gondolkodnom. De ennek épen rajtam kellett megesni!
- Legalább még egy poharacskával igyék - mond Perpetua, felszolgálva don Abbondionak. - Igen jól tudja, hogy ez helyre szokta hozni gyomrát.
- Ej egyébre van most szükségem, egyébre.
Don Abbondio ezt mondva fogta a lámpát, s ezen és más hasonló szavakat dünyögve: „hitvány kicsiség! egy oly derék férfiunak, mint én! mi történik holnap?”, háló szobájába ment. Ennek küszöbén egy pillanatra megállt, s Perpetua felé fordulva, lassan és ünnepélyesen igy szólt: „Az isten szerelmére!”... E szavak után eltünt.

II. Fejezet.
Beszélik, hogy Condé herczeg mélyen aludt a rocroi-i napot megelőző éjjel; de, először is nagyon el volt fáradva; másodszor minden szükséges intézkedést megtett, s megállapitotta a másnap reggeli teendőket. Don Abbondio ellenben mitsem tudott egyebet, minthogy másnap csatája leend; az éj nagy részét tehát aggodalmas fontolódásokkal töltötte. Mitsem adni az üzenetekre, a fenyegetésekre, s teljesiteni az esketést, ez oly merész kombináczió volt, hogy még meggondolása tárgyává sem igen merte tenni. Renzora bizni a titkot, s valami módot keresni... isten ójjon! Ne hogy egy szót kibocsásson ajkán, különben... „ehm!”, mondá az egyik bravó, s ezen végzetes „ehm!” visszhangját hallván felkelni emlékezetében, don Abbondio nemcsak nem gondolt arra, hogy a bravok által eléje szabott törvényt megszegje, hanem még azt is megbánta, hogy Perpetuának fecsegett. Menekülni? Hova? S aztán! Mennyi zavar, mennyi megfontolásra méltó dolog! A szerencsétlen lelkész minden fel-felmerült terv elejtése után egyet fordult ágyában. Mindenesetre az volt rá nézve legjobb, vagy legalább a legkevesbbé rosz, ha időt nyerhet, s ha Renzot minél tovább orránál fogva vezetheti. Eszébe jutott, hogy még csak pár nap választja el az ugynevezett tiltott időtől, s ha - ugymond - ezen pár napon át halogathatom az esküvőt, két hónap gondolkozási időt nyerek, s két hónap alatt nagy dolgok történhetnek. - Elméjében ürügyöket gyártott, s habár gyengéknek találta is azokat, vigasztalta magát, hogy tekintélye meg fogja adni azoknak a kellő sulyt, s hogy kipróbált tapasztalatai előnyt fognak szerezni neki egy tudatlan ifju felett.
- Meglátjuk - mondá. Ő kedvesére, de én bőrömre gondolok; aki nagyobb mérvben van tehát érdekelve, az mindenesetre én vagyok. Ekként valahára egy határozatban megállapodva, lehunyta szemeit. De minő álom! minő álmok! Bravok, don Rodrigo, Renzo, gyalogutak, sziklák, futás, üldözések, kiáltozás stb. zavarták álmait.
Valamely szerencsétlenség után, és szorult helyzetben az ébredés első pillanatai igen leverőek. Az uj életre alig ébredt öntudat azonnal a megelőző nyugalmas élet emlékeit idézi fel; de a dolgok uj állásának gondolata csakhamar, mint nyomasztó köd, nehezkedik rája, s ezen pillanatnyi összehasonlitás csak öregbiti a levertséget. Don Abbondio fájdalmasan megizlelvén ezen pillanatot, gyorsan áttekintette az éj folytában megállapitott terveit, azokat biztos alapra fektette, jobban rendezte, felkelt, s Renzot aggodalom közt és türelmetlenül várta.
Lorenzo (Lőrincz), vagy mint közönségesen nevezni szokták, Renzo, nem váratott soká magára. Alighogy elérkezettnek hitte azon időt, midőn a lelkésznél illetlenség nélkül megjelenhetett, egy husz éves fiatal ember vidor türelmetlenséggel sietett ennek háza felé. Renzo kora ifjuságától fogva árva volt, s a selyemszövő mesterséget tanulta, mely családjának örökös mestersége volt. Hajdan igen jövedelmező, most már hanyatló félben levő, de még mindig olyan mesterség, mely ügyes üzőjének még elég tisztességes megélhetési módot biztositott. E munka azonban napról-napra hanyatlott; de a munkásoknak a szomszéd tartományokba való folytontartó igéretek, előjogok és gazdag bér által előidézett kivándorlása lehetővé tette, hogy akik honn maradtak, elég bőven kaptak munkát és kenyeret. Renzonak ezen kivül kis mezei birtoka is volt, melyet mások által müveltetett, vagy midőn a selyemfonás szünetelt, maga müvelte azt, s igy őt állásához képest jó módunak lehetett mondani. Habár az idei év roszabb volt a tavalyinál, s máris némi drágulás volt észrevehető, Renzo azért eléggé el volt látva minden szükséges dologgal, midőn Luciára veté szemét, s nem volt oka szükségtől tartania. Ünnepi köntösben, fején különféle szinü tollakkal ékitett kalappal jelent meg don Abbondio előtt; nadrágja zsebéből egy tőr szép diszitésü markolata látszott ki. Arczán ünnepélyesség, de egyszersmind a merészség bizonyos kifejezése ült. A fiatal ember vidor s biztos magatartásával ritka ellentétet képezett don Abbondio bizonytalan és titokteljes fogadásához.
- A lelkész ur valamit fejébe vett - mondá Renzo magában, majd aztán fenhangon: Azért jöttem, hogy megtudjam a lelkész urtól, hány órára jelenjünk meg a templomban?
- Melyik napot érti?
- Hogyan, melyik napot? Nem emlékszik, hogy a mai nap tüzetett ki?
- A mai nap? válaszolt don Abbondio, mintha ekkor hallott volna először a dolog felől. - Ma, ma! Legyen türelemmel! ma lehetetlen.
- Ma lehetetlen? Mi történt?
- Először is, roszul vagyok, mint láthatja.
- Sajnálom; de amit végeznie kell, oly rövid ideig tart és oly kevés fáradságot vesz igénybe...
- S aztán, aztán - - -
- S aztán, mit aztán?
- Aztán a dolog bonyolult.
- Bonyolult? Minő bonyolulat fordulhat itt elő?
- Az én helyzetemben kellene lennie, hogy megtudja, minő akadályok támadhatnak e téren, s mennyi mindenfélét kell tekintetbe vennünk. Nagyon lágy szivü ember vagyok; egyébbel sem gondolok, minthogy az akadályokat elháritsam, mindent más kedvére tegyek, s e mellett elmulasztom saját kötelességemet; s aztán vádakat támasztanak ellenem, vagy még roszabbat.
- De az ég szent nevére kérem ne kinozzon, mondja ki miben áll a dolog.
- Tudja mennyi százféle formaság szükséges a házasság szabályos megkötésére?
- Bizonyára kell valamit tudnom felőle - mond Renzo kissé boszankodva - mivel néhány nap óta eleget törtem rajta fejemet. Tán valami szükséges intézkedés elmaradt? Nem történt meg minden, minek meg kellett volna történnie?
- Minden, minden, ön szerint; de legyen türelemmel. Oly bolond azonban nem vagyok, hogy elmulaszszam kötelességemet azért, hogy másoknak kellemetlenséget ne okozzak. De most elég; tudom, mit mondok. Mi szegény lelkészek az üllő és kalapács közt vagyunk. Ön türelmetlen; sajnálom önt szegény ifju. A felsőbbség azonban - - elég; nem lehet mindent megmondani. S mi vagyunk, kik legroszabbul járunk.
- De fejtse meg kérem, minő azon uj formaság, melynek, mint mondja, eleget kell tenni; s azonnal meg lesz.
- Tudja, melyek a bontó akadályok?
- Mi közöm nekem a bontó akadályokhoz?
- „Error, conditio, votum, cognatio, crimen, Cultus disparitas, vis, ordo, ligamen, honestas, si vis affinis...” kezdé don Abbondio, az akadályokat ujjain számitva fel.
- Ön tréfál velem - szakitá félbe az ifju. - Mit miveljek az ön „latinorum”-ával?
- Ha tehát nem tudja, legyen türelemmel, s bizza magát azokra, kik tudják.
- Nos tehát?
- Csitt, kedves Renzo, ne gerjedjen haragra. Én kész vagyok mindent elkövetni, mi tőlem függ. Én, én javát akarom, megelégedettnek szeretném látni. Ej, midőn meggondolom, mily jó dolga volt; minek volt hijával? Most egyszerre az a bogara támad, hogy megházasodjék...
- Minő beszéd ez, uram? tört ki Renzo a meglepetés és haragra gyuladás hangján.
- Csak mondani akarom, türelem, türelem, csak mondani akarom. Szeretném, ha megelégedettnek látnám.
- Röviden -
- Röviden, fiam, nem az én hibám; a törvényt nem én csináltam. Mielőtt valamely házasságot megkötünk, utána kell járnunk, ha nincsenek-e akadályok.
- De lelkemre, mondja már, minő uj akadály jött közbe?
- Türelem, türelem. Az ily dolgokat nem lehet csak ugy egy álló helyben eligazitani; ezen utánjárásnak azonban meg kell történni. A szöveg igen világos és érthető: Antequam matrimonium denunciat...
- Mondtam már, hogy nincs szükségem latin mondatokra.
- De szükségesek, ha meg akarom magyarázni...
- Vajjon nem történt meg még ezen utánjárás?
- Nem egészen ugy, mint kötelességemben áll vala.
- Miért nem tette annak idején? Miért mondta, hogy már minden el van intézve? mire való e várakozás -
- Ime, szememre veti tulzott jóságomat. Siettettem mindent, hogy mielőbb szolgálatára lehessek; de - de most közbe jött - elég, én tudom.
- S mit akar, hogy cselekedjem?
- Hogy legyen türelme pár napig. Kedves fiam, pár nap nem örökké valóság. Türelem, türelem.
- Mennyi ideig?
- Jó uton vagyunk - gondolta don Abbondio, s fontos arczot vágva mondá: No, tizenöt nap alatt meglátom - törekedni fogok -
- Tizenöt nap alatt? Valóban ez különös! Minden akaratja szerint történt, maga tüzte ki a napot, a kitüzött nap elérkezik, s most azzal áll elő, hogy tizenöt napig várjak! - Tizenöt - kérdé ujra kis szünet után, emeltebb s ingerült hangon, miközben karjait kiterjeszté, s egyik öklével a levegőben hadonázott, s tudja az ég minő durvaságokat nem kapcsolt volna a tizenöt számhoz, ha don Abbondio meg nem szakitja, ki másik kezét megfogva félénk és szorgos barátsággal igy szólt hozzá:
- Csitt, csitt! Az istenért ne legyen izgatott. Meglátom, törekedni fogok, talán egy hét alatt -
- S mit mondjak Luciának?
- Hogy az én hibám volt oka.
- S mit fog mondani a világ?
- Mondja mindenkinek, hogy én hibáztam, nagy buzgalmam, nagyon jó szivem miatt. Minden hibát rám háritson. Beszélhetek jobban? Türelem egy hétig.
- S aztán nem lesz több akadály?
- Ha mondom -
- Jó, egy hétig türelemmel várok; de jegyezze meg jól, hogy egy hét mulva nem elégszem meg üres kifogásokkal. Egyébiránt üdvözlöm önt. - S ezt mondva távozott, miután a lelkész előtt, szokásánál kevesbbé hajtotta meg magát, s a lelkészre inkább jelentőség- mint tiszteletteljes tekintetet vetett.
Az utczára érve akaratja ellenére jegyese lakása felé tartott, s ut közben boszankodással gondolt a közte és a lelkész közt végbe ment párbeszédre; s hova tovább gondolkodott felőle, annál különösebbnek tünt fel az előtte. Nem sokára Perpetuát vette észre, ki előtte ment, s egy közeli kertbe lépett. Rá kiáltott, s mig az a kert ajtaját felnyitotta Renzo megkettőztette lépteit, elérte, megállitotta a bemenetnél, s beszédbe ereszkedett vele.
- Jó napot, Perpetua. Azt hittem, hogy ma vigan töltjük együtt az időt.
- De, amint az isten rendelte, kedves Renzo.
- Tegyen egy szivességet; az az áldott jó lelkész ur olyan okokkal tartott jól, melyeket nem vagyok képes megérteni; magyarázza meg jobban, hogy tulajdonképen, miért is nem akar ma összeadni bennünket a lelkész ur?
- Ó, ön azt hiszi, hogy én ismerem uram titkait?
- Mondtam, hogy titok rejlik alatta - gondolta Renzo, s hogy e titkot napfényre hozza, folytatta:
- Ej, Perpetua, legyünk barátok; mondja mit tud, segitsen egy szegényen.
- Rosz dolog, ha az ember szegénynek születik, kedves Renzo.
- Igaz, válaszolt Renzo, mindinkább megerősitve gyanujában, s az ostromlandó vár gyengéjét mindinkább meg akarva közeliteni, ismételte:
- Igaz; de hát azért a papoknak kell roszul bánni a szegényekkel?
- Lássa, Renzo, én mit sem mondhatok, mivel - - mit sem tudok; de arról biztosithatom, hogy az én uram nem akar igazságtalanságot elkövetni sem önön, sem máson; nem ő a hibás.
- De hát ki? kérdé Renzo észrevehető vigyázatlansággal, de vágyó szivvel, s füleit hegyezve.
- Ha mondom, hogy mit sem tudok. Uram védelmére szabad beszélnem; mivel fáj hallanom, hogy őt arról vádolják, miszerint másnak kellemetlenséget okoz. Szegény ur! Ha van hibája, ez csak tulságos jósága lehet. - Természetesen vannak a világon a gazok, zsarnokoskodók, s istentelen emberek -
- Zsarnokoskodók, gazemberek! gondolá Renzo; ezek nem a felebb valók.
- Ki vele - folytatá izgatottságát elrejtve - ki vele, mondja, ki az.
- Ó, ön azt akarja, hogy beszéljek; pedig én nem beszélhetek, mivel - - mit sem tudok; s midőn mit sem tudok, annyi, mintha megesküdtem volna. Kinpadra vonhatna, s még sem vehetne ki belőlem egy szót sem. Isten vele; faggatása elveszett idő mindkettőnkre nézve. - Ezt mondva belépett a kertbe, s az ajtót magára zárta. Renzo viszonozta üdvözlését, s hogy Perpetua észre ne vegye, merre indult, csendesen visszafordult, de midőn a jó asszony fülei horderejének körén kivül volt, meggyorsitotta lépteit; egy percz alatt don Abbondio ajtajánál volt; egyenesen azon terembe nyitott, hol don Abbondiot hagyta; ott találta, s bátor mozdulattal, s villámló szemekkel előtte termett.
- Ej, ej, minő ujság ez? mondá don Abbondio.
- Ki azon hatalmas ember, kérdé Renzo oly hangon, mely határozott választ követel, - ki ezen hatalmas, ki nem engedi, hogy Luciával összekeljek?
- Ki? ki? ki? hebegé meglepetve don Abbondio, s egy pillanat alatt felugrott székéből, s az ajtó felé rohant. De Renzo, ki ugy látszik várt ezen mozdulatra, résen állt; előbb ért az ajtóhoz, ráforditotta a kulcsot, s zsebébe tette.
- Ó, ó, végre valahára beszélni fog lelkész ur? Mindenki tudja, kivülem, miként áll ügyem. Lelkemre én is akarom tudni. Mi a neve azon egyénnek?
- Renzo, Renzo! az isten szerelmére, gondolja meg mit tesz; gondoljon lelkére.
- Azt gondolom, hogy azonnal e pillanatban tudni akarom. Ezt mondva, mintegy öntudatlanul tőrének markolatához nyult, mely kilátszott zsebéből.
- Kegyelem! kiáltott don Abbondio elhaló hangon.
- Tudni akarom.
- Ki mondta önnek?
- Semmi csürés-csavarás tovább. Beszéljen világosan és azonnal.
- Meg akar ölni?
- Azt akarom tudni, mihez jogom van.
- De ha beszélek elvesztem. Nem kell-e életem miatt aggódnom?
- Beszéljen tehát!
Ezen „tehát”-ot oly erélylyel mondta Renzo, s arcza oly fenyegető kifejezést nyert, hogy don Abbondio gondolni sem mert többé a hallgatás lehetőségére.
- Megigéri, esküszik, mondá, hogy senkinek sem fogja mondani, soha sem fogja kibeszélni -
- Igérem, hogy azonnal valami bolondot teszek, ha nem mondja meg rögtön az illető nevét.
Ezen uj felszólitásra don Abbondio oly arczot vágva, mintha a borbély fogója egyik fogát csavarta volna, ezen szót hebegve: don -
- Don - ismételte Renzo, mint ha a többit kihuzni akart volna segiteni. Meghajolva fülét majd egészen don Abbondio szájára illesztette, s ökleit összeszoritotta.
- Don Rodrigo! mondta ki gyorsan a megkinzott lelkész. E néhány szótagot rohamosan ejtette ki, a mássalhangzókat alig hangoztatta, részint zavara miatt, részint pedig, mivel még fennmaradt kevés figyelmét az őt fenyegető két veszély összehasonlitására forditotta, s ugy látszott, mintha a végzetteljes szót eltitkolni és eltüntetni akarta volna épen azon pillanatban, midőn kénytelen volt azt kimondani.
- Ó, a kutya! orditott fel Renzo. S hogyan tette? Mit mondott, hogy -
- Hogyan, ej, hogyan tette? válaszolt don Abbondio, mintegy méltatlankodó hangon, ki a nagy áldozat meghozása után hitelezőnek képzelte magát. - Hogyan tette? ej! - Szeretném, ha önnel történt volna, mint velem történt, ki mibe sem elegyedem; tudom, hogy nem maradt volna fejében annyi bogara. - S itt rémes szinekkel ecsetelte azon szörnyü találkozást, s mig beszélt mindinkább feltámadott haragja, mely eddig félelme alá volt rejtve, s egyszersmind észre vette, hogy Renzo váltakozva dühbe s zavarba jő, s lecsüggesztett fővel mozdulatlanul áll előtte; most tehát egyszerre vigabban folytatta:
- Szép dolgot mivelt! Szép szolgálatot tett nekem! Megrohanni egy becsületes embert, saját lelkészét! saját házában! szent helyen! Valóban pompás tettet követett el! Erőszakkal szakitani ki számból az én, az ön szerencsétlenségét, melyet eszélyből, az ön java miatt el akartam titkolni. S most, midőn tudja? Szeretném tudni mit csinálna -! Az ég szerelmére! Ne tréfáljon! Nem igazság, vagy igazságtalanságról, hanem erőszakról van szó! S midőn ma reggel jó tanácsot adtam, - ej, mindjárt dühbe jönni! Saját javamra és az ön javára cselekedtem, de most mit kell tenni? Nyissa ki legalább az ajtót; adja ide kulcsomat.
- Lehet, hogy hibáztam - mond Renzo don Abbondio iránt meglágyult hangon, melyből azonban kitünt a felfedezett ellenség ellen érzett düh - lehet, hogy hibáztam; de gondolja magát helyzetembe. -
Igy szólva kivette zsebéből a kulcsot, s ajtót nyitni indult. Don Abbondio utána ment, s mig az a kulcsot megforditotta a zárban, melléje állt, s komoly és aggodalmas arczot öltve, s három ujját az ég felé emelve igy szólt:
- Legalább esküdjék meg!
- Hibázhattam, s bocsásson meg - válaszolt Renzo, s indulni akart.
- Esküdjék meg! kiáltá don Abbondio, remegő kezével megragadva az ifju karját.
- Hibázhattam - ismétlé Renzo kiszabaditva magát kezei közül, s dühösen elsietett, igy vágva ketté a vitát, mely az irodalmi, vagy bölcsészeti viták mintájára századokon át eltarthatott volna, s pedig annál is inkább, mivel a vitatkozó felek nem tettek egyebet, mint saját érveiket ismételték.
- Perpetua, Perpetua! kiáltott don Abbondio, miután hiában törekedett visszahíni a neki iramodott Renzot. Perpetua nem felelt; don Abbondio nem tudta, vajjon ezen a világon van-e.
Megesett már don Abbondionál különb embereken is, hogy megszorult helyezetükben, bizonytalanság közepett legjobbnak tartották láz ürügye alatt ágyba feküdni. Ezen ürügyöt neki nem kellett keresni, mert ez maga jelentkezett. A mult nap félelme, a lefolyt éj aggodalmas virasztása, az előbbi pillanatban okozott ijedelem, a jövőtől való borzadás megtették hatásukat. Önmagából kikelve, szédülve hanyatlott karos székébe, minden csontját hideg borzalom futotta át, mit tehetett egyebet, minthogy sohajtozva nézte saját körmeit, s koronként „Perpetua! Perpetua!” kiáltásokat hallatott. Ez végre haza érkezett, hóna alatt egy roppant kelkáposztafejet tartva, s arczán a napi dolgok elfoglaltságának kifejezésével, mintha mi sem történt volna. Megkimélem az olvasót a panaszok, kedélyháborgások, vádak, védelmek, „csak te beszélhetted el,” „nem beszéltem” stb. leirásától. Elég az hozzá, hogy a lelkész megparancsolta Perpetuának, miszerint tegye rá az ajtóra a vasrekeszt, hogy azt semmi áron ki ne nyissa, s ha valaki kopogtatna, az ablakból válaszolja, miszerint a lelkész ur hideglázban fekszik. Erre lassu léptekkel felment a lépcsőn, s minden harmadik foknál igy szólt: „Megkaptam a magamét!”, s valóban ágyába dölt, hol elhagyjuk őt.
Renzo eközben rohamos léptekkel ment haza felé, anélkül, hogy elhatározta volna mit fog tenni; de a düh forrott benne, mely azt sugta neki, hogy valami rendkivüli és borzasztót kell tennie. Azok, kik mások türelmét kisziják, kik gaztetteket, vagy bármi módon másokon igazságtalanságot követnek el, nemcsak elkövetett vétkükért, hanem azon roszért is felelősek, melyet az általuk megsértettek keblében felkeltenek. Renzo békés, nyilt lelkü ifju volt, ellensége minden cselvetésnek; de e pillanatban szive csak gyilkosságért dobogott, elméje csak valamely árulás merénylet kigondolásával volt elfoglalva. Eleintén don Rodrigo házába akart rohanni, don Rodrigot torkon ragadni, és - de eszébe jutott, hogy don Rodrigo háza valóságos erőd, melyet bravók védenek belől, s őriznek kivül, s hogy csak don Rodrigo jól ismert barátai és szolgái mehetnek oda be anélkül, hogy tetőtől talpig meg ne vizsgálják őket; hogy egy szegény ismeretlen kézmüvest szigoru vizsgálat alá vennének, s mindenek felett, hogy - őt talán ott nagyon is jól ismerik. Erre elgondolta, hogy puskát fog, kerités mellé bujik, s ott vár, vár mindaddig, mig egyszer don Rodrigo egyedül megy arra, s ezen vad képzeletben annyira elmélyedt, hogy lépteket, don Rodrigo lépteit vélte hallhatni; felemelte fejét, felismerte a gonosztevőt, felkapta a puskát, czélzott, tüzelt, látta don Rodrigot lebukni, végsőt vonaglani, s ő még egy átkot dörögve el felette, a határfelé menekült. - S Lucia? - Alig hogy elhangzott ezen név a képzelete által teremtett zivatar közepett, tömegesen tértek vissza a jó gondolatok, melyekhez Renzo lelke inkább szokva volt. Vissza emlékezett szülei utolsó intelmeire, megemlékezett istenről, a szüz Máriáról, s a szentekről, eszébe jutott a büntelenség vigasztaló öntudata, mely annyiszor megvigasztalta őt; visszaidézte lelkébe azon iszonyt, melyet mindannyiszor érzett, valahányszor gyilkosságról hallott; remegve ébredt fel a vérengző álomból, s nem nyomhatott el magában bizonyos örömöt, hogy mindazon rémséges dolgokat csak képzelte. A Luciára való gondolata mennyi más gondolatot vont maga után! Annyi remény, annyi igéret, a gyönyör szineivel festett, s oly biztosnak tartott jövő, s a várva várt nap! S hogyan, minő szavakkal adja Luciának tudtára a történteket? S aztán, mit tegyen? Hogyan tegye sajátjává Luciát ama hatalmas vetélytárs akarata ellenére? Don Rodrigo aljas tettét nem sugalhatta egyéb, mint Lucia iránti vad szenvedélye. S Lucia? Hogy ő a legkisebb indokot, a legcsekélyebb feljogositást adta volna don Rodrigonak, ezen gondolat egy pillanatig sem állapodhatott meg Renzo lelkében. De talán Lucia értesült felőle? Támadhatott don Rodrigoban azon gyalázatos szenvedély anélkül, hogy Lucia azt észre vette volna? Vagy tán annyira ment már gaz szándékában, hogy Luciát valami módon csábitotta is? S Lucia erről egyetlen szót sem szólt, neki, jegyesének!
Ezen gondolatokba mélyedve ment el a falu közepén levő háza előtt, s Lucia lakására ment, mely kissé távolabb volt. E házacskát kőfal vette körül, s kis udvar választotta el az utczától. Renzo az udvarba lépett, s zavart, s folytonos zongásszerü zajt hallott, mely a felső szobák egyikéből jött. Azt hitte, hogy Lucia barátnői és rokonaitól származik a zaj, kik Luciát az esküvőre kisérni jöttek, s nem akarta az asszonyok e piaczán mutatni magát érezvén, hogy a történtek arczára vannak irva. Egy kis lányka azonban, ki az udvaron volt, észre vette őt, s igy kiáltott:
- A vőlegény, a vőlegény!
- Csitt, Bettina, csitt! mond Renzo. Jöjj ide; menj fel Luciához, hidd félre, és sugd meg neki, de ugy, hogy senki se hallja, s mit se gyanitsanak, - mond neki, hogy beszélni akarok vele a földszinti szobában várom, s hogy gyorsan jöjjön. - A kis lány gyorsan felrepült a lépcsőn, örült és büszke volt rá, hogy titkos megbizatást kell végeznie.
Lucia ép e pillanatban, s teljesen felékesitve került ki anyja öltöztető kezeiből. Barátnői tolongtak a menyasszony körül, erőszakoskodtak, hogy láthassák; Lucia a parasztleányok kissé harczias erkölcsiségével védte magát, arczát könyökével, mint valami paizszsal fedte el, fejét keblére hajtotta, fekete szemöldeit kissé összevonta, ellenben ajkai mosolyogtak. Fekete lágyselymü haja, mely homloka felett fehér kötővel volt elválasztva, s fejének hátsó részén számtalan fürtöt képezve lebegett, hosszu ezüst tőkkel volt megfüzve, melyek, mint a szent képek dicssugarai félkört képeztek feje felett, miként ez mai nap is látható a milanoi parasztlányoknál. Nyakán sodrony müvü aranygombocskákkal feldiszitett gránát gyöngysort viselt; virágokkal ékitett ruhaderék volt rajta, s öltönyének hasitott karjai szép szalagok által voltak összekötve. Ami azonban a menyasszony főékességét képezte, ez megszokott szépségének a különféle, s arczán nyomot hagyó érzelmek általi fokozása volt. Azon bizonyos zavar által mérsékelt öröm, azon kedves aggály, mely a menyasszonyok arczán többnyire mutatkozik, anélkül, hogy szépségének hátrányára lett volna, sajátságos kifejezést adott arczának. A kis Betti átsuhant a tömeg közt, Luciához közeledett, s megértette vele, hogy valami közlendője van, s kis mondókáját Lucia fülébe sugta.
- Egy perczre távozom, de mindjárt itt leszek, mondá Lucia az asszonyoknak, s gyorsan távozott. Midőn látta Renzo elváltozott arczát s nyugtalan magatartását, a félelem bizonyos előérzetével kérdezte:
- Mi történt?
- Lucia! válaszolt Renzo; már mindennek vége, s isten tudja mikor lehetünk férj és feleség.
- Hogyan? kérdé Lucia teljes zavarban. Renzo röviden elbeszélte a reggel történteket, Lucia kinok közt hallgatta végig, s midőn don Rodrigo nevét hallotta, elpirult, s reszketve igy kiáltott:
- Ó, egész ennyire!
- Tehát tudtad -? kérdé Renzo.
- Nagyon is, válaszolt Lucia. - De ennyire!
- Mit tudtál?
- Ne követeld, hogy most beszéljek, ne kivánd, hogy sirjak. Szaladok, s hivom anyámat, elbocsátom az asszonyokat, egyedül kell lennünk.
Alig távozott Renzo suttogva mondá:
- Soha sem szóltál felőle.
- Ó, Renzo! válaszolt Lucia, s egy pillanatra visszafordult, de meg nem állt. Renzo igen jól megértette, hogy szivének e perczben, s ezen hangon Lucia részéről történt kimondása ezt jelentette: kétkedhetel, hogy csak helyes és tiszta okok miatt hallgattam.
Eközben a jó Agnes (igy hitták Lucia anyját) feltünvén neki lányának a kis Betti sugása után való rögtöni eltünte, lejött, hogy lássa mi történt. Lucia anyját Renzo mellett hagyva felment az összegyült asszonyokhoz, s arczán és hangján tőle telhetőleg uralkodva igy szólt:
- A lelkész ur beteg; ma nem lesz esküvő. Ezt mondva sebtében üdvözölte a jelenlevőket, s ismét lejött.
Az asszonyok szerte mentek, s elbeszélték a történteket. Két-három nő, hogy a mondottak valódiságáról meggyőződjék, egész a plebániaház ajtajáig elment.
- Hidegláz! - válaszolt Perpetua az ablakból, s a házgondviselőnő szomoru, s az asszonyok által faluban elbeszélt válasza minden találgatásnak elejét vette, melyek már lábra kapni kezdtek.

III. Fejezet.
Lucia visszatért a földszinti terembe, hol Renzo leverten beszélte el a megrémült Agnesnek a történteket; Luciától várta mindkettő a felvilágositást, mely természetesen csak szomoru lehetett. Mindkettő fájdalma közepett, a Lucia iránt érzett szeretet különféleségéhez képest más-más boszankodást érzett a miatt, hogy valamit és épen ilyesmit elhallgatott. Agnes tehát bármily vágygyal várta is lánya ajkairól az első szót, még sem hagyhatta megrovás nélkül leánya mulasztását.
- Anyádnak nem szólni ily dolog felől! mondá Agnes.
- Most mindent el fogok mondani, válaszolt Lucia könyeit köténye szélével törölve ki szemeiből.
- Beszélj, beszélj! kiáltott egyszerre az anya és vőlegény.
- Szent szűz anya! kiáltott fel Lucia, ki gondolhatta volna, hogy ennyire megy a dolog. S most sirás által megszakitott szavakkal elbeszélte, hogy a mult napokban, midőn a fonóból visszatért, s leánytársaitól kissé elmaradt, don Rodrigo egy másik ur kiséretében elment előtte; egyik mint Lucia elbeszéli, nem valami válogatott kifejezésekkel fel akarta őt tartóztatni; de ő anélkül, hogy ráhallgatott volna, meggyorsitotta lépteit, s társnőit elérte; egyebet csak annyit hallott, hogy a másik ur nagyon nevetett, s don Rodrigo igy szólt: „fogadjunk.” Az emlitett urak másnap hasonlókép az utczán voltak, de ekkor Lucia társnői közt lesütött szemekkel ment; a másik ur ismét kaczagott; de don Rodrigo igy szólt: majd meglátjuk, majd meglátjuk. - Hála istennek - mondá Lucia - ez volt utolsó menetelem a fonóba. Azonnal elbeszéltem - - -
- Kinek beszélted el? szakitá félbe Agnes, ki nem minden elboszankodás nélkül lépett Luciához, hogy az eléje helyezett megbizott nevét annál előbb hallja.
- Cristoforo atyának, gyónás alkalmával, anyám! mond Lucia a bocsánatkérés kellemes hangján.
- Mindent elbeszéltem neki, mikor utoljára együtt voltunk a zárda templomában; észrevehettétek, hogy ekkor azon reggel majd egybe, majd másba fogtam, annyi végezni valóm volt, hogy kivárjam, mig más emberek is arra mennek, kikkel együtt akartam indulni, mert azon találkozás óta ugy féltem az utczára menni - -
Cristoforo nevének emlitésére Agnes haragja lecsillapult. - Igazad volt - mondá - de miért nem beszélted el mindezt anyádnak is.
Luciának azonban erre két helyes oka volt. Először nem akarta anyját megszomoritani azon esemény elbeszélése által, mely ellen ugy sem lett volna képes módot találni; másrészt pedig nem akarta, hogy azon történetet, melyet eltitkolni érdekében állott, a világ nyelvére vegye, annálkevesbbé, mivel hitte, hogy férjhezmenetele, mindjárt kezdetben, meg fogja szüntetni amaz aljas üldözést. Ezen két ok közül azonban csak az elsőt hozta fel. Majd Renzohoz fordulva, oly hangon, melylyel barátunkat szokás tévedéséről meggyőzni, igy szólt:
- S veled kellett volna erről beszélnem? Fájdalom, hogy most nagyon is sokat tudsz róla.
- S mit mondott Cristoforo atya? kérdé Agnes.
- Azt mondta, hogy amint csak lehetséges siettessem a menyegzőt, s addig is jól zárkozzam el; hogy kérjem az istent, s hogy reméli, miszerint don Rodrigo, nem látva engem, nem fog többé törődni velem. S akkor erőszakot követtem el magamon - folytatá ismét Renzo felé fordulva, mi közben arcza pirban égett, s nem mert Renzo szemébe tekinteni - akkor történt, hogy szakitottam a szeméremmel, a menyegző siettetésére kértelek, s hogy a kitüzött napot előbbre tedd. Ki tudja, mit gondolhattál felőlem! De tiszta indokból, s tanács folytán tettem, biztosnak tartottam - s ma reggel oly távol volt a gondolat tőlem. - Itt szavait könyeinek erőszakos kitörése szakitotta félbe.
- Ó, gaz zsivány, ó, átkozott, ó, gyilkos! kiáltott fel Renzo; a szobában fel- s alá futott, s koronként tőrének markolatához nyult.
- Az isten szerelmére, mily zavar! mond Agnes asszony.
Renzo közvetlenül a siró Lucia előtt megállt; bánatos gyengédséggel szemlélte, majd dühének kitörésével igy szólt:
- Ez utolsó tette volt a gyilkosnak.
- Nem, nem Renzo! az ég szerelmére nem! kiáltott Lucia. Az isten a szegények istene is, miként kivánhatod tehát, hogy megsegitsen, ha roszat teszünk?
- Nem, nem! az isten szerelmére! ismétlé Agnes asszony.
- Renzo, mondá Lucia a remény és a nyugodt elhatározás hangján, neked van mesterséged, s én tudok dolgozni; menjünk oly messzire, hogy don Rodrigo ne is hallhasson felőlünk.
- Ó, Lucia, s aztán? Még nem vagyunk férj és feleség. S a lelkész önként megesket-e? Oly férfi, mint ő! Ha férj és feleség volnánk -!
Lucia sirni kezdett, mind hárman hallgattak, s oly levertség mutatkozott rajtuk, mely ünnepi ruhájokkal ellentétet képezett.
- Hallgassatok meg gyermekeim, s kövessétek tanácsomat, mondá egy percz mulva Agnes. Idősebb vagyok, igy a világot is jobban ismerem nálatok. Nem kell annyira kétségbeesnetek; az ördög nem oly fekete, mint minőnek festik. Előttünk, szegények előtt a gombolyag bonyolultabbnak látszik, mivel nem találjuk meg a főszálat; de egy tanult ember véleménye, szava - jól tudom, mit akarok mondani. Tegyétek meg, amit tanácsolok: Renzo menj Leccoba, keresd fel a csomóbontó doktort, beszéld el neki... De az istenért, nehogy ekként nevezd, ez csufneve. Doktor urnak kell mondanod - de mi is a neve? Nem jut eszembe valódi neve: mindenki csak igy nevezi. Elég, kérdezősködjél csak a magas, sovány, kopasz, vörös orru doktor után, kinek arczát málna-alaku kinövések ékitik.
- Látásból ismerem.
- Annál jobb. Ez csak az ember. Többeket ismertem, kik jobban belezavarodtak a bajba, mint a selyemhernyó a gubóba, s ha egy óra folyásáig négyszem közt voltak a csomóbontó doktorral (jól vigyázz nehogy igy nevezd!) valóban mondom, szemeimmel láttam, hogy nevettek bajuk felett. Vidd el azt a négy kappanyt (szegények!) melyeknek a jövő vasárnapi ebédre nyakát kellett volna tekernem; mert nem jó ezekhez az urakhoz üres kézzel menni. Beszéld el neki a történteket, s meglásd, hogy ő egy állóhelyében meg fogja mondani azt, mi nekünk nem jutna eszünkbe, ha egy esztendeig gondolkoznánk is felette.
Renzo örömmel kapott a tanácson, s miután Lucia is helyeselte azt, Agnes, ki büszke volt tanácsára, egymásután előhozta a baromfiólból a szegény állatokat; mintha bokrétát akart volna belőlük csinálni, összefogta s egy zsineggel jól összekötötte nyolcz lábukat, s igy adta át Renzonak. Miután a remény szavait egymással kölcsönösen kicserélték, Renzo a kert ajtaján távozott, hogy a legények észre ne vegyék, kik kétségkivül igy kiáltoztak volna utána: Ni a vőlegény, ni a vőlegény! Miután előbb a mezőn keresztül kasul járt, szük utczákba fordult, magában mormogott, szerencsétlenségére gondolt, s tanakodott azon szavak felett, melyeket a csomóoldó doktorral volt váltandó. Eközben egyszer haraggal, máskor kétségbeesés miatt emelte fel karjait; majd ismét, mintha fenyegetőznék.
A városkába érkezve tudakozódott a doktor lakása után; megmondták neki, oda ment. Beléptekor tapasztalta, hogy megragadta őt is az alárendeltség érzete, mely a szegény tanulatlanokat szokta meglepni, midőn egy ur s tanult ember előtt vannak; betanult szavai kireppentek emlékéből; de a kappanyokra vetett tekintete ismét visszaadta bátorságát. A konyhában megkérdezte a szolgálótól, ha beszélhet-e a doktor urral. A szolgáló megpillantotta a kappanyokat, s mivel tán hozzá volt szokva az ilyféle ajándékokhoz, kinyujtá kezeit utánuk, de Renzo visszahátrált, mert azt akarta, hogy a doktor lássa és tudja, miszerint hozott magával valamit. A doktor azonban épen belépett, midőn a szolgáló igy szólt: „Adja ide, s menjen be.” Renzo mélyen meghajolt a doktor előtt, ki őt szivélyesen fogadta, s ezen szavakkal „jöjj be fiam,” a dolgozó szobájába vezette. Ez tágos szoba volt, melynek három falán a tizenkét czézár volt; a negyediket széles fali szekrény fedte, melyben ódon, poros könyvek voltak; a középen asztal állott, melyen egész halmaza volt a kérelmek, folyamodványok, kereset-levelek s hirdetményeknek; az asztal körül három-négy szék; egyik fal mellett nagy karos szék, széles támasztékkal, melynek felsőrészén két fadiszitmény, mint két szarv emelkedett fel. A doktor irodai öltönyében volt, azaz elnyütt ódon tóga setétedett rajta, melyben sok éven át szónokolt, midőn valamely fontosabb ügyet végzett Milanoban. Betette az ajtót, s Renzot e szavakkal iparkodott felbátoritani:
- Fiam, add elő ügyedet.
- Egy bizalmas szót akarok mondani.
- Hallgatom; beszélj. - Ezt mondva a doktor kényelmesen elhelyezte magát a karos széken. Renzo az asztal előtt állott, egyik kezét a kalap üregébe tette, a másikkal pedig forgatta kalapját.
- Szeretném megtudni öntől, ki tanult - kérdé ujra.
- Beszéld el ügyedet, szakitá félbe a doktor.
- Bocsásson meg; mi szegény emberek nem tudunk jól beszélni. Szeretném tehát tudni...
- Áldott nép! mindnyáján ilyenek vagytok; ahelyett hogy előadnátok a tényt, kérdezni akartok, mivel terveitekkel már megtömitek fejeteket.
- Bocsásson meg doktor ur. Szeretném tudni, vajjon büntetés alá vonatik-e, aki egy lelkészt fenyeget, hogy ne hajtson végre valamely esketést.
- Értem - mondá magában a doktor - pedig valójában még sem érté. - Értem. - S azonnal komoly arczot öltött, mely komolyságba a részvét és buzgalom kifejezése vegyült. Erősen összeszoritá ajkait, s értelmetlen hangot hallatott, melynek értelmét azonban mindjárt első szavai kifejezték.
- Komoly ügy, fiam; megfontolandó ügy. Jól tetted, hogy hozzám jöttél. Világos, száz és száz kiáltvány által tekintetbe vett eset, s különösen egy mult évi kiáltvány által, melyet a jelenlegi kormányzó bocsátott ki. Azonnal megmutatom, kézzel foghatóvá teszem előtted.
Ezt mondva felkelt karos székéből, s kezét az asztalon levő papirok zürzavarába meritette, keresztül-kasul turkált, mintha gabonaszemet keresne a polyvában.
- Hol lehet? Elő veled, elő veled! Annyi mindenféle dolgot kell az embernek keze ügyében tartani! De itt kell lennie, mivel fontos kiáltvány. Ime, ime!
Kezébe vette, kiterjesztette, megtekintette a keltezést, s még komolyabb arczot vágva kiáltott fel:
- 1627. évi oktober 15-dikén; a mult évről szól; azon ujdonat uj kiáltvány; az ilyen legnagyobb félelmet kelt. Tudsz olvasni fiacskám?
- Kevessé, doktor ur.
- Helyes, állj mögém, tekints bele, s látni fogod.
S a kiáltványt magasra tartva olvasni kezdett; néhány helyet nyaktörő vágtatással mormolt el, majd másutt ismét érthetőleg jelentőségteljesen olvasott, amint t. i. szükségesnek látszott előtte.
„Jóllehet Ferria herczeg 1620. évi decz. 12-dikén közzétett kiáltványa, melyet cordovai Gonzalo Fernandez stb. megerősitett, rendkivüli és szigoru eszközök által kisértette meg elejét venni az elnyomatásoknak, bántalmazásoknak, s más erőszakos tetteknek, melyeket némelyek elkövetni mernek ő magassága hű alattvalóin, a bünök és gonosztettek stb. száma mégis annyira felszaporodott, hogy ő magassága szükségesnek találta stb. A tanács és a törvényszék stb. véleménye értelmében tehát elhatározta, hogy a jelen nyilt parancs közzé tétessék. S hogy először az erőszakoskodások emlittessenek fel, a tapasztalás tanusága szerint a városokban és falvakban (a doktor itt közbe szólt: Hallod?) sokan zsarnoki bántalmazásokat gyakorolnak, s különféle módokon nyomják el a gyengébbeket, mint p. u. az által, hogy erőszakos adásvevési szerződéseket, bérleteket stb. (De hol is vagyok? Ime! Halld csak tovább!), hogy házasságokat kössenek, vagy ne kössenek.” - Nos?
- Ez az én esetem, mondá Renzo.
- Figyelj, figyelj, még egyébről is van itt szó; s aztán lássuk a büntetést.
„Ha bebizonyodik, vagy sem, hogy valaki elhagyja lakhelyét stb., hogy ha valaki adót fizet, a másik azt hagyja békében stb.” - Mind ennek azonban nincs köze ami ügyünkhöz. Ah, de itt van:
„azon pap, ki nem teszi hivatala által parancsolt kötelességét, vagy hozzá nem tartozó dolgot teszen.” - Nos?
- Mintha csak rám vonatkozólag készitették volna e kiáltványt.
- Nos? Nem igaz? Halld, halld: „és más hasonló erőszakosságok, melyeket a hűbéresek, nemesek, közép- s alsóranguak és pórok elkövetnek.” - Egy sem menekszik, mind itt van, mint a Josafat völgyében. Halld most a büntetést. - „Mindezen és más hasonló gonosz tettek, habár már el vannak tiltva, ő magassága nagyobb szigorhoz levén kénytelen nyulni, a jelen kiáltvány erejét az előbbiek nem szüntetvén meg stb., meghagyja és megparancsolja, hogy mindazok, kik a fenebbi pontok vagy hasonlók ellen vétenek, ezen állam valamennyi birósága pénzbeli és testi, sőt számüzésre, hajószolgálatra és még halálra szóló itéleteket is hozzanak.” - Jelentéktelen kicsiség! - „ő magassága, vagy a tanács véleménye, s az egyes esetek, személyek és körülmények szerint. S ezt mu-laszt-ha-tat-la-nul, s teljes szigorral stb.” - Most már benne vagyunk. Mi? Látod az aláirásokat? „Gonzolo Fernandez de Cordova,” s alább: „Platomes,” s még itt egy: „Vidit Ferrer.” - Mi sem hiányzik.
Mig a doktor olvasott, Renzo csendeses háta mögé került, kereste a világos mondatokat, hogy szemeivel lássa azon legszentebb szavakat, melyek rajta segitendők voltak. A doktor látva, hogy uj védencze inkább figyel, mint meg van ijedve, csudálkozott. - Erre rá kell kissé ijeszteni, gondolta magában; majd aztán fenhangon kezdte:
- Ezért vágattad le üstöködet; helyesen tetted; de ha az én kezeim közé adod magadat, ez felesleges. A dolog nagyon komoly; de te nem tudod mi mindent el tudok követni, ha valamely ügyet magamra vállalok. - Hogy megértsük a doktor kezdőszavait, tudnunk vagy emlékeznünk kell, hogy azon időben a mesterségüket üző bravók s mindenféle gonosztevők homlokukon hosszu hajcsomagot viseltek, melyet, midőn valakit megtámadtak, álcza gyanánt arczukra huztak, oly esetekben, midőn szükségesnek tartották, hogy elálczázzák magukat, s midőn egyidejüleg erélyt és eszélyességet kellett kifejteniök. A kiáltványok nem feledkeztek meg ezen hajviselési módról sem. „Ő magassága Hynoiosa marquis megparancsolja, hogy mindazon egyének, kik oly hosszu hajat viselnek, mely homlokukat szemöldökükig elfedi, vagy fülök előtt, vagy mögött hajfonatot hordanak, háromszáz scudi pénzbirságra itéltessenek; engedetlenség esetén pedig első izben három évi gályarabságra, másodizben pedig még nagyobb pénzbeli és testi büntetésre itélendők, ő magassága bölcs belátása szerint.
Megengedi mégis, hogy azon esetben, ha valaki kopasz, vagy egyéb észszerü okok miatt, mint feltünő jel, sebhely stb. az illetők, a külső disz kedvéért és egészségi szempontból oly hosszu hajzatot viselhessenek, mekkora elégséges hasonló hiányaik elfedésére; de hosszabbat semmi esetre sem; figyelmeztetnek azonban, hogy a kellő és szükséges hajhosszaságot át ne lépjék, különben az ezen parancs más megsértőivel egyenlő büntetés alá vonatnak.
Hasonlóképen meghagyatik a borbélyoknak, s pedig száz scudi pénzbirság, vagy nyilvánosan végrehajtandó három korbácsütés és még nagyobb, szintén ő magassága belátása szerinti testi és pénzbüntetés terhe alatt, hogy az általuk nyirott egyének hajcsomói, hajfonadékainak és fürteinek ne kegyelmezzenek, valamint ne hagyjanak a rendesnél hosszabb hajat sem a homlokon, sem oldalt, sem a fülek mögött, kivéve a kopaszság, vagy a sérvek esetét, mint fenebb emlittetett.”
A hajfonat, vagy csimbók tehát mintegy kiegészitő részét képezte a bravók s más gonosztevők fegyverzetének, azért ezeket közönségesen „csimbókosok”-nak nevezték. Ezen elnevezés, bár szeliditett értelemmel, fenmaradt a tájszólásban, s talán nem is akad egy sem milanoi olvasóink közül aki nem hallotta, vagy kinek, gyermek korában, szülői, tanitói, vagy egyéb közeli ismerősei nem mondták volna: te csimbók, te csimbókos.
- Uram, biztositá a doktort Renzo, valóban nem viseltem csimbókot gyermekkorom óta.
- Igy nem jutunk tovább, válaszolt a doktor fejét rázva, gonoszkodó, s türelmetlen hangon. - Igy nem jutunk tovább, ha nem bizol bennem. A ki hazudik az ügyvédnek olyan bolond, ki bevallja az igazságot a biró előtt. Az ügyvéd előtt világosan kell elbeszélni az ügyet; a mi dolgunk aztán azt kellőleg összebonyolitani. Ha akarod, hogy segitsek rajtad, mindent el kell mondanod, A-tól Z-ig, kezedet szivedre téve, mintha gyóntató atyád előtt állnál. Meg kell nevezned azon egyént ki megbizott; kétségkivül előkelő egyéniség lesz, s ez esetben hozzá megyek, hogy kötelességemet teljesitsem nála. Nem mondom meg neki, hogy tudom, mit parancsolt neked; bizzál bennem. Azt fogom neki mondani, hogy kérni jöttem védelmét egy rágalmazott ifju számára. S vele egyértelemben megteendem a kellő intézkedéseket, hogy az ügy dicséretesen érjen véget. Érts meg jól: megmentve magát, téged is meg fog menteni. Ha pedig a tréfa pusztán csak a te rovásodra volna irva, jó, ekkor sem vonulok vissza: nagyobb bajból is kirántottam már a hozzám fordulókat. Ha csak tekintélyes állásu egyéniséget nem sértettél meg - értsük meg egymást - magamra vállalom, hogy kiszabaditalak - kis perköltség mellett - de hisz értjük egymást. Meg kell mondnod, kit sértettél meg, hogy hijják, s a barát állása, minősége és jelleme szerint aztán meg fogjuk itélhetni, vajjon elhallgattathatjuk-e pártfogók által, vagy mi fogjuk őt valami módon bünperbe, s tüskét szurjunk talpába; mert, ládd, ha az ember jól tudja forgatni a kiáltványokat, senki sem bünös és senki sem ártatlan. Mi a papot illeti, ha észszel bir, hallgatni fog, ha ellenben kemény feje van, ugy az ilyenek számára is akad orvosság. Minden bajból ki lehet szabadulni, csakhogy ember kell hozzá. A te ügyed komoly; komoly, mondom, komoly; a kiáltvány világosan szól. Ha azonban közted és az igazság közt az ügy, ugy négy szem közt elintézhető, ne félj. Barátként szólok hozzád; a bünökért lakolni kell; ha baj nélkül akarsz menekülni pénzre és őszinteségre van szükség; bizzál abban, ki javadat akarja, engedelmeskedjél, s tudd meg mind azt, mit tanácsolnak.
Mig a doktor mindezeket elhadarta Renzo növekvő figyelemmel hallgatva állt előtte, mint a piaczon levő szobor, mely az előtte sürgölödő utczai büvészt szemléli. Midőn azonban jól megértette, amit a doktor mondani akart neki, s midőn látta mily ferde utra tévedt, a következő szavakkal szakitotta meg beszédét:
- Doktor ur, miként értelmezi szavaimat? A dolog épen ellenkezőleg áll. Kit sem fenyegettem, s ez nem is szokásom, én - kérdezze meg csak falumat, s meg fogja hallani - soha sem tettem egyebet, mint ami az igazságnak megfelel. A gaztettet épen ellenem követték el, s azért jöttem, hogy tanácsot kérjek: miként nyerhetek igazságot; nagyon meg vagyok elégedve, hogy láttam azon kiáltványokat.
- Ördögbe! kiáltott fel a doktor, nagy szemeket meresztve. - Minő bolondságokat tálalsz fel nekem? De annyi igaz, hogy mindnyájan egy fából vagytok faragva; lehet, hogy nem tudod világosan előadni ügyedet?
- Bocsásson meg; ön erre nem enged időt; most elő fogom adni azt, ugy mint van. Tudja meg tehát, hogy ma esküdnöm kellett volna egy fiatal leánynyal, kit a nyár óta szeretek, s mára volt kitüzve, mint mondám az esküvő napja, s minden elő volt már készitve. A lelkész azonban ma többféle mentséggel áll elő - elég az hozzá, hogy világos beszédre kényszeritettem, mint ez helyes is volt, s ő megvallotta, hogy az esketést, élete fenyegetése mellett, eltiltották neki. Az a hatalmaskodó don Rodrigo - -
- Hadd el, kiáltott közbe a doktor összehuzva szemöldeit, s veres orrát feltartva. - Hadd el! Miért jösz ide ily balgatagságokkal rontani füleimet? Beszélj ilyeneket otthonn, magatok közt, kik nem tudjátok mérlegelni a szavakat; de ne jöjj azokat elmondani egy tisztességes emberhez, ki tudja, mily értékük van. Menj, menj; nem tudod mit beszélsz; nem elegyedem össze ily gyerkőczökkel; nem akarok hallani ily, a levegőbe mondott beszédeket.
- Esküszöm - -
- Menj, ha mondom. Mit csináljak esküiddel? Nem törődöm az egész ügygyel; mosom kezeimet. - A doktor valóban ugy morzsolgotta kezeit, mintha csakugyan mosta volna azokat. - Tanulj beszélni; nem illik igy megzavarni egy tisztességes embert.
- De hallgasson meg, hallgasson meg, ismétlé Renzo. A doktor azonban folyvást kiáltozva az ajtó fölé tolta őt, s midőn az ajtóig jutott vele, kinyitotta azt, s a szolgálóra kiáltott: „Add vissza ezen embernek, amit hozott; mit sem akarok; mit sem akarok.”
A szolgáló, mióta a doktor házában volt, nem hajtott még végre ily parancsot; de a parancs oly határozott hangon volt adva, hogy nem mert nem engedelmeskedni. A négy szegény állatot szemében a megvető részvét oly kifejezésével adta át, mintha mondta volna: bizonyára szép dolgot miveltél. Renzo szabadkozni akart; de a doktor rendithetlen maradt, s az ifju, levertebben és haragosabban mint valaha, kénytelen volt átvenni a visszautasitott áldozatokat, s haza menni, elbeszélendő az asszonyoknak küldetése szép történetét.
A nők Renzo távollétében, miután ünnepi ruhájukat hétköznapi öltönynyel cserélték fel, ismét tanácskoztak. Lucia jajveszékelt, Agnes sóhajtozott. Midőn az utóbbi arról beszélt, mily nagy reményt köthetnek a doktor tanácsaihoz, Lucia megjegyezte, miszerint minden oldalról segitséget kell szerezniök; hogy Cristoforo atya nem csak tanácsolni, hanem tenni is szokott, ha a szegények támogatásáról van szó, s hogy igen helyes volna, ha őt értesithetnénk a dologról. „Bizonyára” mondá Agnes asszony, s gondolkozni kezdtek a módról; mert maguk nem mertek a két mértföldnyi távolságban levő kolostorba menni, s ezt észszerüen senki sem is tanácsolhatta volna nekik. Amig azonban a különféle okokat mérlegelték, egyszerre halk kopogtatás hallatszott az ajtón, s alázatos, de jól érthető „Deo gratias” hangzott be a szobába. Lucia magában már gondolta, ki érkezett meg, azért futott az ajtóhoz, melyet midőn kinyitott barátságosan meghajtva magát, egy kapuczinus rendi kolduló lajkus frater lépett be; kolduló tarisznyája bal válláról csügött le, mig összefogott nyilását kezeivel mellén tartotta.
- Galdino testvér! mondák a nők.
- Az ur legyen veletek, mond a barát. Diót gyüjteni jövök.
- Menj, s hozz diót az atyák számára, szólt Agnes. Lucia felkelt, s a másik szobába ment, de előbb Galdino testvér háta mögé került, s ujját ajkaira téve a gyengédség, könyörgés és parancs bizonyos vegyülékeinek kifejezésével kérte anyját a titoktartásra.
A barát Agnesre hosszu tekintetet vetve igy szólt:
- S a menyegző? Ma kellett volna megtörténnie, bizonyos zavart vettem észre a faluban, mintha valami történt volna. Mi történt?
- A lelkész ur beteg, s a menyegzőt el kellett halasztani, válaszolt sebtében Agnes. Ha Lucia nem intett volna neki, a felelet bizonyára más lesz vala. - Hogy megy a gyüjtés? tette hozzá, hogy más irányt adjon a társalgásnak.
- Nem igen jól, jó asszony, nem igen jól. Ez mind a mit gyüjtöttem. - S ezt mondva levette válláról a zsákot, s kezeivel lógázta. Ez mind, s még ezen csekélységért is legalább tiz ajtón kellett kopogtatnom.
- Rosz évek járnak, Galdino testvér, s midőn minden falat kenyeret meg kell becsülni, nem lehet bővében osztogatni.
- S hogy a jó évek visszatérjenek, e czélra minő eszköz van? Az alamizsna. Emlékszel azon csodára, mely több évvel ez előtt történt romagnai kolostorunkban?
- Valóban nem; beszélje el röviden.
A barát a diókkal történt szörnyü csoda elbeszéléséhez fogott, s alig hogy bevégezte elbeszélését Lucia lépett be; köténye annyira tele volt dióval, hogy terhét csak alig birta kitárva két sarkánál fogva emelni. Galdino testvér ismét leemelte válláról a tarisznyát, s felnyitotta annak száját, hogy a bőséges ajándékot beletegye. Agnes levert és szigoru tekintetet vetett Luciára bőkezüsége miatt; Lucia azonban oly tekintettel válaszolt, mely ezt fejezte ki: igazolni fogom magamat. Galdino testvér magasztalások és jóslatokban, köszönetek s igéretekben áradozott; kolduló zsákját visszatéve helyére indulni akart. Lucia azonban maradásra kérte, s igy szólt hozzá:
- Szolgálatát akarom igénybe venni; kérem legyen szives megmondani Cristoforo atyának, hogy nagyon sürgősen beszélni akarok vele, s kegyeskedjék, hamar-hamar hozzánk szegényekhez jönni; mert mi nem mehetünk a kolostorba.
- Nem kiván egyebet? Nem mulik el egy óra, s Cristoforo atya már szolgálatára lesz.
- Bizom benne.
- Ne kétkedjék. - Ezt mondva elindult, a suly alatt bár kissé meggörbedve, de vigabban, mint mikor jött.
Habár Cristoforo atyát egy ifju falusi lány ily bizalmassággal hivatta magához, s a kolduló barát minden csodálkozás és nehézség nélkül magára vállalta is a megbizást, azért ne gondolja senki, hogy Cristoforo amolyan közönséges használatra szánt kolostori gép volt; sőt ellenkezőleg Cristoforo társai közt és az egész vidéken nagy tekintélynek örvendett; a kapuczinusok viszonyai azonban olyanok voltak, hogy előttük mi sem tünt fel sem magasnak, sem alacsonynak. A legszegényebbeknek szolgálni, s a leghatalmasabbak által szolgáltatni magukat, ugyanazon alázatos és biztos tartással lépni be a palotákba, mint a kunyhókba, egy és ugyanazon házban néha időtöltés eszközének, máskor oly vendégnek lenni, ki nélkül mi sem történhetik, mindenütt és mindenkitől kegyesadományokat gyüjteni, s azt mindenkinek szétosztani, aki e czélból a zárdához fordult: a kapuczinus mindehhez hozzá szokott. Ha a kapuczinus az utczára ment ép ugy találkozhatott egy fejedelemmel, aki öv-kötelének végét tiszteletteljesen megcsókolta, mint egy csoport utczai gyermekkel, akik tettetve, mintha egymás közt czivódnának, szakállát sárral dobálták meg. Ezen szót „frater” akkor nagyobb tisztelettel és keserübb megvetéssel mondták ki, mint ma, s a kapuczinusok a többi szerzetes rendeknél inkább képezték ezen két ellentétes érzelem tárgyát, s a szerencse ellentétes szeszélyeinek voltak kitéve. Mivel ugyanis ruházatuk a szokottól nagyon különbözött, s maguk az alázatosság feltünőbb jeleit mutatták, inkább felidézték magukra az emberek tiszteletét és megvetését; mert ezen érzelmek ugyanazon egy tárgy iránt támadhatnak az emberek különféle szeszélye és különféle gondolkozási módja szerint.
Galdino testvér eltávozván Agnes asszony felkiáltott:
- Mind azt a sok szép diót, ily esztendőben!
- Bocsáss meg anyám; de ha csak annyi alamizsnát adtunk volna, mint más, Galdino testvér tudja isten hányat lett volna kénytelen fordulni, mig megtelik vala zsákja; isten tudja, mikor tért volna vissza a zárdába, s azon sok fecsegés közt, melyben részt vett, isten tudja, ha megmaradt volna-e emlékezetében üzenetünk - -
- Helyesen gondoltad; egyébiránt minden jótétemény megtermi jó gyümölcsét, mondá Agnes, ki némi hibája daczára, igen jó asszony volt, s mint mondani szokták, tüzbe ment volna leányáért, kien minden érzelmével csüngött.
E pillanatban érkezett meg Renzo; haragos, s egyszersmind kétségbeesett arczczal lépett a szobába, a kappanyokat egyik asztalra vetette, s e napon ez volt a szegény állatoknak utolsó szomoru kalandjuk.
- Szép tanácsot adtatok, mondá Renzo Agneshez fordulva. Becsületes emberhez küldöttél, ki valóban segiteni szokott a szegényeken. - Erre elbeszélte a doktorral végbe ment jelenetét. Agnes asszony, elámulva ezen rosz eredmény felett, váltig bizonyitgatta, hogy a tanács azért jó volt, Renzo azonban nem tudta kellőleg elintézni az ügyet; Lucia egyszerre megszakitotta a vitát azon kijelentéssel, hogy ő jobb módot talált. Renzo ezen reményhez is kapott, mint azok szokása, kik bajban és zavarban vannak. „Ha azonban - mondá - nem tud Cristoforo atya sem segiteni, majd fogok valami módot találni én!”
A nők türelmet, nyugalmat és békét tanácsoltak. Lucia igy szólt:
- Holnap bizonyára eljő Cristoforo atya, s meglátjátok, hogy talál valami mentőeszközt, melyet mi szegények csak elképzelni sem vagyunk képesek.
- Remélem, ugymond Renzo; de minden esetre fogok szerezni, vagy szereztetni magamnak igazságot. A világon végre is van igazság.
Ezen fájdalmas beszélgetés, jövés-menés közben aztán elmult a nap; esteledni kezdett.
- Jó éjt, szólt Lucia szomoruan Renzonak, ki nem tudta magát a távozásra elhatározni.
- Jó éjt, válaszolt Renzo még szomorubban.
- Valamelyik szent csak segit rajtunk, viszonzá Lucia, okos légy, s nyugodjál meg.
Agnes asszony több ilyféle tanácsot adott, s a vőlegény távozott; szivében vihar dühöngött, s távozás közben folyvást ezen különös szavakat ismételte: A világon végre is van igazság! - Annyi bizonyos, hogy a nagy fájdalomtól sujtott ember, nem tudja mit beszél.

IV. Fejezet.
A nap még nem kelt fel egészen, midőn Cristoforo atya elhagyta a pescarenicoi zárdát, hogy azon házacskába menjen, hol várták. Pescarenico az Adda, vagy inkább a tó balpartján, mindjárt a hid közelében levő kis hely; egy csomó, leginkább halászok által lakott ház, minek bizonyságául itt-ott hálók és egyéb halászeszközök vannak száritás végett kiteritve. A kolostor (melynek falai még most is állnak) a falun kivül, a faluba vezető uttal szemben, a Lecco Bergamo közti ut közepe táján állott. Az ég egészen tiszta volt; a hegyek mögött felkelő nap látta, mint foly le rohamosan világossága az átellenben levő hegyek ormairól a meredek sziklákon át a völgyekbe. Gyenge őszi szél lengedezett, mely az ágokról lerázott fagyos leveleket felkapta, s fájoktól néhány lépésnyi távolságra ismét leejtette. Jobbra és balra a szőlőkben egy-egy vörös levél különféle színeket játszott; az ujszántásu földek setét szinük által különböztek a nedves pára-felhőben uszó tarlós földektől. A látomány kedves érzelemre hangolhatta Cristoforot, de minden szembe jövő emberi alak elkomoritotta tekintetét, s gondolatait. Minden lépten nyomon elsoványodott, rongyokba öltözött koldusok jöttek szembe, kik részint megöregedtek mesterségükben, részint a nyomor tanitá meg őket, hogy kitárják karjukat alamizsnáért. Cristoforo atya előtt nyugodtan mentek el, ájtatos tekintettel szemlélték őt, de bár nem volt reményük valamit kaphatni tőle, mivel a kapucziniusnál soha sincs pénz, mégis köszönetüket kifejező mozdulattal hajoltak meg előtte azon alamizsnáért, melyet a zárdában már kaptak, vagy pedig melyért most indultak oda. A mezei munkások szemlélete bizonyos tekintetben még leverőbben hatott rája. Néhány földmüves oly félelemmel és takarékosan veté földjébe a magot, mintha a mag elvetése által valami nagyot koczkáztatna.
Egy sápadt beteges lány kötélnél fogva vezette legelőre elsoványodott tehenét; nagy figyelemmel ügyelt maga körül, s gyorsan lehajolt, hogy a család táplálására valamely füvet lopjon, melynek használatára az éhség megtanitotta az embereket. Ezen szomoru látományok lépten-nyomon növelték a barát szomoruságát, ki ugyis már valamely szerencsétlenség előérzetét viselte szivében.
De miért törődött a barát oly nagy mérvben Luciával? Miért indult az első jeladásra oly nagy buzgalommal, mintha a tartományi főnök hivatta volna? S ki volt ezen Cristoforo atya? - Mindezen kérdésekre válaszolnunk kell.
Cristoforo atya, ki ***-ból származott, közelebb volt a hatvan, mint az ötvenedik évhez. Azon kis hajkoronát kivéve (melyet a kapuczinusok szokása szerint viselt) egészen megborotvált fejét koronként oly mozdulattal emelte fel, mely büszkeséget és nyugtalanságot árult el; de csakhamar ismét lehajtotta azt alázatos elmélkedés végett. Szürke, hosszu, arczái és mellének egy részét elfedő szakálla csak élénkebbé tette arcza felső részének vonásait, melyeknek a hosszu idő óta gyakorolt öntartóztatás több komolyságot adott, mint mennyi kifejezést róluk elvett. Beesett szemei a földre voltak szegezve, de koronként rögtöni élénkséggel villámoltak, mint két tüzes ló, melyek bár tapasztalásból tudják, hogy nem foghatnak ki kocsisukon, mégis koronként ki-kirugnak, miért egy hatalmas ostorcsapással lakolnak meg.
Cristoforo atya nem volt mindig mostani állapotában; neve sem volt mindig Cristoforo, kereszt nevén Lajosnak hitták. Egy ***-i kereskedő fia volt (ama csillagocskák névtelenünk titkolozásából származnak), mely kereskedő utolsó éveiben nagyon meggazdagodván, lemondott üzletéről, s egyetlen fiával visszavonult, s „urrá” lett.
Uj életmódja, illetőleg semmittevése közepett felettébb nagy szégyent érzett életének azon időszaka miatt, melyben tett valamit. - Ezen érzelem uralkodván kedélye felett, minden módot felhasznált, hogy elfeledtesse, miszerint kereskedő volt. Szerette volna maga is elfelejteni, - de a bolt, a kereskedelmi könyvek, a mérleg mindig megjelentek emlékezetében, mint Banquo szelleme Macbethnek az asztalnál való dözsölése s a mulatságok örömei közepett is. - A körébe gyüjtött ingyenélők leirhatatlan gondossággal törekedtek elkerülni minden szót, mely vendégeskedő gazdájuk multjára vonatkozott volna.
Egyik vendégeskedése alkalmával, a gazdag lakoma végén, a legvidorabb tréfák közepett a vendégek egyike valamely elbeszélést hallgatva ugy kiáltott fel: „Ugy figyelek mint egy kereskedő.” - De azonnal észrevette hibáját s zavartan tekintett a házigazdára; mindketten szerették volna visszavonni, vagy ki nem mondottá tenni a szót, de már lehetetlen volt. - A vendégek mindegyike magában azon töprenkedett, miképen lehetne elsimitani e kis botrányt, s a társalgásnak uj irányt adni; de mivel gondolkoztak: hallgattak s az ekként támadt csendben a botrány csak nagyobb alakot öltött. - Mindegyik kerülte a másik tekintetét, mindegyik érezte, hogy a társaság valamennyi tagja arra gondol, mit titkolni akar.
A vigságnak - ezen napra legalább - vége szakadt; a vigyázatlan, vagy helyesebben „szerencsétlen” nem kapott több meghivást. Igy Lajos atya folytonos aggodalmak között töltötte életének éveit, mindig attól tartott, hogy valaki gunyt fog üzni belőle és sohasem gondolta meg, hogy árulni semmivel sem nevetségesebb, mint „vásárolni,” s hogy azon foglalkozást, melyet most szégyennel akkor az egész világ előtt annyi éven át s minden lelkiismeretbeli furdalás nélkül üzte. Fiát nemesi módon neveltette. Tanitókat adott melléje, kik őt tudományokra és lovagi szokásokra tanitották. Midőn meghalt, még ifju fiát gazdag örökség urává tette.
Lajos uri szokásokat vett fel. A hizelgők, akik közt felnevelkedett, hozzá szoktatták, hogy az embereken nagy tiszteletteljes bánásmódot követeljen maga iránt. De midőn a város előkelő nemeseivel akart társalogni, látta, hogy reményeiben egészen csalatkozott. Be kellett látnia, hogy ha velük akar tartani a türelemnek egészen uj iskoláját kell végig tanulnia, magát mindig alárendelni, s minden pillanatban megaláztatásokat zsebre rakni lesz kénytelen. Ez azonban Lajosnak sem nevelésével, sem természetével nem egyezett meg. Elkeseredve visszavonult. De a visszavonulás kellemetlen volt rá nézve; meg volt győződve, hogy valójában ezek társaságába való, csak hogy könnyebben megközelithetőknek szerette volna látni őket. Midőn tehát ekként a vonzalom és gyülölet vegyes érzelmei közt ingadozva nem barátkozhatott bizalmasan a nemesekkel, s mégis valami módon érintkezni akart velök, fényben, pompában és költekezésben vetélkedett velök, s igy készpénzen vásárolt ellenségeskedést, irigységet és gúnyt. Erényes, de egyszersmind heves természete azonban mindig komolyabb összeütközésekbe vitte. Az elnyomás és igazságtalanság iránt iszonyt és utálatot érzett, mely utálat csak fokozódott, ha a gonoszságot oly egyének követték el, kiknek ez szokása, s kikkel ő ellenségeskedésben volt. Ezen hajlamait kielégitendő örömmel pártját fogta az elnyomott gyengének, s magára vállalta, hogy valamely gonosztevőt kérdőre vonván czivódásba keveredett, mely ismét uj viszálykodást idézett fel. Igy történt, hogy lassanként az elnyomottak védője, s a bünök megboszulója lett. Ezen hivatalának azonban meg voltak nehézségei, s nem is szükség mondani, hogy a jó Lajosnak ellenségei, összeütközései és aggodalmai támadtak. Ezen külharczon kivül még belső küzdelmek által is zaklattatott, mert ha valamely vállalatát végre akarta hajtani (azokról nem is szólva, melyeket nem hajthatott végre) titkos utakat, s erőszakos lépéseket kellett használnia, melyeket azonban lelkiismerete nem helyeselhetett. - Szintén bravókkal volt kénytelen magát környezni biztossága czéljából, s hogy erélyesebb védelem álljon rendelkezésére a legvakmerőbbeket, vagyis a leggonoszabbakat kellett kiválasztania, s igy az igazság érdeke miatt a gonoszokkal volt kénytelen tartani. - Mindannyiszor, midőn valamely terve roszszúl sült el, vagy a fenyegető veszély miatt aggódott, kifáradva az önvédelme miatti aggodalmaiban, jóllakva embereinek társaságával s látva, hogy vagyona a jótétemények s lovagi tettek miatt napról-napra apad, ismételten azon gondolata támadt, hogy valamely szerzetbe lép, mi egyébiránt azon időben a legszokottabb eszköz volt a bajokból való kimenekülésre.
Ez a gondolat azonban, mely talán egész életén át - gondolat marad vala, határozattá lett egy esemény miatt, mely életében legkomolyabb volt.
Egy napon azon városban, hol lakott az utczán ment, - két bravó követte, s társaságában volt bizonyos Cristoforo, ki előbb Lajos atyának boltjában szolga volt, de a bolt bezárása után házmester lett.
Ezen, körülbelől 50 éves férfiu nagy szeretettel csüngött Lajoson, kinek születésénél is jelen volt, s kinek bőkezűségéből élt nemcsak maga, hanem számos tagból álló családja is. Lajos észrevette, hogy messziről egy olyanféle ur közeledik, kinek hivatása volt az embereket gyötörni. Lajos ugyan soha sem beszélt vele, de szivvel-lélekkel ellensége volt s szivesen megmérkőzött vele, mert hiszen e világnak egyik bolondsága, - hogy ismeretlenül gyülöljük egymást. - Az, négy bravója által kisértetve kevély léptekkel, magasra tartott fővel, csufolódást és megvetést kifejező ajkakkal jött szembe. - - Mindketten a fal mellett mentek; de Lajos (jól megjegyzendő) a falat jobbjával érinté, s ezen körülmény régi szokásnál fogva azon jogot adta neki - (mire nem alkalmazzák a jogot), hogy a fal mellett maradhasson, és senkinek sem engedjen belől utat.
Oly körülmény volt ez abban az időben, melyből nagy dolgot szoktak csinálni. A másik ellenkezőleg azt vitatta, hogy ama jog őt illeti meg, mint nemes embert, s hogy Lajos tartozik kitérni; s pedig egy más régi szokásnál fogva. Igy tehát most is, mint számtalan más esetben két ellenkező szokás jogérvénye vitattatott a nélkül, hogy eldölt volna melyik a valóban érvényes szokás.
A két ellenfél oly szorosan a falhoz tapadva jött egymással szembe, mint két sétáló bas-relief (márványból faragott) alak. Midőn egymással szemközt álltak a nemes ur Lajost hetykén, parancsoló tekintettel mérte végig, s ennek megfelelő hangon igy szólt: Térjen ki.
- Térjen ki ön. Válaszolt Lajos. „A belső út az enyém!”
- A hozzád hasonlókkal szemben az enyém!
- Igen, ha a hozzád hasonlók felfuvalkodottsága a hozzám hasonlókra nézve parancs volna.
A két vitatkozó fél bravói mozdulatlanul maradtak urok mögött, s kezöket kardjuk markolatára téve - készültek a harczra, miközben mint marakodni vágyó ebek néztek egymásra. A jobbról, balról összesereglett nép távol maradt a vitatkozás szinhelyétől s várta a történendőket, s a nézőknek ezen jelenléte csak növelte az ellenfelek veszekedési kedvét.
- Ki az útból, hitvány kézmüves, vagy megtanitlak miként kell bánni nemes emberrel.
- Hazudsz, midőn hitványnak nevezesz!
- Te hazudsz, midőn meghazudtolsz! s hozzá tette: ha lovag volnál, mint én vagyok, karddal kezemben mutatnám meg, hogy te vagy a hazug!
- Jó ürügy, hogy szemtelen állitásodért ne állj helyt kardoddal is.
- Vessétek a sárba a gazficzkót! kiáltott a nemes embereire.
- Meglássuk - mond Lajos - s rögtön egy lépéssel hátrálva kardjához kapott.
- Vakmerő! kiáltott fel a másik, kirántva kardját. Elvetem e kardot magamtól, ha hitvány véred bemocskolandja.
Most egymásra rohantak; a szolgák urok védelmére siettek. A harcz egyenetlen volt, mind számra, mind azon körülményre nézve, hogy Lajos ellenségét inkább lefegyverezni, mint megölni akarta. Ez azonban minden áron Lajos életére tört. - Lajos egyik bravótól már szurást kapott balkarjában, s egy másik vágás arczát karczolta meg; főellensége pedig rárohant, hogy végezzen vele.
Cristoforo látva, - hogy ura halálos veszedelemben forog, tőrével a nemesre veté magát. - Ez Cristoforo ellen forditva dühét őt kardjával átszúrta. Lajos látva ezt, mintegy magánkivül meritette kardját a gyilkos hasába, ki azonnal haldokolva és majdnem a szegény Cristoforóval egyidejüleg esett össze. A nemes bravói látva urok elestét, rémülten futottak szét, Lajos emberei pedig látva, hogy nincs ki ellen harczolni, s a minden oldalról összesereglő néppel nem akarván kikötni, a másik oldalon tüntek el. Igy Lajos két halott társaságában maradt a tömeg közepett.
- Miként történt? - Csak egy. - Nem, kettő. - Ugyancsak felhasitotta hasát. - Kit öltek meg? - Azt a zsarnokoskodót. - Ó szüz Mária, mily öldöklés! - Aki vesztét keresi megtalálja. - Egy maga fizetett meg neki mindenki helyett. - Ennek is vége. - Mily vágás. - Ez komoly ügy. - S a másik szerencsétlen. - Kegyelmes isten, mily látvány! - Mentsétek meg, mentsétek meg. - Nézzétek csak, minő állapotban van; minden tagja vérzik. - Menekülj, menekülj. Ne engedd magadat elfogatni!!
Ezen szavak hallatszottak ki a zsibongó hangzavarból s fejezték ki a közóhajtást; a tanácsot csak ugyan tett követte. A viaskodás a kapuczinusok templomának közelében történt: mindenki tudja, hogy e templom akkor a rendőrökre valamint az igazságszolgáltatásra nézve átléphetlen menedékhely volt. A megsebesült Lajost, mintegy önkivületben vitték a templomba, hol a barátok a nép kezéből vették őt át, mely Lajost a barátok figyelmébe a következő szavakkal ajánlotta: derék ember, ki megölt egy hetvenkedő ficzkót; önvédelemből tette; hajánál fogva huzták bele!
Lajos ez előtt még soha sem ontott vért, s habár azon időben az emberölés mindennapi dolog volt, ugy annyira, hogy a gyilkosságok elbeszélését mindenki meg szokta hallani, s az emberöléseket mindenki meg szokta látni, azon benyomás mégis, melyet egy általa megölt ember szemlélése rá tett, uj és leirhatlan volt. Uj érzelmei támadtak. Midőn a kolostorhoz vonszolták, nem tudta mit tesz, vagy mit tesznek vele. Midőn magához tért betegágyban, a sebész atya (a kapuczinusok minden zárdájában szokott lenni ilyen) ápoló kezei közt találta magát, ki tépéssel és vászonnal sebeit kötötte be. Egy kapuczinus atya, kinek külön foglalkozása volt a haldoklókat megvigasztalni, s kinek igen sokszor akadt az útfélen alkalma hivatásának gyakorlására, azonnal a csata szinhelyére hivatott. Ismét visszatérve Lajos ágyához sietett, s igy szólt: Vigasztalódjál, legalább jól halt meg; megbizott hogy számára bocsánatodat kérjem, s számodra az ő bocsánatát hozzam.
Ezen szavak Lajosnak teljesen visszaadták eszméletét.
- S a másik? kérdé.
- A másik már kilehelte lelkét, midőn oda értem.
Eközben a kolostor kapuit és táját kiváncsi néptömeg árasztotta el. A rendőrség megérkezvén iparkodott szétoszlatni a tömeget, s a kaputól bizonyos távolságra foglalt állást ugy hogy észrevétlenül senkisem távozhatott.
A megöltnek egy testvére, két unokaöcscse s egy öreg nagybátyja tetőtől talpig fegyverben s nagy számu bravóktól kisérve jöttek oda, s körben állva fel, fenyegető mozdulatokkal néztek a kiváncsi tömegre, mely nem merte ugyan mondani: már biztosságban van, de ezen szavak minden egyesnek arczára voltak irva. Lajos alig volt képes összeszedni gondolatait, már is egy gyontató-atyát hivatott; felkérte, hogy keresse fel Cristoforo özvegyét, kérjen tőle nevében bocsánatot azon csapásért, melynek ő volt, habár akaratlanul okozója, s egyidejüleg biztositsa miszerint ő magára vállalja családja eltartását.
Megfontolván jelenlegi körülményeit, inkább mint valaha feltámadott benne a vágy, hogy baráttá legyen; s ugy tünt föl előtte, mintha maga Isten mutatta volna most neki az utat, s adott volna neki jelt azáltal, hogy épen a kolostorba menekült. Határozata készen volt. Hivatta a guardiánt s kijelenté előtte szándokát. A guardián azt válaszolta, hogy ovakodnia kell neki elhamarkodott határozattól, de ha kitart nem fog vissza utasittatni. Lajos most jegyzőt hivatott s mindazt, mivel birt (pedig szép vagyona volt) Cristoforo családjának ajándékozta.
Lajos elhatározásának felettébb örvendettek gazdái: a barátok, kik ő miatta igen kellemetlen helyzetbe kerültek. Elűzni őt a kolostorból oly tény lett volna, melyet komolyan fontolóra sem volt szabad venni, mivel az által őt az igazságnak s ellenségei boszujának szolgáltatták volna ki. Annyi lett volna az, mint lemondani saját kiváltságaikról, a kolostor hirét a nép előtt tönkre tenni, s a világ valamennyi kapuczinusának kárhoztatását magokra vonni, hogy mindnyájuk jogát az által megsértették; sőt még valamennyi egyházi hatóság haragját is felidézték volna, mivel ezek a menhely védői gyanánt tekintették magokat. Másrészt azonban a megöltnek mind magában, mind összeköttetésénél fogva hatalmas családja minden áron boszut akart állani, s ellenségének jelentette ki mindazt, ki szándékuk elé akadályt merészelt vetni. A történet nem jegyezte fel, hogy valami nagyon sajnálkoztak volna a megölt felett; sőt még csak egy könyet sem hullattak érette; pusztán csak minden áron azt akarták elérni, hogy a gyilkos élve vagy halva kezükre kerüljön. Ha tehát Lajos kapuczinus ruhát ölt, az egész ügy békés megoldást nyerend. A meggyilkoltnak rokonai azután tetszésök szerint hihetik, hogy kétségbeesésből s boszujoktól való félelemből lett baráttá.
A guardián mesterkéletlen alázattal jelent meg a meggyilkolt testvére előtt, s miután ezerszer kifejezte tiszteletét a fényes család iránt s abbeli vágyát, hogy annak szolgálatára lehessen mindenben a mi lehetséges, Lajos bünbánatáról és elhatározásáról is beszélt, s udvariasan fejezte ki, hogy a család evvel megelégedhetik s végre a lehető legnagyobb finomsággal előállt vele, hogy akár tetszik, akár nem, de ennek igy kell történni. A főnemes szenvedélyes haragra lobbant, a barát bevárta a dühöngő lecsillapulását s koronként csak ezt mondta: Bizony jogosult fájdalom. Az előbbi kijelentette, hogy családja mégis minden esetre boszut fog tudni állni, s a kapuczinus bár ha egyebet gondolt is - nem mondott ellent. A nemes végre azt tüzte ki feltétel gyanánt, hogy a gyilkos azonnal távozzék a városból.
A guardián, ki már előbb elhatározta, hogy ez meg fog történni, megigérte reáhagyván amarra, miszerint ez az ő parancsából történik. Ekként minden el volt intézve. A család elégedett volt, mivel ügyük becsületes megoldást nyert; meg voltak elégedve a barátok is, hogy egy embert megmentettek, s kiváltságaikat megőrizték anélkül, hogy valakit ellenségükké tettek volna; meg volt elégedve a nép, mely látta, hogy megszabadult a bajból egy derék férfiu, kinek emellett még megtérését is megbámulta; meg volt végül elégedve fájdalmai közepett Lajos is, ki a bünhődés és kiengesztelésnek szentelte életét.
Alig hogy véget értek a beavatási szertartások, a guardián tudtára adta Lajosnak, hogy az ujonczév kitöltése végett a 60 mértföld távolságra levő ***-ba kell mennie, s hogy másnap már indulnia kell. Az ujoncz mélyen meghajolt, de még egy kegyet kért. „Engedje meg, atyám - mondá - hogy mielőtt távozom ezen városból, hol embervért ontottam, s hol egy mélyen sértett családot hagyok, helyre hozzam hibámat legalább az által, hogy fájdalmamat fejezzem ki a felett, miszerint a hibát nem tehetem jóvá, s bocsánatot kérjek a megöltnek testvérétől, kinek haragját, isten segitségével, meg akarom szüntetni.”
A guardian ugy vélekedett, miszerint e lépés, azon kivül, hogy magában véve jó, a megsértett családot is mindinkább ki fogja békiteni a kolostorral, azonnal a családhoz ment tehát, s a meggyilkolt testvérével tudatta Cristoforo óhaját. Ez csodálkozva hallgatta a váratlan ajánlatot; boszankodásra gerjedt; de boszankodásába a tetszés érzete vegyült. Egy perczig tartó gondolkozás után igy szólt: „jöjjön holnap,” s kitüzte az órát. A guardian visszatért, s az ujoncznak tudtára adta az óhajtott választ.
A nemes pedig csakhamar belátta, hogy minél ünnepélyesebb lesz az elégtétel, annál nagyobb lesz tekintélye az összes rokonság és a közönség előtt, s az egész ügy (hogy modern csinnal szóljunk) szép lapot fog képezni a család történetének könyvében. Azonnal értesitette minden rokonát, hogy másnap délre uralják meg magukat (akkor igy szokták mondani) azzal, hogy jöjjenek hozzá, részt veendők a közös elégtételben. Más nap délben a palotában pezsgett a sok mindenféle rangu és nemü uri személyiség. Ékes vegyületben mozgott fel s alá a sok diszköpeny, magas tollak, lecsüngő durlindánok; a szindús selyemuszályok suhogtak; az előszobák, az udvar, s a palotához vezető utczában rajzottak a szolgák, apródok, bravók, s kiváncsiak tömegei. Cristoforo testvér látva ezen előkészületeket, ezeknek indokán kissé felindult; de egy pillanat mulva igy szólt magában: Helyesen van; nyilvánosan, sok ellensége jelenlétében öltem meg; az volt a botrány, ez a helyrehozás. - Ezt mondva, lesütött szemekkel, s kapuczinus atya társával oldalán lépett be a kapun, haladt át az udvaron a nép tömeg között, mely kevéssé szertartásos kiváncsisággal szemlélte őt; felment a lépcsőzeten; s egy másik, uri népből álló, s előtte szétnyiló tömegen haladva keresztül a ház ura elé érkezett, ki legközelebbi rokonaitól körülvétetve a szoba közepén állott.
Néha az ember arczán oly közvetlen kifejezése van a léleknek, hogy ugy szóljunk, annak oly kiáradása látható, miszerint minden szemlélőnek csak egy itélete lehet. Cristoforo arcza és magatartása minden jelenlevő előtt elárulta, hogy nem emberi félelem miatt lett szerzetessé, sem nem e félelem indoka megalázódásának. Ez azonnal mindenkivel kibékitette őt. Midőn a megbántott testvért megpillantotta, hozzá sietett, s kezeit mellén összetéve letérdelt előtte, s igy szólt: Testvérének gyilkosa vagyok; isten a tanúm, hogy vérem árán is visszaadnám őt önnek; de nem tehetvén egyebet, mint hogy hasztalan és elkésett bocsánat kérésemet terjesszem ön elé, kérem fogadja el azt.
Minden szem mozdulatlanul rá volt szegezve az ujonczra s azon egyénre, kihez szólott; minden fül figyelt. Midőn Cristoforo felemelkedett az egész teremben kegyeletet és tiszteletet eláruló moraj volt hallható. A nemes, ki erőszakolt leereszkedéssel és elfojtott haraggal állott Cristoforo előtt, ezen szavakra ellágyult, s a térdelő fölé hajolva, megindult hangon igy szólt:
- Keljen fel - - a sértés - - a tény valóban - - de azon öltöny, melyet visel - - nem csak ez, hanem ön miatt is - - keljen fel atyám - - Testvérem - - nem tagadhatom - - lovag - szenvedélyes ember - - kissé élénk volt. De minden isten rendelése szerint történik. Ne beszéljünk többé erről - - - De atyám, önnek nem szabad továbbra is ezen helyezetben maradnia.
Erre Cristoforot karjánál fogva felemelte térdelő helyezetéből. Cristoforo atya most állva, de fejét lehajtva mondá:
- Remélhetem tehát, hogy megbocsátott! S ha bocsánatot nyerek öntől, más ki tagadhatja azt meg tőlem. Ó, ha hallhatnám ajkairól ezen szót: „bocsánat.”
- Bocsánat? Önnek nincs erre szüksége. De mivel óhajtja, bizonyára, teljes szivemből megbocsátok önnek, s mindnyájan - -
- Mindnyájan, mindnyájan! kiáltották egyhangulag a jelenlevők.
Az ujoncz arczán öröm sugárzott, mely alatt azonban mégis észre lehetett venni az elkövetett rosz feletti bánkodását, mely roszat az emberek bocsánata nem tehette jóvá. A nemes legyőzetve Cristoforonak ezen tekintete, s elragadtatva az átalános megindulás által, az ujoncz nyaka köré fonta karjait, s a béke csókját cserélte ki vele.
- Helyes! jól van! hangzott egyszerre a jelenlevők ajkairól, kik vetélkedve tolongtak Cristoforohoz.
Eközben a szolgák üditő italokat hoztak. A házi gazda is Cristoforohoz lépett, s mivel ez vonakodni akart, igy szólt hozzá: „Atyám, fogadjon el valamit, tegye meg ezt a barátságot.” S most mindenek előtt Cristoforonak akart szolgálni; ez azonban kedves ellenállást mutatva igy szólt:
- Az ily dolgok többé nem nekem valók; de nem akarom visszautasitani az ön ajándokát. Jelenleg épen útra készülök; kérem méltóztassék kenyeret hozatni számomra, hogy mondhassam, miszerint szivességét élveztem kenyerének megizlelése által, s hogy ekként bocsánatának jelét vegyem.
A nemes megindulva adott parancsot Cristoforo óhajának teljesitésére; egyik diszöltönyü szolga csakhamar ezüst tálczán egy egész kenyeret hozott be, s Cristoforo elé tartotta, ki azt elfogadta, s köszönetét fejezve ki kosarába tette. Erre elbocsáttatását kérte; még egyszer megölelte a ház urát, a közel állókat, kik egy pillanatra őt hatalmukba kerithették, s csak fáradsággal volt képes az ölelő karok közül menekülni; sőt még az előszobákban is csaknem harczolnia kellett a szolgákkal, s mi több a bravókkal, kik öltönyének szélét, kötelét és csuklyáját csókolgatták; midőn pedig az utczára lépett a néptömeg, mintegy diadalmenettel vitte őt a város egyik kapujáig, honnét megkezdte gyalog teendő utját ujonczságának szinhelye felé.
Cristoforo oly vigasztalódással utazott, minőt még nem érzett azon szörnyü nap óta, melyért kiengesztelődést szerezni egész életének feladata volt. Az ujonczoknak parancsolt hallgatást megtartotta, a nélkül, hogy észrevette volna - ugy el volt merülve a fáradságok, nélkülözések és megaláztatások gondolatába - mindazon küzdelmek megfontolásába melyeket elviselnie kellett, hogy czélját érje.
Az étkezés idő pontjában valamely jótékony háznál megállapodott s a gyönyör egy nemével kezdte enni a bocsánat kenyerét; egy darabot azonban levágott belőle, s kosarába tette, hogy azt, mint örökké tartó emléket megőrizze.
Nem feladatunk, hogy Cristoforo kolostori életének történetét elbeszéljük, csak azt jegyezzük meg, hogy ő hivatalának rendes kötelmeit, mint az egyházi szónoklatot, a haldoklóknak utolsó kenetében való részesitését a legnagyobb örömmel és gonddal teljesitve sohasem szalasztott el egyetlen alkalmat sem, melyben két más ön maga által - magára rótt feladatának eleget tehetett s ezek voltak: a viszálkodások kiegyenlitése, s az elnyomottak ótalmazása.
Erre nézve közreműködött a nélkül, hogy maga is észrevette volna régi szokása s azon harczikedv maradványa, melyet a megaláztatások s önkinzások sem voltak képesek belőle teljesen kiirtani. Beszéde szokottan alázatos és nyugodt volt, de midőn igazságszolgáltatásról vagy elnyomott igazságról volt szó, egyszerre fellelkesitette régi heve, mely támogattatva és módositva az egyházi szónoklatokban nyert ünnepélyes hangulat által - beszédjének egészen sajátságos jelleget kölcsönzött.
Midőn tehát bármely szegény, ismeretlen leány Lucia szomoru sorsában kéri vala Cristoforo atya segitségét, - ő azonnal hozzá sietett volna. De Luciáról levén szó, annál nagyobb aggodalommal sietett, minél inkább ismerte és bámulta ennek ártatlanságát s mivel már is aggódott a Luciát fenyegető veszélyek miatt, s szent boszankodást érzett azon nyomorult üldözés miatt, melyeknek a szegény leány tárgyává lett. Ezenkivül tanácsolván neki, hogy a nagyobb baj megelőzésére mindent titkoljon s nyugodtan maradjon, most attól tartott, hogy tanácsa valamely szomoru eredményt idézett elő; s igy könyörületességből származó - s második természetévé lett - aggodalmához ezen esetben azon aggályos félelem járult, mely oly gyakran kinozza a jókat.
A mig azonban Cristoforo atya dolgát elbeszéltük - megérkezett ő maga, s benyitott. - Az asszonyok pergő és csikorgó orsójukat félre tevén, felugrottak s egyszerre igy kiáltottak: „Oh Cristoforo atyánk áldott legyen!”

V. Fejezet.
Cristoforo atya az ajtó küszöbén megállott. Egy pillantást vetve a nőkre azonnal be kellett látnia, hogy aggodalma nem bizonyult alaptalannak. Oly hangon, mely szomoru válaszra vár, s fejének egy mozdulatával szakállát fellebbentve, kérdezte: „Nos, gyermekeim?” Lucia kitörő könnyeivel válaszolt. Agnes asszony mentegetőzni kezdett, hogy bátorkodtak - - a barát azonban előre lépve egy háromlábu széken helyet foglalt, s a mentegetőzéseket a következő, Luciához intézett szavakkal szakitotta meg: Csendesülj, szegény leányom. És te - mond Agnes asszonyhoz fordulva - beszéld el mi történt?
Amig a jó asszony tőle kitelhető hűséggel elbeszélte a fájdalmas történetet, a barát arcza ezer szint váltott; majd szemeivel égre tekintett, majd lábaival toppantott. Midőn Agnes asszony befejezte elbeszélését Cristoforo kezeivel elfedte arczát, s igy kiáltott fel: Szent isten, hát egész ennyire! - De anélkül, hogy a mondatot befejezte volna, ismét a nőkhöz fordulva igy szólt:
- Szegények, az isten meglátogatott benneteket. Szegény Lucia!
- Nem hagy el bennünket, atyám? kérdé ez a sirástól fuldokolva.
- Elhagyni benneteket! S minő arczczal kérhetnék számomra valamit istentől, ha elhagynálak, ily állapotban, téged, kit Ő bizott rám! Ne ijedj meg: Ő melletted fog lenni; Ő mindent lát; Ő felhasználhat ily semmi értékü embert is minő én vagyok, arra, hogy csuffá tegye egy - - Lássuk, fontoljuk meg, mit lehet tenni.
Cristoforo erre bal könyökét térdére homlokát tenyerébe hajtva jobb kezével szakállát és állát szoritotta, mintha ekként akarná együtt tartani lelkének minden erejét. De a legmélyebb fontolódás csak világosabban meggyőzte, mennyire sürgős és bonyolult az ügy, s mily kevés számuak, bizonytalanok és veszélyesek a segédeszközök. - Kissé megszégyeniteni don Abbondiot, s szemére lobbantani, hogy mennyire nem tett eleget kötelességének? Szégyen és kötelesség azonban mit sem jelentő szavak don Abbondio előtt, midőn fél. A történteket az érsekkel tudatni, s ennek segélyét kérni ki? Ez azonban sok időt vesz igénybe, s ez idő alatt és után? - Ezen és más tervek értékét mérlegelve legjobbnak találta azt, ha magával don Rodrigoval tesz kisérletet, s kéréssel könyörgéssel, a jövendőbeli és ha lehetséges ezen élet büntetéseivel fenyegetve fogja tervéről való lemondásra birni.
Amig a barát ily gondolatokba merült, Renzo, ki mindenki által kitalálható okokból nem lehetett távol, benyitott; de látva, hogy a barát el van mélyedve gondolataiba, s mivel a nők jelekkel értésére adták, hogy ne zavarja Cristoforot, a küszöbön mozdulatlanul s csendesen maradt. Cristoforo midőn tervét a nőkkel közölni akarva feltekintett, észre vette Renzot, s őt részvét által fokozott rokonszenves melegséggel üdvözölte.
- Elmondták önnek - - atyám? kérdé Renzo megindult hangon.
- Nagyon is elmondták, s ez okból vagyok itt.
- Mit mond azon gaz felől?
- Mit mondjak? Ő nincs itt, hogy hallja szavaimat; mit használnának szavaim? Fiam Renzo, mondom neked, bizzál istenben, s isten nem fog elhagyni.
- Áldottak legyenek szavai! kiáltott fel az ifju. Ön azok közé tartozik, kik nem kárhoztatják mindig a szegényt. Ellenben a lelkész ur, s a doktor, ki a go - -
- Ne juttasd ismét eszedbe mi ugy sem vezethetne egyébre, mint hasztalan izgalomra. Csak szegény barát vagyok ugyan, de ismétlem előtted, mit e szegény asszonyoknak mondtam, a mennyiben csekélységemtől telik, nem hagylak el benneteket.
- Ó, ön nem olyan, mint világi barátaink! A szószátyárok! Ki hitte volna, hogy azon igéretek daczára, melyeket jobb időkben tőnek - - Ó, ó! Készek voltak vérüket áldozni értem; megvédettek volna az ördög ellen is. Ha ellenségesem akadt volna? Csak értésükre kell vala adnom, s már megszünt volna élni. S ma? Pompás mulatság szemlélni őket, mint vonakodnak ma!
Renzo ezen szavaknál Cristoforo arczára tekintett, melyen fellegeket pillantott meg. Most észre vette, hogy olyant mondott, mit el kellett volna hallgatnia, s midőn ki akarta igazitani szavait, még inkább belebonyolódott. - Azt akartam mondani - nem is tudom - azaz akartam mondani - -
- Mit akartál mondani? S miként! Te e szerint megkezdted már elrontani müvemet, mielőtt bele foghattam volna. Te barátaidhoz mentél - - minő barátokhoz! - - kik nem segithettek, s még csak nem is akartak rajtad segiteni. Nem tudod, hogy isten csak azon szerencsétlenek barátja, kik biznak benne? Renzo, akarsz-e az istenben bizni?
- Akarok! válaszolt Renzo.
- Jó, tehát igérd meg, hogy senkit sem sértesz meg, senkibe sem kötsz bele, s hogy megengeded, miszerint én vezesselek.
- Megigérem.
Lucia nagyot sóhajtott, mintha sulyos kő esett volna le szivéről.
- Helyesen fiam, mondá Agnes asszony.
- Halljátok fiaim, folytatá ujra Cristoforo. Ma elmegyek azon emberhez, s beszélek vele. Ha isten megszállja szivét és szavaimnak erőt ad, jó, ha pedig nem, Ő más eszközt fog kijelelni. Ti addig itt nyugton maradjatok, vonuljatok vissza, nyelvetekre gombot kössetek, és senki se lásson benneteket.
Ezt mondva megszakitotta a hálálkodásokat, s rögtön távozott.
Cristoforot, midőn don Rodrigo palotájába érkezett több homályos termen át vezették Rodrigo szolgái, mig végre az étterem ajtaja elé érkezett. Az ebédlőből kések, villák, poharak s tányérok zavart csörgése, de főleg több egymást tulkiáltani törekvő hang hallatszott ki. A barát épen vissza akart vonulni, de midőn az ajtó megnyilt bizonyos Attilio gróf (a házi gazda unokatestvére, kiről már szóltunk, anélkül, hogy megneveztük volna) az ajtóval szemben ülve megpillantotta a nyirott főt, s barátcsuklát; észre vevén Cristoforo szerény szándokát, igy kiáltott rá:
- Ej, ej, tisztelendő atya, nem menekszik tőlünk: előre, előre!
Don Rodrigo anélkül, hogy tudta volna ezen látogatás czélját, mégis mintegy homályosan sejtette azt, szivesen elbocsátotta volna Cristoforot, mivel azonban a meggondolatlan Attilio hangosan tette a meghivást, nem illet visszavonulnia.
- Jöjjön, jöjjön atyám! kiáltott ő is Cristoforora, ki most belépett, meghajtotta magát a ház ura előtt, s jobbra-balra viszonozta a vendégek üdvözlését.
A becsületes embert, midőn gazemberrel áll szemközt, átalában (nem mondjuk mindenki) emelt homlokunak, biztos tekintetünek, szabad lélekzetü és nyelvünek képzelik. Hogy azonban valaki ekként lépjen fel, több körülményre van szükség, mely körülmények csak ritkán találkoznak. Ne csodálkozzunk tehát, ha Cristoforo jó lelkiismerete, védendő ügye igazságának legmelegebb átérzése daczára, az alázat és tisztelet bizonyos kifejezésével ült don Rodrigo előtt, ki az asztal fejénél ült, saját házában, barátai, s hatalmának jelvényei által körülvéve, oly tekintettel, mely bár kinek ajkán elnémitaná a kérést, tanácsot, feddést, vagy ócsárlást. Jobbján Attilio gróf, unoka testvére ült, ki, meg kell jegyeznünk, erőszakoskodásai és kalandjaiban társa volt, s ki néhány napra szórakozni jött hozzá. Balról, az asztal másik felén, nagy tisztelettel, de a biztosság és önérzet bizonyos kifejezésével állott a podesta, ugyanaz, kinek elméletben, igazságot kellett volna szolgáltatnia Renzo Tramaglino számára, s don Rodrigot a fenebbiekhez képest felelősségre kellett volna vonnia. A podestával szemben a mély tisztelet legkétségbevonhatlanabb kifejezésével arczán ült a mi ismert csomóbontó doktorunk; fekete tógát viselt, s orra a szokottnál is veresebb volt. A házigazdával és rokonával szemben két jelentőség nélküli egyén ült, kikről történetünk csak azt jegyzi fel, hogy nem tettek egyebet, mint ettek, fejöket hajtogatták, mosolyogtak, s mindent helyeseltek, bármit mondott is valamelyik jelenlevő, feltéve ha más valaki nem mondott ellent.
- Adj széket a tisztelendő atyának, mondá don Rodrigo. Egyik szolga, kinek a parancs szólott, Cristoforonak azonnal széket hozott, melyre ez, némi mentegetőzés után, hogy alkalmatlan időben jött stb., le is ült.
- Szeretnék valamely fontos ügyben - - négy szem között beszélni - folytatá alantabb hangon, mintegy don Rodrigo fülébe sugva.
- Jó, jó, beszélni fogunk - válaszolt ez - de előbb hozzatok inni valót a szent atyának.
Cristoforo atya vonakodott, de Rodrigo az ismét feltámadt zaj közepett felkiáltott: - Nem, lelkemre nem lehet, hogy ily kellemetlen helyezetbe hozzon. Nem szabad megtörténni, hogy egy kámzsás barát borom, s valamely szemtelen hitelezőm erdőim mogyorópálczáinak megizlelése nélkül távozzék házomból.
Ezen szavak általános kaczagást idéztek elő, s pillanatra megszakitották a vitát, melyet valamely kérdés felett melegen folytattak az asztalnál ülők.
Egyik szolga tálczán egy üveg bort és kehelyalaku poharat hozott, s megkinálta a barátot, ki nem akarván azon férfiu sürgős kinálásának ellenállni, kinek kegyét oly nagy mérvben érdekében állott megnyerni nem vonakodott tovább: töltött, s lassankint szürcsölte a bort.
- Tasso tekintélye nem szolgálhat az ön állitásának támogatására, tisztelt podesta ur; sőt ön ellen szól az - kiáltozott Attilio gróf mivel azon tudós, azon nagy ember, ki a lovagiasság minden szabályát kis ujjában hordozta Argante követével, mielőtt ez a keresztény lovagokat kihítta, a kegyes Buglionehez kérést intéztet - - -
- Ez tulzás, kiáltott, vagy inkább, orditott a podesta, puszta tulzás, költői ék, mert a követ természeténél fogva sérthetlen, a nép jog, - jure gentium - szerint. Sőt nem is kell ennyire mennünk; a példaszó is ezt mondja: a követtel nem jár a büntetés. S a közmondások, gróf ur, az emberi nem bölcsességét képviselik. Mivel pedig a követ mit sem mondott saját nevében, hanem csak irott kihivást mutatott elő - -
- De mikor fogja megérteni, hogy ama követ vakmerő szamár volt, ki nem ismeri az első - -
- Engedelmükkel, uraim - vágott közbe don Rodrigo, ki nem akarta engedni, hogy a vita tovább haladjon - terjeszszük a vitás kérdést Cristoforo atya elé, s döntsön az ő itélete.
- Helyes, nagyon helyes! kiáltott a gróf, ki érdekesnek találta, hogy a lovagi kérdést egy barát döntse el.
- Abból, mit hallottam - mond Cristoforo atya - azt következtetem, hogy a vita tárgyához nem értek.
- A szerzetes atyáknak szokott mentsége - mond don Rodrigo - de nem szabadul ki. Ej, igen jól tudjuk, hogy ön nem jött kapuczeummal fején a világra. Hagyja, hagyja: ime a kérdés.
- A tény im ez! kiáltozott Attilio gróf.
- Engedjétek, hogy én mondjam el, ki az ügyben semleges vagyok - veti ellen don Rodrigo. Ime a történet. Valamely spanyol lovag kihivat egy milanoi lovagot; a kihivás kézbesitője nem találván honn a kihivottat, a kihivást a kihivott egyik testvérének adja át. Ez elolvassa azt, s válaszul megbotozza a kihivás hozóját. Arról van szó - -
- Helyes válasz volt! kiáltott fel Attilio gróf. Valóságos égi sugallat volt!
- Az ördög sugallata, tette hozzá a podesta. Megbotozni egy követet! szent személyt! Ön is atyám, megmondhatja, vajjon lovagi tett volt-e ez?
- Igen, uram, lovagi tett, kiáltott a gróf. Engedjen meg, de tudnom kell, mi illik a lovaghoz. Ha öklözésről volna szó, egészen másként állna a dolog, de a bot nem szennyezi be senki kezét. Nem értem miért fáj annyira önnek egy szolga kiporolt háta?
- Ki beszélt itt valakinek a háta felől, gróf uram? Oly furcsaságot tulajdonit nekem, mi sohasem jutott eszembe. Jellemről és nem hátról beszéltem. S mindenek felett közjogról beszélek. Mondja meg kérem, vajjon a fecialok, kik által a régi rómaiak más népeknek hadat üzentek, kértek-e engedelmet, hogy küldetésüknek eleget tegyenek, s mégis nevezhet-e meg irót, ki emlitést tenne, valamely feciál megbotoztatásáról.
- Mi közünk nekünk a régi rómaiak küldötteihez? A rómaiak derék emberek voltak ugyan, a lovagi dolgokban azonban nagyon, nagyon hátra maradtak. De a modern tehát a valódi lovagiasság törvénye szerint, mondom és állitom, hogy azon küldött, ki valamely lovagnak anélkül mer kihivást kezébe adni, hogy erre engedelmet kér vala, vakmerő, sérthető, legsérthetőbb, megbotozható, legmegbotozhatóbb!
- Feleljen meg egy kevessé ezen syllogismusra.
- Semmit, semmit, semmit.
- De hallgasson, hallgasson, hallgasson meg kérem! Fegyvertelen embert megütni árulás; atqui a küldött de quo fegyvertelen volt; ergo -
- Lassabban, lassabban podesta ur.
- Hogy, lassabban?
- Lassabban mondom; mit beszél? Vajjon árulás-e valakit hátulról karddal megsebesiteni, vagy pedig golyót röpiteni vállába; sőt még ide vonatkozólag is fordulhatnak elő esetek - de maradjunk a kérdésnél. Megengedem, hogy ezt átalában árulásnak lehet nevezni; de négy ütleget olvasni rá egy semmire kellőre! Szép lett volna; ha igy kell vala hozzá szólnia: várj csak, hadd botozzalak meg, mint ha valami nemes embernek mondaná: kard ki kard! - S ön tisztelt doktor ur, ahelyett, hogy édes mosolyaival tudtomra adja, miszerint osztja véleményemet, miért nem támogatja inkább jóra való arczácskájával okaimat, hogy ekként meggyőzni segitsen ezen urat?
- Én - -! válaszolt zavartan a doktor, én csak élvezem ezen tudós vitát, s áldom a kedvező véletlent, mely alkalmat szolgáltatott a nagy elmék ezen kellemes harczára. Engem egyébiránt nem illet meg az itélet kimondása, mivel ő méltósága már kijelelte a birót - - a tisztelendő atyát -
- Igaz, mond don Rodrigo, de miként kivánhatják, hogy a biró szóljon, midőn a perlekedő felek nem akarnak elhallgatni?
- Elnémulok, mond Attilio gróf. A podesta ajkaiba harapott, s mintegy lemondása jeléül felemelte kezét.
- Hála istennek! Most rajta atyám! mond félig gunyos komolysággal don Rodrigo.
- Már előrebocsátottam mentségemet, miszerint nem értek a dologhoz, válaszolt Cristoforo, poharát egyik szolgának nyujtva.
- Sovány mentség! kiáltott a két unokatestvér; halljuk az itéletet.
- Ha ekként van, válaszolt a barát, szerény véleményem szerint nem volna szabad a világon léteznie sem kihivásnak, sem kihivást vivőnek, sem ütlegelésnek.
A lakmározók csodálkozva tekintettek egymásra.
- Ez sok! kiáltott Attilio gróf. Bocsásson meg, atyám, hanem ez sok. Látszik, hogy nem ismeri a világot.
- Ő nem ismeri a világot? mond don Rodrigo. Ezt akarod velem elhitetni! Ép ugy ismeri ő a világot, mint te, nemde tisztelendő atyám? Mondja csak mondja: nem járta-e ön is végig a világ iskoláját?
Cristoforo atya ezen szeretetre méltó kérdésre nem válaszolt, hanem e helyett önmagának mondá: ez rád vonatkozik; de emlékezzél meg barát, hogy te nem magadért vagy itt, s hogy mindez, mit téged illet, nem jöhet számitásba.
- Meglehet, mond a házigazda unokatestvére, de a tisztelendő atya - - hogy is hijják a tisztelendő atyát?
- Cristoforo atya, válaszolt több, mint egy hang.
- Ej, Cristoforo atya, legnagyobb tiszteletre méltó uram, ezen elvekkel ön felforgatná a világot. Ha nem volna kihivás! Ha nem volna bot! Isten veled becsület érzés. A semmire kellőket nem érhetné büntetés. Szerencsére azonban a feltétel lehetetlen.
- Rajta doktor, vágott közbe don Rodrigo, aki a két főperlekedő vitáját mindig jobban össze akarta bonyolitani. Rajta, hisz önnek mestersége, hogy mindenkinek igazat tudjon adni. Lássuk kissé, miként tud e tárgyban Cristoforonak igazat adni.
- Valóban, válaszolt a doktor, miközben villáját magasra emelte, s a barát felé fordult, valóban nem értem, hogy Cristoforo atya, ki tökélyetes egyházi és világi férfiu, nem gondolt arra, miszerint a szószékről hallatott jó, legjobb és méltó sulylyal biró itélete, tisztelettel legyen mondva, lovagi vitában mit sem ér. Cristoforo atya jobban tudja nálam, hogy minden csak a maga helyén jó; s azt hiszem, hogy ő ez alkalommal csak tréfával akart menekülni a zavarból, melybe az itéletmondás hozta.
Mit lehetett válaszolni ezen régi és mégis mindig uj bölcsességből meritett okoskodásokra? Semmit. Igy tett Cristoforonk is.
Don Rodrigo azonban, hogy véget vessen e vitának, más tárgyra tért át.
- Ép most jut eszembe, mond, hallottam, hogy Milanoban kiegyezésről beszélnek.
Olvasóink tudják, hogy ezen évben a mantuai herczegség örökségének kérdése miatt háboruskodtak; a mantuai herczegség Vincenzo Gonzaga halála után, ki törvényes örököst nem hagyott hátra, Nevers herczeg, az elhunyt legközelebbi atyafiának birtokába ment át, XIII. Lajos, vagy Richelieu iparkodott őt, mint hű szolgáját és honositott francziát, védeni e jogában, IV. Fülöp, vagy Olivares gróf, kit közönségesen grófi herczegnek neveztek, ép ezen okoknál fogva nem akarta Nevers herczeget, sőt hadat küldött rája. Mivel azonban ama herczegség a császárság hűbére volt, a czivódó felek cselfogásokkal, kérések és fenyegetésekkel ostromolták II. Ferdinánd császárt, egyik hogy egyezzék bele az uj herczeg felavatásába, a másik, hogy tagadja meg tőle ehhez való jogát és segitsen a herczeget kiűzni államából.
- Szinte hinni kezdem, hogy a dolog békés kiegyenlitést nyer, mond Attilio gróf. Bizonyos előjeleket látok - -
- Ne higyje, gróf ur, ne higyje, vágott közbe a podesta. Én e tekintetben otthonn vagyok, s jól ismerhetem a viszonyokat; mert a kasztellán spanyol ur, aki, hála jóságának, kissé jó akaróm, s a grófi herczeg egyik teremtmények fia levén jól van értesülve minden dologról.
- Mondom önnek, hogy naponként van alkalmam Milanoban egészen más fajta emberekkel beszélni, s biztos forrásból tudom, hogy a pápa, a békét legjobban óhajtván, feltételeket terjesztett elő - -
- Ugy kell történni; a dolog rendben van; ő szentsége kötelességét... teszi; a pápának mindig a jót kell közvetitenie a keresztény fejedelmek közt; a grófi herczegnek azonban megvan a maga politikája és - -
- Ej, ej, uram, ön tudja, mit gondol e pillanatban a császár? Azt hiszi ön, hogy egyéb sem létezik a világon Mantuánál? Sok más dolog akad még ezen kivül, miről gondolkodni kell. Vajjon például tudja-e ön, mily mértékben bizhatik a császár hadvezérében Valdistano, vagy Vallistában, vagy hogy is hijják, és vajjon - -
- Az ő törvényes neve német nyelven Vagliensteino, vágott közbe a podesta; igy mondta legalább több izben a kasztellán spanyol ur. De azért legyen jó szándékkal, mert - -
- Leczkéztetni akar ön? kiáltott fel a gróf; de don Rodrigo tekintetével értésére adta neki, hogy az ő iránta való szeretetből ne folytassa tovább az ellenmondást. A gróf elhallgatott, s a podesta, mint a homokzátonyról szabadult hajó duzzadt vitorlákkal hajtott neki ékes szólása folyamának. S az ég tudja mikor kötött volna ki, ha don Rodrigo, unokatestvérének arczfintoritásai által is indittatva, s mintegy felsőbb sugalmazásra nem int vala egy szolgának, hogy bizonyos palaczkot hozzon elő.
- Podesta ur, s uraim! mond: egy poharat a grófi herczeg egészségére, s megmondhatják, vajjon a bor méltó-e e magas személyiséghez.
A podesta főhajtással válaszolt, mely a különös elismerés érzelmét tüntette fel; mivel bármit tettek, vagy mondtak a grófi herczeg tiszteletére, abból egy rész, véleménye szerint, őt is megillette.
- Ezer évig éljen don Gasparo Guzman, Olivares gróf, san Lucari herczeg, nagy Fülöp király nagy kedvencze (privato) és urunk! - kiáltott fel a podesta, miközben serlegét felemelte.
Aki nem tudná ezen szó „privato” értelmét, ez azon időben valamely fejedelem kedvenczét jelentette.
- Soká éljen! kiáltottak mindnyájan.
- Töltsetek az atyának, mond don Rodrigo.
- Bocsánat, már ugyis szokásomon tul ittam, s igy nem lehet - -
- Hogyan! mond don Rodrigo. A grófi herczeg egészségére kell poharat üriteni. Tán azt akarja elhitetni velünk, hogy a navaraiakkal tart?
Igy nevezték akkor csúfnéven a francziákat a navarai fejedelmekről, kik IV. Henrikkel kezdtek Francziaország felett uralkodni.
Ezen felhivásra inni kellett. A lakmározók felkiáltásokban, s a borra mondott magasztalásokban törtek ki; csak a doktor hallgatott; ő azonban felemelt fejével, meredt tekintetével, s összeszoritott ajkaival többet fejezett ki, mint amazok szóval.
- Mit szól hozzá, doktor? kérdé don Rodrigo.
A doktor poharánál vörösebb és fénylőbb orrát kivonva a serlegből, s minden szótagot hatalmasan megnyomva igy kiáltott fel:
- Mondom, nyilvánitom és itélem, hogy ezen bor a borok Olivarese: censui, et in eam ivi sententiam, hogy ehhez hasonló ital nem található mind a huszonkét országában urunk királyunknak, kit az isten éltessen. Kijelentem és elhatározom, hogy don Rodrigo ő méltóságának ebédei megszégyenitik Heliogabalus diszvacsoráit, s hogy a szükség örökre el- és számüzve van ezen palotából, hol a fény székel és uralkodik.
- Helyesen mondta! Jól itélt! kiáltottak egyhangulag a lakmározók; de a szükség szó, melyet a doktor véletlenül ejtett ki, mindenkinek gondolatát ezen szomoru tárgyra forditá; mindnyájan a szükségről beszéltek. E tekintetben, legalább a fődologban mindnyájan megegyeztek, de azért a zaj talán még nagyobb volt, mintha véleménykülönbség forgott volna fen. Mindnyájan egyszerre kiáltottak.
- Nincs drágaság, mondá egyik, csak a kereskedők - -
- És a pékek, mondá a másik, kik elrejtik a gabonát. Fel kell kötni őket.
- Helyes, irgalom nélkül fel kell kötni őket!
- Jó peres eljárást! kiáltott a podesta.
- Ej, mire valók a perek? kiáltott Attilio gróf; sommás eljárást nekik. Össze kell fogni hármat, négyet, ötöt, vagy hatot azok közül, kik a közvélemény szerint leggazdagabbak és legkutyábbak, s fel kell kötni őket.
- Példát, példát kell szolgáltatni. Példa nélkül mit sem lehet végezni.
- Bitóra; bitóra velök! s minden felül fog a gabona áradni.
Don Rodrigo eközben azon egyetlen embert kiséré figyelemmel, ki csendesen maradt. Látta, hogy a barát folyvást mozdulatlanul ül, anélkül, hogy türelmetlenségét és sietségének vagy annak emlékeztető jelét adta volna; miszerint várakozik. De arczán olvasható volt a határozat, miszerint nem távozik előbb, mig ki nem hallgattatott. Rodrigo örömest elküldötte volna, hogy igy megmeneküljön a beszélgetéstől; de kihallgatás nélkül elbocsátani egy kapuczinust, nem volt megegyeztethető politikájának szabályaival. Mivel tehát nem menekülhetett a boszantástól, elhatározta, hogy szembe száll vele, s igy vet véget annak. Felkelt az asztaltól, s vele a bortól vörös társaság, mely utóbbi azonban nem hagyta félben zajongását. Miután bocsánatot kért a vendégektől, kimért tartással közeledett a baráthoz, ki a vendégekkel együtt felkelt székéről. - Parancsára állok! - mondá, s a barátot a szomszéd terembe vezette.

VI. Fejezet.
- Miben lehetek szolgálatára? mondá don Rodrigo megállva a terem közepén. Szavai szószerint ezt jelentették ugyan; de kiejtésük módja világosan ezt fejezte ki: Vigyázz, gondold meg ki előtt állsz, fontold meg szavaidat, ne légy hosszadalmas.
Hogy Cristoforo testvér neki bátorodjék, e czélra mi sem lehetett volna biztosabb eszköz, mintha don Rodrigo kihivó modort vesz vala fel. Cristoforo meglepetve állt egyideig, szavakat keresett, s ujjai közt az öv gyanánt viselni szokott nagyolvasó „Ave Máriá”-it pergette, mintha ezek egyikétől akarta volna kérdezni a kezdő szavakat. - Rodrigo megszólitására kelleténél több szó akart kitörni ajkain. De meggondolva mennyire fontos el nem rontani dolgát, vagy, mi több más dolgát, megbirálta, mérsékelte szavait, melyek ellepték gondolkodó tehetségét.
- Azért jöttem - mondá tulzott alázatossággal - hogy az igazságosságnak egy tényét inditványozzam ön előtt, s egy kegyességre kérjem fel önt. Bizonyos rosz hirü emberek méltóságod nevét bitorolják, hogy egy szegény lelkészre ráijeszszenek; s meg akarják akadályozni kötelességének teljesitésében, s tönkre akarnak tenni két ártatlant. Ön egyetlen szavával megczáfolhatja azokat, visszaadhatja a jognak erejét, s megnyugtathatja azokat, kiken a kegyetlen erőszakosság elkövettetett. Ezt megteheti, s megtehetvén - a lelkiismeret - - a becsület - -
- Csak akkor beszéljen lelkiismeretemről, ha majd gyónni megyek önhöz. Ami pedig becsületemet illeti, tudja meg, hogy ennek őre én magam vagyok, s mindenkit, aki bátorkodnék az e feletti gondoskodást megosztani velem, vakmerőnek tekintem, ki megsérti becsületemet.
Cristoforo testvér ezen szavakból észrevette, miszerint don Rodrigo roszra akarja magyarázni szavait, hogy a beszélgetést czivódássá változtassa át; ezt megakadályozandó annál inkább is az alázatossághoz fordult, elhatározta, hogy mindent eltür, bár mit mondjon is amaz, s azonnal nyugalmas hangon válaszolt:
- Ha olyasmit mondtam, ami önnek visszatetszik, ez kétségkivül akaratom ellenére történt. Igazitson helyre, fejezte ki roszalását, ha nem tudok illően beszélni; de méltóztassék meghallgatni.
- Az ég szerelmére, azon istenre, kinek tekintete előtt mindnyájunknak meg kell jelennünk - s ezt mondva az olvasójához erősitett fa-halálfejet ujjai közé vette, s haragos hallgatójának szemei elé tartotta - ne tagadja meg ezen könnyü igazságszolgáltatást, melylyel ama szegényeknek annyira tartozik. Gondolja meg, hogy isten szeme mindig e szegényeken van, s hogy kiáltásaik, sóhajaik ott fen meghallgattatnak. Az ártatlanság hatalmas az ő - -
- Ej, atyám, szakitá durván félbe szavait don Rodrigo, nagy tisztelettel viseltetem öltönye iránt; de ha valami feledteti velem e ruhát, mögötte oly valakit pillantok meg, aki kémlelődni jő házamba.
Ezen szavakra fellángolt a barát arcza; de azonnal, oly arczczal, mintha keserü orvosságot nyelt volna, igy folytatá:
- Ön maga sem hiszi, hogy ezen czim rám illik. Ön érzi szivében, hogy azon kisérlet, melyet önnél teszek, sem alacsony, sem megvetésre méltó. Hallgasson meg don Rodrigo ur; adja az ég, hogy meg ne bánja, miszerint nem hallgatott meg. Ne helyezze dicsőségét - - minő dicsőségét, don Rodrigo ur! Minő, az emberek előtti dicsőségét! S az isten előtt! Ön itt alant sokat tehet, de - -
- Ön tudja, szakitá félben don Rodrigo boszusan, de nem minden megborzadás nélkül, ön tudja, hogy midőn kedvem támad egyházi szónoklat hallgatására, ép ugy tudom merre van a templom, mint akár ki más. De saját házamban! - Ó - tette hozzá erőszakolt gondos mosolylyal - ön engem többnek tart, mint valóban vagyok. Csak a fejedelmeknek van udvari papjuk.
- S azon isten, aki számadásra vonja a fejedelmeket azon szavaikért, melyeket palotáikban is hallat velök; azon isten ki most is könyörületét gyakorolja, midőn egyik méltatlan és nyomorult szolgáját, de mégis egyik szolgáját küldi, hogy egy ártatlan leányért - -
- Röviden, atyám, mond don Rodrigo, távozási szándékot mutatva, nem tudom mit akar mondani; nem érthetek szavaiból egyebet, minthogy egy leányról van szó, ki nagyon szivén fekszik önnek. Keressen tetszése szerint bárki mást, kit titkaiba akar avatni, de ne bátorkodjék tovább alkalmatlankodni egy nemes embernél.
Midőn most don Rodrigo kifelé indult, Cristoforonk nagy tisztelettel eléje állt, s mintegy kérőleg, s a távozni akarót visszatartva felemelé kezeit.
- Igaz, szivemen fekszik - válaszolt még egyszer - de nem inkább, mint ön. Két lélek miatt kell életemnél is jobban aggódnom. Don Rodrigo, nem tehetek egyebet önért, mint hogy imádkozom; de ezt szivemből fogom tenni. Ne feleljen tagadólag; ne hagyjon aggodalomban és félelemben egy szegény ártatlan leányt. Egy szó öntől mindent megtehet.
- Jó; mivel ön azt hiszi, hogy sokat tehetek ezen személyért; mivel ezen személy iránt ön annyira érdeklődik - -
- Tehát? kérdé szorongva Cristoforo, ki don Rodrigo magatartása miatt nem adhatta át magát ama reménynek, melyet a kényur szavai jeleztek.
- Tehát tanácsolja neki, hogy védelmem alá helyezze magát. Miben sem fog hiányt szenvedni, senki sem fogja többé bántani merni, vagy én nem vagyok lovag.
Ezen inditványra a barátnak eddig visszatartatott haragja kitört. Az eszélyesség és türelem szép feltételei egyszerre füstbe mentek. Cristoforoban a régi ember összeolvadott az ujjal, s ily esetben ő valóban két emberrel ért fel.
- Az ön védelme alá! kiáltott fel két lépést hátrálva, s aztán büszkén jobb lábára állt; jobb kezét csipőjére tette, mig balkezét, mutatóujját kifeszitve, Rodrigora emelte, s lángoló tekintete lecsapott a kényur arczára.
- Az ön védelme alá! ismétlé. Jó, hogy igy beszélt, jó, hogy ily ajánlatot tett ön. A mértéket megtölté, nem félek többé öntől.
- Hogy beszélsz, barát?
- Szólok, mint ahhoz kell szólni, kit isten elhagyott, s ki többé nem gerjeszthet félelmet. Az ön védelme alá! Jól tudtam, hogy azon ártatlan az isten védelme alatt van; de ön, de ön most oly bizonyossággal adja ezt tudtomra, hogy többé nem szükséges tekintetekre gondolnom, midőn felőle szólok. Lucia, mondom; ide nézzen, mily emelt homlokkal, mily rendületlen hangon ejtem ki e nevet.
- Hogyan? Saját házamban - -
- Sajnálom ezen házat: átok lebeg felette. Lásd, vajjon az isten igazságszolgáltatása tisztelettel lesz-e e négy fal iránt, vagy megrémül-e négy orgyilkos előtt. Azt hiszed az isten azért alkotá saját képére teremtményét, hogy gyönyörködhessél ennek gyötrelmében. Azt hiszed, isten nem lesz képes megvédelmezni őt! Megvetetted tanácsát! El vagy itélve. Fáráo szive ép igy meg volt keményedve, mint tiéd, s isten mégis szét tudta törni azt. Lucia biztositva van ellenedben, én szegény barát mondom ezt neked; s mi téged illet, halld, mit jövendelek neked. El fog jönni a nap - -
Don Rodrigo e pillanatig a düh és csodálkozás közt ingadozva nem talált szavakat; midőn azonban a barát a jövendeléshez kezdett dühéhez távoli és titokteljes borzadály járult. Gyorsan a fenyegető kéz után kapott a légbe, s hogy a szerencsétlenséget hirdető próféta szavait elnémitsa, emelt hangon igy kiáltott:
- El szemeim elől, vakmerő pór, kámzsába bújt pimasz!
Ezen világos szavak lecsendesitették pillanatra Cristoforót. A szidalmazás és durvaság eszméi Cristoforo lelkében oly bensőleg és oly régi idő óta megbarátkozott az alázat és türelem eszméjével, hogy ezen udvarias kifejezés hallatára azonnal eltünt haragja és hevessége, s csak abbeli határozata maradt meg, hogy mindent türelemmel hallgat végig, mit don Rodrigo a fenebbiekhez csatolni sziveskedik. Azért visszavonván kezét lehajtá fejét, s mozdulatlanul állott, miként a tölgy a viharban a szél csapásai után természetes állásukba helyezi vissza ágait, s nyugodtan fogadja a jégesőt, melyet az ég küld rája.
- Goromba paraszt! folytatá don Rodrigo, ugy bánsz velem, mint hozzád hasonlóval. De köszönd a köntösnek, mely gaz vállaidat fedi, hogy nem részesülsz azon kedveskedésben, melylyel a hozzád hasonlókat beszélni szokták megtanitani. Ez uttal hord el magadat, s aztán meglátjuk.
Ezt mondva megvető parancs kifejezésével arczán a szembe levő ajtóra mutatott, melyen előbb beléptek. Cristoforo meghajtá fejét, s távozott, Rodrigonak engedve át a csatatért, hogy ez dühös léptekkel mérje fel s alá azt.
Midőn a barát betette maga mögött az ajtót a másik szobában, hova lépett, egy embert pillantott meg, ki a fal hosszában siklott végig, hogy a beszélgetés szinhelyét képező teremből észre ne vétessék. Az öreg szolgát ismerte fel benne, ki őt az utczára nyiló kapunál fogadta. E szolga több, mint negyven év óta volt a kastélyban, s Rodrigo születésénél előbb lépett jelenlegi ura atyjának szolgálatába, ki egészen más ember volt, mint fia. Az atya halála után a ház uj ura egész környezetét elbocsátá, s uj cselédséget fogadott, az öreg szolgát azonban mégis megtartotta, részint mivel elaggott volt, részint pedig - jóllehet az övétől különböző elvei voltak - mivel ezen hiányát kipótolta két tulajdonságával: ő volt a család méltóságának régi orákuluma, s nagy gyakorlottsággal birt a házi szertartásokban, melyeknek bárkinél jobban ismerte legrégibb hagyományait és részleteit. A szegény öreg, urával szemben, sohasem bátorkodott volna jelezni, vagy kifejezni azok feletti roszalását, miket naponként látott; roszalása csak fogai közt hangzott el, vagy szolgatársai előtt ejtett ki ócsárló szavakat; ezek azonban legfelebb kinevették; de ura füléhez nem jutottak el biráló megjegyzései.
Cristoforo látva az öreg szolgát, áthaladtában üdvözölte őt, s folytatta utját; de a szolga titokteljesen közeledett, ujját ajkaira tette, majd ujjával intett neki, hogy lépjen vele egy setét folyosóba. Midőn beléptek igy szólt elfojtott hangon:
- Atyám, mindent hallottam, szólnom kell önnel.
- Szóljon gyorsan, jó ember.
- Itt nem; jaj nekem, ha uram meglátja. De sok mindenfélét tudok, s ha lehet, holnap elmegyek a kolostorba.
- Valamit forralnak?
- Valami van a levegőben az bizonyos, ezt már észrevettem. Innéttul nyomon leszek, s remélem mindent megtudhatok. Dolgokat, pokoli dolgokat kell látnom és hallanom. Oly házban vagyok - -! De meg kell mentenem lelkemet.
- Áldjon meg az Úr! S a barát ezen szavakat szintén elfojtott hangon mondva kezét áldólag a szolga fejére helyezte, ki nagy életkora daczára, mint gyermek hajlott meg a nála sokkal fiatalabb szerzetes előtt.
- Az isten meg fog érte jutalmazni; holnap eljöjj; ne mulaszd el, mondá Cristoforo.
- El fogok menni; de ön azonnal távozzék, s az ég szerelmére, meg ne nevezzen.
A szolga igy szólva maga körül tekintett, s a folyosó másik részén egy az udvarra nyiló terembe ment, s látván, hogy a tér szabad, maga után intette a barátot, megmutatta neki az ajtót, s ez minden további szóváltás nélkül távozott.
Vajjon az öreg szolga helyesen cselekedett-e, midőn urának ajtajánál hallgatózott? S Cristoforo helyesen cselekedett-e, midőn őt ezért megdicsérte? A közönséges szabályok szerint biz ez ocsmány dolog volt volna; de don Rodrigo háza nem képezett-e kivételt? Mi nem vagyunk képesek ezt megitélni, azért csak arra szoritkozunk, hogy a tényeket elbeszéljük.
Cristoforo, midőn szabadba ért, s a vad állat barlangjának hátat forditott, szabadabban lélegzett, sebesen haladt le a dombról, arcza kigyult, egész lénye megindulást mutatott, mint ezt mindenki elgondolhatja, tudva, mit hallott és mit mondott. Az öreg szolgának váratlan nyilatkozata nagy megnyugtatására szolgált; azt hitte, hogy ebben az ég pártfogásának látható jelét adta.
Ez alatt Lucia szobájában terveket koholtak és vitattak meg, melyeket meg kell ismertetnünk az olvasóval. A barát távozta után egyideig mindhárman hallgattak. Lucia szomoruan készité az ebédet; Renzo pillanatról-pillanatra távozni akart, hogy szomoru kedvesének tekintetétől szabaduljon, de még sem volt képes tőle megválni; Agnes látszólag egész figyelmével motoláján csüngött, melyet gyorsan forgatott; tényleg azonban tervet főzött, s midőn azt hitte, hogy az már kifőtt, megszakitotta a csendet.
- Halljátok gyermekeim! mondá, ha van kellő bátorságtok és ügyességtek, ha biztok anyátokban - az „anyátok” szónál Lucia megrendült - magamra vállalom ezen bajból való kiszabaditástokat, mit tán Cristoforo atyánál is jobban és gyorsabban végre hajtok, bár mennyire legyen is ő Cristoforo atya.
Lucia némán maradt, s anyjára vetett tekintete inkább bámulatot, mint a fényes igéretbe vetett bizalmat árult el. Renzo azonnal igy szólt: „Bátorság? ügyesség? mondd, mondd, mit tehetünk!”
- Nemde, ha már férj és feleség volnátok, ügyetek már egy lépéssel előbbre volna? S hogy a többire nézve könnyebben lehetne kisegitő eszközt találni?
- Ez nem kétséges, mond Renzo, ha már férj és feleség volnánk - - Mindenütt megélhet az ember; csak pár lépésre innét Bergamo táján, tárt karokkal fogadják, ki a selyemmel tud bánni. Ön tudja, hányszor szólitott fel Bortolo unokatestvérem, hogy menjek hozzá, s megalapitsam szerencsémet, mint ő. S hogy nem hallgattam rája az volt oka - mi haszna? - hogy szivem ide kötött. Ha férj és feleség leszünk mindnyájan oda költözünk, szent békében fogunk élni, hol nem érnek el bennünket ezen szörny vérengző karmai, s távol marad tőlünk a kisértet, hogy valami bünt kövessünk el. Nemde Lucia?
- Igen, válaszolt ez, de miként -?
- Miként én mondtam, viszonzá az anya: bátorság és ügyesség, s a dolog igen könnyü.
- Könnyü! mond a két jegyes, kikre nézve a dolog oly rendkivül és oly fájdalmasan nehéz lett.
- Könnyü, ha kitaláljuk nyitját, ismétlé Agnes asszony. Figyeljetek jól rám, megkisértem veletek megértetni azt. Ahhoz értő emberektől hallottam - sőt magam is láttam egy esetet - hogy valamely házasság megkötéséhez szükséges ugyan lelkész, de nem szükséges a lelkész beleegyezése; elég, ha ő csak jelen van.
- Hogy értjük ezt? kérdé Renzo.
- Figyeljetek, s meg fogjátok érteni. Két alkalmas és egyetértő tanura van szükségünk. A lelkészhez megyünk; lényeges körülmény, hogy váratlanul lepjük meg, nehogy ideje maradjon a menekülésre. A férfi igy szól: lelkész ur, ez nőm; s a nő: lelkész ur, ez férjem. Csak az szükséges; hogy a lelkész és a tanuk hallják ezt, s a házasság szépen, oly szentül van megkötve, mintha maga a pápa kötötte volna. Ha egyszer ezen szavak elhangzottak, a lelkész kiáltozhat, zajt üthet, ördögöt, poklot hihat segitségül; mind hasztalan: ti férj és feleség vagytok.
- Lehetséges? kiáltott fel Lucia.
- Hogyan! mond Agnes asszony. Azt hiszitek mit sem tanultam azon harmincz év alatt, melyet e világon töltöttem, mi előtt születtetek? A dolog igy van, mint mondom, minek bizonysága, hogy egyik barátnőm, ki szülői akarata ellenére akart férjhez menni, elérte vele czélját. A lelkész élvén a gyanúperrel résen állt, de a két ördöngös teremtmény jól intézte a dolgot, ép a kellő pillanatban ütöttek rajta, elmondták a fenebbi szavakat, s férj és feleség lettek. Igaz ugyan, hogy a szegény nő harmad napra már megbánta.
Ami a lehetőséget illeti, valóban ugy volt, mint Agnes asszony elbeszélte; habár a sikertelenség veszélye miatt ezen kisegitő eszközhöz csak azok folyamodtak kik egyébként akadályozva voltak, vagy kik a rendes uton czélt nem érhettek. A plébánosok tehát felettébb ügyeltek, hogy kikerüljék ezen kénytelen közreműködést. Ha azonban valamelyiket közülök mégis meglepett egy ily tanuk által kisért pár, mindent elkövetett, hogy meneküljön, mint Proteus azok kezeiből, kik őt erőszakkal akarták jóslásra birni.
- Ha igaz volna, Lucia! mond Renzo, s kérő várakozást kifejező tekintetet vetett jegyesére.
- Hogyan! Ha igaz volna! mond Agnes. Még ti is azt hiszitek, hogy mesét mondok. Miattatok gyötrődöm, s még sem hisztek. Jó, jó, meneküljetek tehát ugy ki a hinárból, mint tudtok; mosom kezeimet.
- Ó, ne, ne hagyjon el bennünket! mond Renzo. Azért szólok igy, mivel a terv nagyon szépnek tünik fel előttem. Kezeiben van sorsom; saját anyám gyanánt tekintem önt.
E szavak elüzték Agnes asszony kis boszankodását, s elfeledtették vele feltételét, mely azonban valójában nem is volt komoly.
- De, anyám, szólt most Lucia szokott szerénységével, miért nem jutott ez eszébe Cristoforo atyának?
- Miért nem jutott eszébe? válaszolt Agnes asszony. Csak hidd, hogy nem jutott eszébe! Eszébe jutott biz annak, de nem akarta kimondani.
- Miért? kérdé egyszerre mind a két jegyes.
- Mert, mert, ha tudni akarjátok, a papok azt állitják, hogy a dolog nem épen helyes.
- Hogy, nem helyes, midőn mégis érvényes, ha már megtörtént? mond Renzo.
- Mit mondjak? válaszolt kérdéssel Agnes asszony. - A törvényt ők csinálták, s mi szegények nem foghatunk fel mindent. S aztán még hányféle más dolog... Látjátok, ép ugy van ez is, mintha az ember egy keresztény társát arczul üti. Nem helyes; de ha egyszer megtörtént, nem veszi le róla még a pápa sem.
- Ha nem helyes, nem kell megtenni, vélé Lucia.
- Hogyan? Te akarsz buzditani az istenfélelmére? Ha szülőid akarata ellenére kivánnál valami nyaktörő vállalatba bocsátkozni; de beleegyezésemet birod, s ezen ifjut fogadod férjedül, s ki az akadályokat görditi elétek, gazember; és a lelkész ur - -
- Világos, mindenki megértheti, mondá Renzo.
- Cristoforo atyának nem kell szólni, mig nem végeztünk - folytatá Agnes asszony - de ha egyszer megtörtént, s pedig jó eredménynyel, mit gondolsz, mit fog mondani a barát? - Ó, leányom, nagy hiba volt, ugyan, de már elkövettétek. - A papoknak igy kell szólniok. De hidd el, szivében ő is örülne.
Lucia, bár nem volt képes ellenvetést tenni ezen okoskodás ellen, még sem győződött meg; Renzo ellenben egészen neki bátorodva, igy kiáltott fel:
- Ha igy van, már megtörténtnek tehinthetjük.
- Hohó, lassabban! ellenveté Agnes asszony. Hát a tanuk? Két tanut kell szereznünk, s pedig olyanokat, kik akarnak és tudnak hallgatni. S miként lehet megcsipni a lelkész urat, ki már két nap óta bezárkozva rejtezik házában? S miként lehet majd rá birni, hogy megálljon előttetek? Ő természeténél fogva esetlen, de megjövendelhetem nektek, hogy midőn ama megegyező szándékkal lát benneteket megjelenni, ravasz lesz mint macska, s mint ördög a szentelt viz elől, ugy el fog menekülni előletek.
- Megtaláltam módját, megtaláltam! kiáltott Renzo, s akkorát csapott az asztalra, hogy az ebédhez felrakott edények tánczra kerekedtek. Erre elbeszélte tervét, melyet Agnes asszony egészen helyeselt.
- Ez bonyolult, s nem világos eljárás, mond Lucia. Eddig az őszinteség egyenes utján jártunk; haladjunk most is hittel előre, s isten meg fog bennünket segiteni. Cristoforo mondta ezt. Várjuk be az ő tanácsát.
- Vezettesd magadat az által, ki erre képes, mond Agnes asszony komoly arczczal. Mi szükség itt több tanácsra? Isten mondá: segits magadon, s én is megsegitlek. Cristoforo atyának már csak a történteket fogjuk elbeszélni.
- Lucia, most akarsz elhagyni? kérdé Renzo. Nem jó keresztények gyanánt végeztünk-e eddig mindent? Nem kellene-e már férj és feleségnek lennünk? Nem tüzte-e ki a lelkész a napot és órát? S ki a hibás, ha most kis csellel kell segitenünk magunkon. Ne, ne hagy el. Megyek és azonnal visszatérek a válaszszal.
Renzo Luciát kérőleg, s Agnes asszonyt arczán az egyetértés kifejezésével üdvözölve távozott.
A szenvedések élesitik az elmét. Renzo, ki eddig életének egyenes és sima utján nem került oly helyezetbe, hogy valami nagyon meg kellett volna feszitenie elméjét, mégis most oly tervet koholt ki, mely becsületére vált volna egy jogtudósnak is. Tervéhez képest egyenesen bizonyos Tonio lakása felé tartott, mely Luciáék házától nem messze volt. A konyhában találta őt a tüzhely mellett. Tonio anyja, egyik testvére és neje az asztalnál ültek; három vagy négy gyermek atyja körül állt.
Renzót midőn belépett étellel kinálták, ő azonban igy szólt:
- Köszönöm; csak azért jöttem, hogy pár szót váltsak Tonioval. Ha akarod Tonio, nehogy a nőket zavarjuk, menjünk egy vendéglőbe étkezni, s ott beszélgethetünk.
Az inditvány Toniora nézve annál kellemesebb volt, minél váratlanabbul tette azt Renzo; az asszonyok pedig, sőt a kicsikék is (mert e tárgyban már korán kezdenek okoskodni) nem vették zokon, hogy a polentára nézve egy igen félelmes vetélytárs távozik az asztaltól. A meghivott tovább nem kérdezősködött, hanem távozott Renzóval.
A falu korcsmájába érve egész kényelemmel foglaltak helyet a teljesen üres szobában. A nyomor miatt ugyanis senki sem látogathatta a polgárok gyönyörének ezen helyét. Miután hozattak azt, mi csekélység a korcsmában kapható volt, s egy üveg bort kiüritettek, Renzo titokteljes arczczal igy szólt Toniohoz:
- Ha hajlandó vagy kis szivességet tenni nekem, én nagy szolgálatot teendek neked.
- Szólj; csak parancsolj; válaszolt Tonio poharát megtöltve. Ma tüzbe mennék érted.
- Huszonöt lirával tartozol a lelkésznek azon szántóföld bérletéért, melyet taval miveltél.
- Ó, Renzo, Renzo! Elrontod előbbi jó tettedet. Miért emlited fel ezt? Elrontottad kedvemet.
- Ha adósságod felől szólok azért teszem, mivel, ha akarod, módot szolgáltathatok annak lerovására.
- Valóban?
- Valóban. Nos, örömödre szolgálna ez?
- Örömömre szolgálna-e? Teringette, ha örömömre szolgálna-e! Ha egyebet nem nyernék is, minthogy többé nem kellene látnom azon arczfintorgatást és bolintgatást, mit a lelkész ur mivel, valahányszor találkozom vele. Aztán mindig az ilyféle beszédek járják: Tonio jusson eszedbe, Tonio mikor beszélünk azon ügyben? Sőt midőn a szószéken beszélve rám tekint megrázkodom a félelem miatt, vajjon nem mondja-e ott a nép hallatára: Tonio, hol a huszonöt lira! Átkozott legyen minden huszonöt lira! S aztán vissza adná feleségem aranylánczát, melyet ismét sok polentáért elzálogosithatnék. De - -
- De, de, ha megteszesz egy kis szolgálatot a huszonöt lira markodat üti.
- Ki vele.
- Hanem - -! mond Renzo ujját hallgatást jelezve ajkaira téve.
- Ezt kivánod? Renzo, ismerhetsz.
- A lelkész ur holmi ócska érvekkel áll elő, hogy nősülésemet huzza-halaszsza; én azonban tul akarok járni eszén. Biztosan tudom, ha mi jegyesek két tanuval megjelenünk előtte, s én igy szólok: ez nőm, s Lucia: ez férjem, a házasság érvényesen meg van kötve. Megértettél?
- Akarod, hogy tanud legyek?
- Ép ezt akarom.
- S megfizeted a huszonöt lirát?
- Megfizetem.
- Semmirekellő legyek, ha meg nem teszem.
- De még egy tanut kell találnunk.
- Már megtaláltuk. Testvérem, a szegény bamba, mindent megtesz, mit én mondok neki. Fizetsz neki bort?
- Ebédet is, válaszolt Renzo. Ide hijjuk, hogy vigadjon velünk. De képes lesz megtenni?
- Bele verem fejébe. Jól tudod, hogy az őt illető velő is az én fejembe került.
- Holnap.
- Holnap.
- Este felé.
- Este felé.
- Hanem -! mond ismét Renzo ujját ajkaira helyezve.
- Ó! válaszolt Tonio fejét jobb vállára hajtva s bal kezét felemelve, mintha mondaná: „Igazságtalan vagy irántam!”
- De ha feleséged kérdezi, pedig bizonyára kérdezni fogja - -
- Hazugság dolgában annyira adósa vagyok feleségemnek, hogy ugy sem tudhatom, vajjon valaha kiegyenlithetjük-e rovásunkat. Valami dőreség csak eszembe jut, mivel megnyugtatom.
- Holnap reggel kényelmesebben megbeszélhetünk mindent.
Erre elhagyták a korcsmát. Tonio lakására ment, s utközben a mesén gondolkodott, melyet az asszonyoknak el fog beszélni, Renzo szintén a nőkhez sietett, hogy számot adjon a Tonióval való összebeszélésről.
Ez idő alatt Agnes asszony hiában fáradozott, hogy Luciát meggyőzze. Ez valamennyi döntő érv ellen dilemmájának egyik, vagy másik szarvát szegezé: vagy rosz a terv, s igy nem kell végrehajtani; vagy jó, s ez esetben, mért nem szabad abba Cristoforo atyát bele avatni?
Renzo diadaltól sugárzó arczczal lépett be; jelentést tett a történtekről, s beszédét egy „nos”-sal végezte, mely ezt jelentette: Vajjon legény vagyok-e a gáton, vagy sem? Lehet-e ennél okosabbat kigondolni? Eszetekbe jutott volna-e? és száz más hasonló kérdést.
Lucia gyengén fejét rázá; de a két neki hevült tervező nem sokat törődött vele, mint valamely gyermekkel, ki nem képes minden okot megérteni, de kit kéréssel és parancscsal végre is rá lehet venni, amire akarják.
- Helyes, helyes, mond Agnes; de nem gondoltál mindenre.
- Mi hiányzik még? kérdé Renzo.
- És Perpetua? Nem gondoltál Perpetuára? Tonio neki testvére, őt bebocsátja; de titeket, titeket! Gondold meg! Perpetuának parancsa lesz titeket lehető távol tartani a lelkész házától, mint gyermeket az érett gyümölcsü körtefától.
- Mit teszünk tehát? kérdé Renzo.
- Lásd, erre én gondoltam. Veletek megyek: valami titokkal félre csalom, s ugy megbüvölöm, hogy nem fog benneteket észrevenni. Ki fogom hívni és szivének oly hurját érintem meg - meglátjátok.
- Áldott lélek, kiáltott fel Renzo, mindig mondtam, hogy ön mindenben segitségünk.
- Mindez azonban nem használ, ha ezt nem győzhetjük meg, ki nem szünik meg állitani, hogy tervünk vétek.
Renzo egész ékesszólását Lucia legyőzésére forditotta, ez azonban nem engedett.
- Nem tudok mit válaszolni okoskodástokra, mond Lucia, de látom, hogy tervetek kivitelére, mint mondjátok, vakon kell álnoksághoz, hazugság- és koholmányokhoz folyamodnunk. Ó, Renzo, nem igy kezdtük. Nőddé akarok lenni - s miközben ezt mondá, és ezen óhaját kifejezé elpirult - nőddé akarok lenni, de csak egyenes uton, isten félelmével, az oltárnál. Hadd cselekedjék Ő ott fen. Nem hiszitek hogy Ő jobban tud segiteni rajtunk, mint mi, minden körmön font mesterkedéseink által? S miért kelljen titkolóznunk Cristoforo atya előtt?
A vita azonban tovább folyt, s nem látszott, hogy vége felé közeledik, midőn a harisnyák gyors csoszogása, s a burnusz köpeny szárnyainak összecsapódása által előidézett oly féle zaj, mint midőn a nyugvó vitorlát a szél ismételt csapásai érik, Cristoforo atya érkeztét jelentette. Egyszerre elhallgattak, s Agnesnak alig maradt ideje, hogy Lucia fülébe sugja: „Vigyázz, nehogy valamit elárulj előtte.”

VII. Fejezet.
Cristoforo atya, mint vitéz hadvezér érkezett meg, ki saját hibája nélkül vesztett el egy fontos ütközetet, és szomoruan, de nem megfélemledve, gondolkodva, de meg nem megzavarodva, sietve, de nem futva oda megy hova őt a szükség hijja, hogy megerősitse a fenyegetett helyeket, csapatokat szedjen össze és uj parancsokat oszszon.
- Béke veletek, szólt belépve. Azon embertől mit sem lehet reméleni, annál inkább kell biznunk istenben, s már is kezeim közt van pártfogásának némi záloga.
A három közül bár egyik sem bizott valami nagyon Cristoforo kisérletében, mivel inkább hallatlan, mint ritka eset lett volna, hogy egy hatalmas kényszerités nélkül, pusztán csak fegyvertelen könyörgésekre hallgatva felhagyjon valamely erőszakosság tervével; mégis mindhárman egyszerre elszomorodtak. A nők lehajtották fejöket; de Renzo lelkében a harag túlsulyra emelkedett a levertség felett. Cristoforo értesitése akkor érkezett, midőn Renzo a sok fájdalmas meglepetés, sok kisérlet és remény meghiusulta, de főleg Lucia ellenkezése miatt már ugyis nagyon elkeseredett.
- Szeretném tudni, kiáltott fogait csikorgatva, s emelkedett hangon, mi eddig Cristoforo atyával szemben nem volt szokása; szeretném tudni, minő okoknál fogva állithatja a kutya, hogy jegyesem, nem az én jegyesem.
- Szegény Renzó! mond a barát komoly és résztvevő hangon, miközben oly tekintetet vetett Renzora, mely szeretetteljesen nyugalmat parancsolt. Ha a hatalmasok, kik igazságtalanságot akarnak elkövetni mindig kötelesek volnának okaikkal előállani, ugy másként menne a világ sorsa.
- Tehát azt mondá ama kutya, hogy nem akarja; de hát miért nem akarja?
- Ezt sem mondta, szegény Renzo! Némi vigasz lenne még abban, ha a hatalmasok, midőn igaztalanságot követnek el, azt nyiltan lennének kénytelenek bevallani.
- De valamit csak mégis mondott; mit szólt a pokoli szörnyeteg?
- Szavait, bár hallám - nem ismételhetem. A gonosz szavai áthatnak a sziven és elrepülnek. Ne kérdezz tovább! Ő sem a te nevedet, sem ezen ártatlan nevét nem mondta ki, sőt még jelét sem adta annak, hogy ismer; nem mondta, hogy bármit is követel; hanem - hanem mégis felettébb át kellett látnom, hogy hajthatatlan. De ennek daczára bizzunk Istenben! Ti szegények ne veszitsétek el bizodalmatokat, s te Renzo, hidd el helyzetedben tudom képzelni magamat, s átérzem, mi szivedben történik. De türelem! - Ez ugyan sovány és keserü szó az előtt, ki nem hisz; de előtted! Nem engedhettek az Istennek egy, két napot, annyi időt, mennyit ő szükségesnek lát az igazság diadalmaskodására nézve? Az idő felett ő rendelkezik. Hadd cselekedjék ő, Renzo, s tudd meg s tudjátok meg mindannyian, hogy már kezemben van a szál, melynél fogva segithetek rajtatok. Jelenleg nem mondhatok többet. Holnap nem jöhetek le hozzátok; egész nap a kolostorban kell maradnom, miattatok. Te, Renzo, jöjj vagy ha véletlenül akadályozva lennél küldj hozzám egy biztos, értelmes embert, ki által értesiteni foglak a teendők felől. Setétedik, sietnem kell a kolostorba. Csak hit és bátorság! Isten veletek!
Ezt mondva a barát elsietett, s a már leirt tekervényes, sziklás ösvényen nem is ment, hanem futott, rohant, nehogy későn érkezzék a kolostorba, s pirongatást kapjon, vagy mi még terhesebb lett volna rá nézve, büntetést szabjanak rá, mi megakadályozhatná, hogy másnap védenczei szolgálatára lehessen.
- Hallottátok mit mondott Cristoforo atya - - nem is tudom miről - - a fonálról, melyet kezei közt tart, hogy vele rajtunk segitsen? kérdé Lucia. Biznunk kell benne; ő oly férfiu, ki ha tizet igér -
- Ha másra nem vonatkoztak szavai! szakitá félbe Luciát Agnes asszony. Világosabban kellett volna szólnia, vagy félre kell vala engem hinia, s megmondania, miben áll az a -
- Hiában való beszéd? Én oldom meg az ügyét, én! kiáltott fel Renzo ez uttal fel- s alá járva a szobában, és szavait oly arczczal, oly hangon ejté ki, hogy nem hagyott fen semmi kétséget szavainak értelme iránt.
- Ó, Renzo! kiáltott fel Lucia.
- Mit akarsz ezzel mondani? kiáltott fel Agnes asszony.
- Mi szükség erről beszélni? Majd elintézem én. Habár száz, ha ezer ördög lakik is lelkében, végre is csak húsból és csontból áll ő is.
- Ne, ne, az ég szerelmére! kezdé Lucia, de szavai könyeibe fultak.
- Igy nem szabad még tréfából sem beszélned, mond Agnes asszony.
- Tréfából? kiáltott fel Renzo, a széken ülő Agnessel szemtől-szemben megállva, s ennek arczára szegezve villámló szemeit. Tréfából! Meglátjátok, ha tréfa lesz-e az!
- Ó, Renzo, mond Lucia sóhajok által megszakitott szavakkal, ilyennek még soha sem láttalak.
- Ne beszélj igy az ég szerelmére, ismétlé sürgetve Agnes asszony. Nem tudod-e, hány bérencz áll rendelkezésére, s hogy - isten ójon - a szegényekkel szemben mindig erős karja van az igazság szolgáltatásnak.
- Igazságot én fogok szolgáltatni, én! S ennek elérkezett ideje. A feladat nem könnyü, ezt én is tudom. A gyilkos kutya jól ügyel magára, jól tudja, mint áll ügye; de ez mit sem tesz. Türelem és határozottság, a pillanat elérkezik. Igen, igazságot én szolgáltatok, az országot én mentem meg, én! Hány ember fog áldani! S aztán három ugrás - -
A félelem, melyet Lucia ezen már világosabb szavaknál érzett, megfagyasztotta könyeit, s visszaadta neki a szólási képességet. Könyáztatott arczát felemelve megindult, de biztos hangon igy szólt Renzohoz:
- Nem akarod tehát többé, hogy nőddé legyek. Oly ifjunak igértem kezemet, ki isten félő volt; de oly emberrel, aki képes lenne - - Habár biztositva volna az igazságszolgáltatás boszuja ellen, ha magának a királynak fia volna is - -
- Jól van tehát! kiáltott fel Renzo jobban kikelve arczából, mint bár mikor. Nem lész enyém; de az övé sem. Én nélküled e világon, s ő a -
- Az isten irgalmára ne szólj, ne nézz igy; nem tekinthetek rád igy, kiáltott Lucia sirva, s összekulcsolt kezeit könyörgőleg emelve fel. Agnes asszony eközben nevén szólitgatta Renzot, s hogy lecsillapitsa kezeivel majd az ifju vállait, majd karjait, majd arczát érintette, simogatta. Renzo mozdulatlanul, gondolatokba mélyedve állt, s egy ideig Lucia kérő arczát szemlélte; majd tekintete egyszerre elvadult, hátra lépett, kinyujtotta karját és mutató ujját Lucia felé, s igy kiáltott:
- Ezt a lányt! Igen ezt akarja. Meg kell halnia!
- S mi bünt követtem el én, hogy meg akarsz ölni? kérdé Lucia térdre esve Renzo előtt.
- Te! válaszolt amaz egészen más haragot, de mégis csak haragot kifejező hangon. - Te! Vajjon javamat akarod-e te? Minő bizonyitványát adtad ennek? Nem kértelek, kértelek és kértelek-e? S nem válaszoltál-e mindig igy: Nem! Nem!
- Igen, igen, válaszolt rohamosan Lucia, holnap, sőt, ha akarod most, a lelkészhez megyek; elmegyek. Vond előbb vissza fenyegetéseidet, s megyek.
- Megigéred? kérdé Renzo, s arcza és hangja egyszerre emberibb lett.
- Megigérem.
- Tehát megigérted!
- Uram istenem, hálát adok neked! kiáltott fel Agnes asszony kétszeres örömmel.
Renzo nagy haragjában meggondolta-e hogy mi haszon háromolhatik rá Lucia félelméből? S vajjon nem müködött-e közre, hogy öregbitse, felhasználja azt? Ezt, ugy hiszem, még Renzo sem mondhatta volna meg. Annyi bizonyos, hogy Renzo valóban feldühösödött don Rodrigo ellen, s hogy melegen óhajtotta Lucia megegyezését, s midőn két hatalmas szenvedély zajong valakinek szivében, senki, még az illető beteg sem képes világosan megkülönböztetni egyiknek hangját a másiktól, s nem képes megmondani, a kettő közül melyik a tul uralkodó.
- Megigértem, mond Lucia félénk és szeretetteljes vád hangján; de te is megigérted, miszerint nem csinálsz botrányt, s Cristoforo atyának alája rendeled -
- Hadd el! ki iránti szerelmemből támadt dühöm? Már vissza akarsz fordulni? Azt akarod, hogy bolondságot kövessek el?
- Nem, nem! kiáltott Lucia, ismét félelme kerekedvén felül. Megigértem, s nem állok el igéretemtől. De láthatod, miként vettél rá ezen igéretre. Ne adja isten - -
- Mi czélra e bal jóslatok, Lucia? Isten tudja, hogy senkinek sem teszünk roszat.
- Igérd meg legalább, hogy ez utolsó lesz.
- Oly igazán megigérem, mint hogy szegény legény vagyok.
- De most már maradjatok a dolognál, mond Agnes asszony.
E pontnál szerző bevallja, hogy egyebet nem tud; vajjon Lucia egyátalán sajnálta-e, hogy Renzo kicsikarta tőle beleegyezését: ezt, mint ő, kétségben hagyjuk.
Renzo a vitát örömmel meghosszabbitotta, s meghatározta volna a másnapi teendőket; de már leszállt az éj, s a nők figyelmeztették a távozásra, mivel illetlennek hitték, hogy ily késő órákban tovább ott maradjon.
Az éj mindhármójukra nézve ugy telt el, mint eltelhetik oly éj, melyre izgalom, szenvedésteljes és bizonytalan kimenetelü nap következik. Renzo korán reggel megjelent, s megállapitotta a nőkkel, illetőleg csak Agnessel, a következő est nagy teendőit, miközben egymásnak kölcsönösen ellenvetéseket tettek, melyeket ismét megczáfoltak. Lucia nem szólt bele; szavakkal nem helyeselte, mit szivében nem helyeselhetett, de azért megigérte, hogy tőle kitelhetőleg kedvük szerint fog cselekedni.
- El fogsz menni a kolostorba, hogy Cristoforo atyával értekezzél, mint ő tegnap este meghagyta? kérdé Agnes asszony Renzotól.
- A manóba! válaszolt ez. Hát nem tudod-e, mily demoni szeme van Cristoforo atyának; ugy kiolvasná arczomból, mint valami könyvből, hogy valami készül. S ha kérdezősködni kezdene, nem tudnék szabadulni. Különben is itt kell maradnom, hogy tervünk kivitelén müködjem. Jobb lesz, ha más valakit küldetek helyettem.
- Menicot küldöm el.
- Helyesen, válaszolt Renzo, s távozott, hogy mint mondá, tervük kivitelén müködjék.
Agnes asszony a szomszédba ment Menicot keresni. Menico körülbelül tizenkét éves, ügyes suhancz volt, ki Agnes asszonyhoz, sógorság-komaság utján, unokaöcscsi viszonyban állott. Agnes asszony Menicot szüleitől, mintegy kölcsön kérte egy napra „bizonyos szolgálattétel” végett. Miután megkapta Menicot a konyhába vezette, jól tartotta, s meghagyta neki, hogy Pescarenicoba menjen, jelentse magát Cristoforo atyánál, ki annak idején választ fog általa küldeni.
- Cristoforo atyával szólj, mond Agnes asszony, azzal a szép öreggel, tudod, kinek fehér szakálla van, s kit szentnek hinak.
- Értem, mond Menico, az ki a fiukat mindig megsimogatja, s mindegyikünknek ad valami szent képet.
- Ő az, Menico. S ha azt fogja mondani, hogy a zárda közelében várakozzál, ne távozzál el. Vigyázz, nehogy társaiddal elmenj a tóra halászni; ne játszál a falon száritott hálókkal, sem semmiféle szokott - -
- Ej, néni, nem vagyok már gyermek.
- Jó, jó. Légy okos, s midőn visszatérsz a válaszszal - - nézd csak: ez a három szép uj hármas a tied lesz.
- Add át most, hisz ugyis egyre megy.
- Nem, nem. Eljátszanál vele. Jól viseld magadat, s többet is kapsz.
A hosszu délelőttnek még hátra levő részében oly dolgok történtek, melyek a két nő ugyis felizgatott lelkében nem kis gyanut keltettek. Egy koldus kopogtatott be Luciáéknál, ki sem éhesnek, sem rongyosnak nem látszott, mint koldustársai, ellenben arczán setét, baljóslatu kifejezés ült, s a házban kémkedve tekintett körül. Darab kenyeret kapott, melyet roszul szinlelt közönyösséggel tett el. A szemtelenség egy nemével szóba állt a két nővel, s habozva egymásután több kérdést tett, melyekre Agnes sietett a valóval épen ellentétesen válaszolni. Midőn, mintegy távozni akarva, elindult, szinlelte, mintha eltévesztette volna az ajtót, s azt nyitotta ki, mely a lépcsőhöz vezetett, ott tőle kitelhető gyorsasággal körül tekintett. A hátamögül jövő e kiáltásokra „Hej, hej, merre mégy jó ember? Erre, erre!” megfordult, s a mutatott irányban távozott, miután negélyzett alázattal, mely nem könnyen volt megegyeztethető arczának vad vonásaival, a nőktől bocsánatot kért. A koldus után időnként más és más különös alakok mutatkoztak. Hogy az emberek minő osztályába tartoztak nem lehetett volna könnyen megmondani, de épen nem volt hihető, hogy becsületes utazók voltak, kiknek látszani akartak. Egyik azon ürügy alatt lépett be, hogy az utat mutassák meg neki; mások ismét meglassitották lépteiket a kapu előtt, s az udvaron át alattomban a szobába tekintettek, mint ki annélkül akar látni, hogy gyanut keltsen. Végre délfelé az alkalmatlan járás-kelés véget ért. Agnes azonnal felkelt, átment az udvaron, s az utczára szolgáló kijáratnál megállva jobbra-balra tekintgetett, majd megfordulva igy szólt: Senki. E szót Agnes örömmel mondta ki, s Lucia örömmel hallotta azt, anélkül, hogy egyik vagy másik határozottan tudta volna ezen öröm okát.
Szükséges, hogy az olvasó határozottabb dolgokat halljon az emlitett titokteljes csavargók felől; e czélból visszafelé kell tennünk egy lépést, s don Rodrigot kell felkeresnünk, kit tegnap, Cristoforo távozta után, magára hagytunk palotájának egyik termében.
Don Rodrigo, mint mondók, hosszu léptekkel méregette fel s alá azon termet, melynek falain családja különféle nemzetségeinek arczképei függöttek. Midőn arczával egyik fal felé fordult, szemben állt egyik harczias ősével, ki ellenségeinek és katonáinak réme volt. Setéten tekintett le az ős a kép rámái közül, hajzata rövid, felmeredő volt, kipedrett bajusza arczából látszott kinőni hajlott álla felett. A hős egyenesen állott ott lábszár-, czomb-, karpánczélban, vértben, vaskeztyükkel, tetőtől talpig vasban; jobbja csipőjén, balja kardjának markolatán nyugodott. Don Rodrigo szemlélte ősét, s midőn a kép alá ért, s megfordult ismét másik őse ötlött szemeibe: egy törvényszéki tanácsos, a perlekedők és üdvédek réme. Nagy, vörös bársonynyal bevont karszékben ült, fekete tógába burkolva; minden fekete rajta, kivéve fehér gallérját, nyakkötőjének két széles szárnyát és nyest prémjét (ez volt a tanácsosok megkülönböztető jele, azt azonban csak télen viselték, mely okból nem is lehet találni oly képet, mely valamely tanácsost nyári ruhában ábrázolna); arcza halavány, szemöldei összeránczolvák, egyik kezében kérvény, egész alakján oly kifejezés, mintha mondaná: Meglátjuk. - Itt egy matrona, komornái réme, ott egy apát, szerzetesei félelme: mind oly lény, ki mig élt rémületet gerjesztett maga iránt, sőt még a vászonról is félelmet kelt a szemlélőben. Ily emlékekkel szemben don Rodrigo csak annál inkább haragra gyult, szégyelte magát, nem tudott kibékülni a gondolattal, hogy egy barát Náthán merész hangján merte megtámadni őt. Boszutervet készitett, de ismét elveté azt; azon gondolkozott, miként tehetne eleget egyszerre szenvedélyének és annak, mit ő becsületnek nevezett; s mégis (csodálatos!) midőn fülébe csengett Cristoforo jóslatának kezdete, - mint mondani szokták, - háta borsózott, s már-már azon ponton állt, hogy feladja a két elégtétel gondolatát. Végre, hogy valamit tegyen, egyik szolgáját szólitotta be, meghagyta neki, miszerint mentse ki a társaság előtt kijelentve, hogy őt sürgős teendők veszik igénybe. Midőn a szolga visszatért s jelentette, hogy azon urak eltávoztak, don Rodrigo még mindig fel s alá járva kérdé:
- És Attilio gróf?
- Az urakkal ő is távozott, méltóságos ur.
- Jól van. Hat legényt, ki sétálni kisér. Gyorsan. Kardot, köpenyt és kalapot. Gyorsan.
A szolga főhajtással válaszolva távozott, s pár pillanat mulva visszatért, s aranynyal, kövekkel gazdagon kirakott kardot, köpenyt és nagy tollal ékesitett kalapot hozott magával. Rodrigo a kardot felkötötte, a köpenyt vállára vetette, a kalapot feltette, s kezének egy érintésével büszkén félrecsapta, jeléül, hogy a tenger viharzik. Kilépett, s a kapunál találta a hat teljesen felfegyverzett szolgát, kik kétfelől szárnyat képezve, s magukat mélyen meghajtva bocsátották át maguk közt don Rodrigot, majd aztán követték őt. Rodrigo szokottnál haragosabban, kevélyebben és szemöldeit mérgesebb ránczokba vonva ment, s Lecco felé tartott. A leccoi parasztok és kézmüvesek látva őt szorosan a házak falaihoz vonultak, leemelték süvegeiket, mélyen meghajoltak, Rodrigo azonban mit sem válaszolt köszöntésükre. Előtte egyként hajoltak még azok is, kiket ezek uroknak tartottak, mert az egész vidéken nem volt senki, ki családi nevére, gazdagságra, összeköttetésre nézve vele távolról is összehasonlitható volt volna. Hogy az időt töltse, s a barát által képzeletére tett benyomást megszüntesse, egy házba lépett, hol közönségesen igen sok ember szokott összegyülni, s hol oly szorgos és alázatos szivélyességgel fogadtatott, minővel csak azokat szoktuk fogadni, kiket nagyon szeretünk, vagy kiktől nagyon félünk. Az éj leszálltával visszatért palotájába. Attilio gróf vele egy pillanatban érkezett meg; a vacsorát feltálalták, mely alatt don Rodrigo folytonosan gondolataiba volt elmélyedve, s csak keveset beszélt.
- Hej, bátya, mikor fizeted meg azt a fogadást? mond Attilio gróf gunyolódva, miután a szolgák beszedték az asztalt, s távoztak.
- Még nem mult el sz. Márton.
- Jobb lesz ha azonnal megfizeted, mivel a kalendárium valamennyi szentjének neve napja elmulik, mielőtt - -
- Majd meg látjuk.
- A ravaszt akarod játszani, de mindent tudok, s annyira bizonyos vagyok fogadásom megnyerésében, hogy kész vagyok ujra fogadni veled.
- Halljuk.
- Hogy az a - - az a - - mit tudom én minő nevü atya? Szóval, az a barát megtéritett.
- Ez a gondolat teljesen rád üt.
- Megtéritett, bátya, mondom, megtéritett. Részemről nagyon örülök rajta. Tudod, pompás látvány lész, ha bünbánatot tartasz, s lesütöd szemeidet! S minő dicsőség lesz a szerzetesre nézve! Mily büszkén, mily felfuvalkodottan fog visszatérni kolostorába! Ilyen halat nem minden nap, s nem minden hálóval lehet fogni. Légy meggyőződve, példa gyanánt fog idézni, s ha valamely távoli küldetésbe megy, beszélni fog tetteidről. Már hallani vélem beszédét. „A világ egyik részében - folytatá Attilio gróf orrából beszélve, az egyházi szónoklat hangját utánozva, és szavait gunyos taglejtésekkel kisérve - melyet illő tekintetek miatt nem nevezhetek meg, élt, kedves hallgatóim, sőt még most is él egy féktelen lovag, barátja nem annyira a jó embereknek, mint inkább az asszonyoknak, kinek szokása levén, minden virágot leszakitani, szemeit egy -”
- Elég, elég! szakitá meg Attilio szónoklatát don Rodrigo, félig mosolyogva, félig boszankodva. Ha meg akarod kettőzni a fogadást, nem bánom.
- Az ördögbe! Tehát te téritetted meg a barátot!
- Ne szólj felőle. Ami fogadásunkat illeti, sz. Márton lesz a döntő nap.
A gróf kiváncsisága fel volt keltve. Nem fukarkodott a kérdezősködéssel, don Rodrigo azonban, az elhatározó napra utalva mindig ki tudott térni kérdései elől.
Másnap reggel don Rodrigo, mint don Rodrigo ébredt fel. Azon aggály, melyet Cristoforo „El fog jönni a nap” jövendelése támasztott lelkében, az éj álomképeivel együtt eltünt; csak dühe maradt meg, melyet a pillanatnyi gyengesége miatti szégyen fokozott. Diadalmenethez hasonló sétájának, az üdvözlések és fogadtatásának ujabb emlékei, valamint unoka testvérének gunyolódásai nem kevéssé müködtek közre, hogy don Rodrigo régi lelkületét visszanyerje. Ágyából felkelve Grisot hivatta.
- Itt nagy dolgok vannak készülőben, gondolta a szolga, kinek don Rodrigo e parancsot kiadta; mert azon ember, kit szokottan „griso”-nak (szürke) neveztek, nem volt más, mint a brávók feje, kire a legveszélyesebb és legistentelenebb vállalatokat szokták bizni; don Rodrigo legmegbizhatóbb embere, ki neki - hálából és érdekből - mindenben engedelmeskedett. Griso egy alkalommal fényes nappal, a nyilt utczán megölt valakit. Az üldözők elől don Rodrigohoz menekült, s védelmét kérte. Ez szolgái egyenruhájába öltöztette Grisot, s igy megvédte őt az igazságszolgáltatás üldözése ellenében.
- Griso! mond don Rodrigo, most megmutathatod mennyit érsz. Mielőtt a holnapi nap felvirad, Luciának palotámban kell lennie.
- Nem fogja mondhatni, hogy Griso valaha nem felelt meg a méltóságos ur parancsának.
- Annyi embert vigy magaddal, mennyire szükséged van, intézkedjél, rendezz mindent ugy el, mint neked tetszik, hogy jól végezhess. De vigyázz nehogy baja történjék.
- Uram, kissé tán mégis rá lehet ijeszteni, nehogy zajt üssön. Másként nem lehet végrehajtani.
- A ráijesztés - értem - kikerülhetlen. De egy hajszálát sem szabad meggörbiteni; s mindenek felett tisztelettel kell bánnod vele. Értetted?
- Uram, nem lehet virágot szakitani, s méltóságodnak hozni anélkül, hogy azt megérintse az ember. De csak az elkerülhetlenül szükséges szigort alkalmazzuk ellene.
- Különben saját bőröd kerül veszedelembe. - S miként hajtod végre?
- Most gondolkodtam felette, uram. Szerencsénkre Lucia háza a falu végén van. Oly helyre van szükségünk, hol elhelyezkedhetünk, s ama ház közelében a mezőn van egy senki által sem lakott, elhagyott épület; azon ház - méltóságod e dologról aligha tud valamit - azon ház, mely pár év előtt leégett, s lakóinak nem volt pénzük, hogy felépitsék, s igy elhagyták azt, s most a boszorkányok tartózkodnak benne; de ma nincs szombat, s én nevetem a boszorkányokat. A babonás parasztok, a világ minden kincséért sem mernének éjjel ama házba lépni, azért biztosan mehetünk oda és senki sem fogja megzavarni tervünket.
- Helyes. S aztán?
Griso erre előadta, don Rodrigo megbirálta a tervet, mig végre mindketten megegyeztek a vállalat kivitelének módja iránt, melynél főleg arra törekedtek, hogy a tettesek ne hagyjanak maguk után bünjeleket; módot találtak ki, hogy hamis bünjelek által a gyanut másokra háritsák, hogy a szegény Agnest elhallgattassák, s Renzora ugy ráijeszszenek, hogy elfeledje fájdalmát, s a gondolatot, miszerint a törvényhez folyamodjék, sőt még panaszkodni se legyen kedve. S ezeken kivül még minden egyéb gazságot megállapitottak, mit a terv kivitelére szükségesnek tartottak. Egyébiránt nem folytatjuk ezen tervek leirását, mivel, mint az olvasó tapasztalni fogja, nem szükségesek azok történetünk megértésére. Elég az hozzá, hogy midőn már Griso távozott, hogy tervét végrehajtsa, don Rodrigo visszahitta őt.
- Halld, ugymond don Rodrigo, ha az a vakmerő parasztkölyök ma este véletlenül körmeid közé kerül, jó lesz, ha előlegezesz vállaira néhány kék foltot emlék gyanánt. Igy legalább biztosabban fog hatni a neki holnap kézbesitendő hallgatási parancs. De föl ne keresd, nehogy elrontsd a fontosabb ügyet. De hisz megértettél.
- Bizza rám, válaszolt Griso, s alázatot és hetvenkedést kifejező mozdulattal meghajtva magát távozott.
A délelőtt tájékozást czélzó kémjáratokkal telt el. Azon ál-koldus, ki Agnesék házába a leirt módon betolakodott, senki más nem volt, mint maga Griso, ki személyesen akarta szemügyre venni a tett szinhelyét. Az ál-vándorok Griso legényei voltak, kikre nézve elégséges volt a szinhely felületesebb ismerete, hogy főnökük parancsait teljesithessék. Miután megtudták, amit akartak, nem mutatták többé magukat, nehogy gyanut keltsenek.
Miután valamennyien visszatértek a palotába, Griso beszámolt Rodrigonak, véglegesen megállapitotta a vállalat tervét, kiosztotta a szerepeket és utasitásokat. Mindez azonban nem történhetett meg anélkül, miszerint az öreg szolga, ki mindig szemfüleskedett a palotában, ki ne tudja minő cselszövény van készülőben. Mindenre figyelt, minden után kérdezősködött, itt is ott is egy-egy csonka hirt hallott, magyarázgatta magában a hallott homályos szavakat, találgatta a titkos sürgölődések czélját, s végre sikerült neki az éjjel végrehajtandó tervet kitudnia. De midőn ennyire jutott, az éj már közeledett, s a bravók kis csapata elindult az emlitett elhagyott ház felé. A szegény öreg, bár érezte, mily veszélyes játékba kezdett, s félt Pisából segitséget hozni, még sem akart tétlenül maradni. Azon ürügy alatt, hogy kissé a szabadba akar menni, elhagyta a palotát, a kolostorba sietett, hogy Cristoforot, igéretéhez képest, értesitse. Nem sokára a bravok mind elindultak, de nehogy gyanut keltsenek, apró csapatokra oszlottak; Griso legutoljára maradt, s pusztán csak a fedett kocsit hagyta a palotában, melyet az éj leszálltával kellett a mezei házba szállitatni, mi csakugyan meg is történt. A kitüzött helyen valamennyi bravo összpontosult; hármat közülök Griso a falu korcsmájába küldött; egyik ezen bravok közül az ajtó előtt helyeztetett el, kinek feladata volt megfigyelni, ami az utczán történik és kilesni azon időpontot, midőn a falu népe lenyugszik; a másik kettőnek ben játszania és innia kellett, mintha csak kedvüket akarnák tölteni; eközben azonban kémkedtek, ha nem akad-e valami kikémlelni való. Griso maga, főcsapatával a leshelyen várakozott.
A szegény öreg szolga még mindig előre koczogott, midőn a három előőrs már megérkezett helyére. A nap már lenyugodott, midőn Renzo belépett az asszonyokhoz.
- Tonio és Gervaso - mondá - kivül várakoznak rám; a korcsmába megyek velük valamit falni; de esti harangszókor már értetek jövünk. Rajta, bátorság Lucia! Minden egy pillanat koczkáján forog.
Lucia felsóhajtott, s a szót meghazudtoló hangon mondá: Bátorság!
Midőn Renzo két társával a korcsmához érkezett, az egyik bravot már utjában találta, ki testével egészen eltorlaszolta az ajtót, csipőjével az ajtó szárfájához támaszkodott, karjait mellén keresztbe tette, s jobbra-balra tekintgetve sasszemeinek majd fehér, majd barna részét csillogtatá az esti homályban. Félre csapott lapos, vörös selyem sipkája csak félig fedé üstökét, mely barna homlokán két részre oszolva a bravo fülei alatt ennek nyakszirtéig ért, hol fonadékba végződve fésüvel volt megtüzve. Kezében vaskos fütyköst tartott, tulajdonképeni fegyvert nem lehetett látni nála, de arczába tekintve még egy gyermek is megmondhatta volna, hogy öltönye alatt annyi fegyver van, mennyi csak ott elfér. Midőn Renzo, ki társai előtt járt, az ajtó elé érkezett s be akart lépni, a bravo meg sem mozdult, hanem élesen Renzora tekintett. Az ifju azonban, mint kinek terhes feladatot kell megoldania, a haszontalan szóváltásokat kikerülendő, nem látszott a bravot észre venni; még azt sem mondta: „félre innét!”, hanem egyik vállát előre tolva, rézsut hajolva ment be azon nyiláson, melyet a különös ember még fenhagyott. Renzo két társának is ezen eljárást kellett követnie, ha be akart jutni. Belépve látták a két bravót, kiknek hangját már kivülről hallották, s kik az asztal egyik sarkánál ülve morát játszottak, mindketten kiáltoztak (ezt különben a játék kivánta meg) egymásnak töltöttek a mögöttük álló nagy seres kancsóból. Az uj vendégeket a bravok figyelemmel vizsgálták, s különösen az egyik - ki Renzo beléptekor épen felemelt kezének három ujját kinyujtá és szétterpeszté, s szája még nyitva volt egy nagy „Hat!” kiáltás után - tetőtől-talpig végig mérte Renzot; majd aztán szemével az ajtóban álló társának intett, ki fejbiczentéssel felelt a jelre. Renzoban gyanu támadt, s bizonytalanságot eláruló tekintetet vetett társaira; ezeknek arcza azonban legfelebb csak jó étvágyról tett tanuságot. A korcsmáros Renzora nézett, s ennek parancsát várta; az ifju a szomszéd terembe szólitotta, s ott megrendelte a vacsorát.
- Kik ezen idegenek? kérdé aztán halkan, midőn a korcsmáros hóna alatt durva asztalteritővel, s kezében palaczkkal visszatért.
- Nem ismerem őket, válaszolt a korcsmáros felteritve az abroszt.
- Hogyan? Egyiket sem?
- Tudhatja, válaszolt a korcsmáros, miközben mindkét kezével elsimitotta az asztalteritőt, hogy mesterségünk első szabálya: senkitől semmit sem kérdezni; s ezt ugy annyira megtartjuk, hogy még feleségeink sem kiváncsiak. Nekünk nincs egyébre gondunk, minthogy vendégeink becsületes emberek legyenek. Hogy aztán kicsodák, micsodák, mi azzal nem törődünk. - S most egy tányér olyan husgombóczot hozok, minőt még sohasem evett.
- Hogy tudhatja - -? kezdé ujra Renzo, a korcsmáros azonban már a konyhába tért vissza. Amig ott az emlitett husgombóczok födelét levette, az egyik bravó, ki Renzónkat imént végig mérte tekintetével, lassan a korcsmároshoz közeledett.
- Kicsodák azon emberek? kérdé suttogva a bravo.
- Falunkban lakó becsületes emberek, válaszolt a korcsmáros, miközben a gombóczokat a tányérba rakta.
- Jó, jó; de hogy hijják őket? Kicsodák? sürgeté amaz kissé erősebb hangon.
- Egyiket Renzonak hijják, válaszolt suttogva a korcsmáros. Jóra való, s jó módu ifju, selyem fonó, ki igen jól érti mesterségét. A másik Tonio nevü paraszt, szivesen barátkozó vig ficzkó; nagy hibája, hogy nincs vagyona, mert különben korcsmámban hágna annak nyakára. A harmadik valóságos bamba, ki azonban örömest eszik-iszik, ha valakitől kap. Engedelmével.
A korcsmáros erre egy ugrással eltünt a kérdező és sütő kemencze közt a konyhából, s a tálat rendeltetési helyére vitte.
- Hogy tudhatja, faggatá ujra Renzo a korcsmárost, hogy becsületes emberek, ha nem ismeri őket?
- Cselekedeteikből, kedves ur, az embereket cselekedeteikből ismerjük meg. Akik ugy iszszák boromat, hogy azt nem birálgatják, kik a számlát levonás nélkül fizetik, akik a többi vendégekkel nem czivódnak, hanem ha valakinek egy kés szurást szántak, kivül a vendéglőtől távol várják meg az illetőt, nehogy a szegény vendéglős bele keveredjék a dologba: ezek a becsületes emberek. - De hogy a manóba jut önnek eszébe ennyi mindenféle dolgot megtudni, midőn vőlegény, s egészen máson kellene gondolkoznia? S hozzá, midőn olyan gombócz van tányérán, mely még a halottakat is feltámasztaná.
A vendéglős ezt mondva visszatért a konyhába.
Renzo és társai nem igen vigan költötték el vacsorájukat. Az ifju vendégei egész örömmel átadták volna magukat a lakoma élveinek, Renzo azonban azzal levén elfoglalva, mit az olvasó már tud, ezenkivül aggódva a két ismeretlen különös magaviselete miatt, nem várhatta be a távozási időt. Nehogy a bravók meghallják, csak suttogva beszéltek, s csak csonka és kedvetlen szavakat váltottak egymással.
- Milyen szép dolog, tört ki egyszerre Gervasoból, hogy Renzo nősülni akar, s kénytelen - -! Renzo haragos tekintetet vetett a szólóra.
- Hallgatsz barom! mond Tonio s e megtisztelő czimet hatalmas oldalba döfés követte. A társalgás mindig hidegebb lett, s hideg maradt mindvégig. Renzo mind az evésben mind az ivásban nagyon mérsékletes volt, két tanujának is csak mérséklettel töltött, hogy azok a bortól csak kedvre kapjanak, de eszüket el ne veszitsék. Miután a vacsora véget ért, s Renzo, ki legkevesebbet fogyasztott, a számlát kifizette, mindhárman ismét a bravok előtt haladtak el, kik most is, mint Renzo beléptekor, az ifju felé fordultak. Renzo a vendéglőtől pár lépésnyire megfordult, s látta, hogy a két bravo, kik távoztakor még helyükön ültek, most követé őt. Renzo megállt társával, mintha azt akarta volna mondani: lássuk mit akarnak. A két bravo látva hogy észre vétetett szintén megállt és egymással suttogva visszafordult. Ha Renzo a bravok közelében van, igen furcsa dolgokat hallott volna.
- Mennyire becsületünkre vált volna, a jutalmat nem is számitva - mondá az egyik zsivány - ha a palotába visszatérve elbeszélhetjük vala, miszerint hamarjában kiporoltuk őt, s anélkül, hogy a Szürke adta volna az utasitást.
- Hogy elrontsuk a főügyet! válaszolt a másik. Lám, már is sejt valamit; megáll, s bennünket szemlél. Ej, ha ez később történnék! Térjünk vissza, nehogy gyanut keltsünk. Nézd, már is minden oldalról emberek közelednek: hadd menjenek mindnyájan fészkükbe.
Midőn Renzo látta, hogy a két szemtelen visszavonult, a növekvő setétben folytatta utját, s majd egyik majd másik barátját figyelmeztette suttogó hangon egy vagy más dologra. Midőn Lucia lakására érkeztek már leszállt az éj.
Valamely veszélyes terv első gondolata és kivitele közti időköz (mint egy nem ostoba barbar jegyezte meg) valóságos álom, melyet a képzelet és félelem a legkülönfélébb alakokkal népesit meg. Lucia már több óra óta küzdött ezen álommal, sőt Agnest magát, a terv készitőjét is aggodalom fogta el, s csak ügygyel-bajjal talált szavakat Lucia bátoritására. Az ébredés, vagyis a kivitel kezdetének pillanatában azonban a lélek egészen átváltozik. A félelmet és bátorságot, mely eddig csatázott a lélekben más félelem és bátorság üzi el; a vállalat uj alakban jelenik meg az ember képzeletében; mi előbb aggálylyal töltött el, most egyszerre könnyünek látszik, de viszont óriási akadálynak tünik fel, mielőbb gyermekségnek látszott: a képzelet visszariad, a tagok mintegy megtagadják az engedelmességet, a sziv hütlen lesz nagy önbizalommal tett igéreteihez. Luciát, midőn Renzo halk kopogtatását hallotta, oly nagy rémület szállotta meg, hogy e pillanatban elhatározta, miszerint készebb mindent eltürni, Renzotól örökre elválni, mint a tervet végrehajtani. Midőn azonban Renzo belépett, s igy szólt: „Itt vagyok, menjünk!” midőn valamennyien, habozás nélkül, mint valamely visszavonhatlanul elhatározott dolog végrehajtására indulni akartak, Luciának sem ideje, sem bátorsága nem volt ellenmondani, reszketve támaszkodott anyja és jegyese karjára.
A kalandos társaság utnak indult.
A legmélyebb csendben, kimért léptekkel hagyták el a kis házat, s a setétben a faluból kivezető utra léptek. A legrövidebb ut lett volna keresztülvágni a falun, s egyenesen don Abbondio háza felé tartani; de nehogy észre vétessenek a kerülő utat választották. Kerteken, mezőkön, s közökön át jutottak a lelkész házáig, hol szétoszlottak. A két jegyes a ház egyik szögletében huzta meg magát; Agnes mellettük maradt, de kissé előre ment, hogy annak idején Perpetua elé siethessen, s őt hatalmába kerithesse. Tonio a magával tehetetlen Gervasoval, ki saját fejétől mit sem volt képes tenni, de ki nélkül most szintén nem lehetett tenni semmit, bátran az ajtóhoz lépett, s zörgetett.
- Ki jő ily későn? kiáltott le egy hang az ablakból, mely e pillanatban nyilott meg. Perpetua hangja volt. Betegek, mint tudom, nincsenek a faluban. Talán szerencsétlenség történt?
- Én vagyok testvéremmel, mond Tonio, beszélnünk kell a lelkész urral.
- Keresztényi óra-e ez? mond Perpetua durván. Tisztesség tudás ez? Jöjjetek holnap.
- Hallja, lehet, hogy eljövök, lehet, hogy nem. Pénzre tettem szert, s azért jöttem, hogy - tudja - azt a kis adósságot lerójam. Nálam van a huszonöt darab egészen uj ezüst huszas. Ha azonban nem kell, csak türelem! Majd tul adok mind a huszonötön, s csak akkor térek vissza, ha ismét ennyi pénzem lesz egy összegben.
- Várj, várj, megyek már. De miért ily késő órában?
- Csak ép most kaptam magam is; gondoltam, mondom, ha a huszasok velem alusznak, holnapra nem tudom, mit gondolok. Ha azonban most nem tetszik, nem bánom. Most itt vagyok, de ha nem kell, tovább állok.
- Maradj, maradj, várj egy pillanatig, azonnal visszatérek a válaszszal.
Perpetua ezt mondva bezárta az ablakot. Most Agnes elvált a jegyesektől, miután igy szólt suttogva Luciának: „Bátorság, eljött a pillanat, gondold, hogy a fogadat huzzák.” Erre a két testvérhez ment az ajtó elé, s Tonioval fecsegni kezdett, oly módon, hogy Perpetua, midőn ajtót nyit, azt higyje, miszerint Agnes csak véletlenül érkezett, s hogy Tonio tartotta fen egy pillanatra.

VIII. Fejezet.
- Carneade! ki volt ez? mormolta magában don Abbondio, ki az emeleti szoba egyik karos székében ült, s előtte nyitott könyv feküdt, midőn Perpetua belépett a hirrel. Carneade! Ugy emlékszem, hogy ezen nevet már valahol olvastam, vagy hallottam. Tudományos embernek, az ó-kor egyik irodalmárának kellett lennie; neve egyik azok közül, de ki az ördög volt?
A szegény lelkésztől ily távol volt a gondolat, hogy mily nagy fergeteg tornyosul össze feje felett.
Meg kell jegyeznünk, hogy don Abbondio naponként olvasni szokott bizonyos ideig. Egyik lelkész szomszédja, kinek kis könyvtára volt, egyik könyvét a másik után, minden válogatás nélkül, át kölcsönözte neki. Don Abbondio a fenebb leirt pillanatban, az ijedtség hideglázából gyógyulva szent Károly tiszteletére készült, s a milanoi dómban, két évvel az előtt, nagy lelkesültséggel elmondott és csodálkozással hallgatott dicsbeszédet olvasta. A nevezett szentet, tudvágya miatt, a diszbeszéd Archimedeshez hasonlitotta, s eddig don Abbondio még nem akadt fen, mivel Archimedes annyi figyelemre méltó dolgot mivelt, s annyit beszéltetett magáról, hogy épen nem kell valami tágas ismeret körrel birni, hogy valamit tudjon az ember felőle. A szónoklatban azonban a szent, Archimedes után Carneadehoz hasonlittatott, s e pontnál don Abbondio ismereteinek hajója zátonyra jutott. E pillanatban lépett be Perpetua Tonio látogatását jelentendő.
- Ily órában? kérdé természetesen don Abbondio is.
- Mit akar? Nem tud ugyan illemet, de ha röptében meg nem csipi -
- Valóban, ha most meg nem ragadom, nem tudom, mikor ragadhatom üstökénél! Ereszsze be. Ej, ej, valóban meg van győződve, hogy csakugyan ő az?
- Hogy az ördögbe ne volnék meggyőződve! válaszolt Perpetua, s lement. Ajtót nyitott, s kérdé: Hol vagy? - Tonio ellenkezett, de e pillanatban Agnes is előlépett, s nevén szólitotta Perpetuát.
- Jó estét Agnes, válaszolt Perpetua, honnét kerülsz ide ily későn?
- Most jövök - s itt megnevezte a kis szomszéd falut. S ha tudnád - folytatá - épen miattad maradtam ott ily későig.
- S miért? kérdé Perpetua, s a két testvér felé fordulva igy szólt: menjetek be, én is nyomban jövök.
- Mert egy asszony, ki mit sem tud, s mégis beszélni akar - hinnéd-e? - azt mondta, hogy Suolavecchia Jókával és Lunghina Anselmmal azért nem léptél házasságra, mivel ezek nem akartak nőül venni. Én ellenben azt állitottam, hogy azért lett semmivé a házasság, mivel te mindkettőt elutasitottad -
- Bizonyára! Ó, a hazug. Ó, a hazudozó! ki volt ez?
- Ne kérdezd, senkinek sem akarok bajt szerezni.
- Mondd meg, meg kell mondanod! Ó, a hazug!
- Elég. De nem hiheted mennyire boszankodtam amiatt, hogy nem tudtam jól történetedet, s igy nem czáfolhattam meg őt.
- Lám mi mindent hazudnak a világon! kiáltott fel ismét Perpetua, s csak hamar folytatta: Ami Jóskát illeti, mindenki tudja, mindenki láthatta - - Ej, Tonio tedd be az ajtót, menj fel, én is azonnal megyek! Tonio belőlről igent mondott, s Perpetua folytatta szenvedélyes elbeszélését.
Don Abbondio házának kapujával szemben, két kunyhó közt kis utcza volt, mely a két kunyhón tul a mező felé kanyarodott. Agnes ezen ut felé tartott, mintha kissé félre akarna vonulni, hogy szabadabban beszélhessen. Perpetua utána ment. Midőn a fordulóra értek, honnét már többé nem lehetett látni, mi történik don Abbondio házában, Agnes nagyot köhintett. Ez jeladás volt. Renzo meghallotta, s Luciának, bátoritás gyanánt, megszoritva karját, mindketten, szorosan a fal mellett, s a legnagyobb csendben előre mentek. Az ajtóhoz érve azt halkacskán kinyitották, csendesen, s meghajolva a folyosóra mentek, hol a két testvér várakozott rájuk. Renzo az ajtót ismét vigyázva betette, s a lépcsőn mind a négyen sem csináltak annyi zajt mint egy ember. Midőn az emeletbe értek a két testvér don Abbondio szobájának ajtajához közeledett; a jegyesek a falhoz simultak.
- Deo gratias! mond Tonio hangosan.
- Tonio? Lépj be, válaszolt belülről egy hang.
Tonio most az ajtót csak annyira tárta ki, hogy testvérével együtt beléphessen. Az ezen nyiláson át kiáradó, s a folyosó kövezetére vetett fény megreszkettette Luciát, ki azt hitte, észrevették. A két testvér lelépvén Tonio betette mögöttük az ajtót. A jegyesek mozdulatlanul maradtak kinn a setétben; fülöket hegyezték, lélegzetüket elfojtották; a legnagyobb zajt Lucia szivének dobogása okozta.
Don Abbondio, mint már emlitettük, ódon karszékében ült, kopott felsőöltönybe volt burkolva, fején szintén kopott házi sipka, kis lámpa terjesztett gyenge fényt a lelkész körül.
- Ó, ó! mond üdvözlés gyanánt don Abbondio, s szemüvegeit kis könyvébe helyezte.
- A lelkész ur mondhatná, hogy későn jöttem, szólt Tonio meghajtva magát. E mozdulatát Gervaso is utánozta csakhogy ügyetlenebbül.
- Bizonyára későn, minden esetre későn. Tudod, hogy beteg vagyok.
- Sajnálom.
- Hallhattad, hogy beteg vagyok, s nem tudom, mikor hagyhatom el szobámat. De miért hittad el magaddal azt a fiut -?
- Csak azért, hogy társam legyen.
- Jó, tehát lássuk a pénzt.
- Huszonöt darab ujdonat uj ezüst huszas, sz. Ambust lóháton ábrázolják, mond Tonio, zsebéből kis csomagot véve elő.
- Lássuk, szólt don Abbondio, s átvéve a csomagot feltette szemüvegeit; a csomagot felbontotta, kivette, megszámlálta, ismét visszatette a huszasokat, s ugy találta, hogy egy sem hiányzik.
- Most a felkész ur is visszaadja Teklám nyaklánczát.
- Kérésed méltányos, válaszolt don Abbondio; majd egy szekrényhez lépett, valamelyik zsebéből előkeresett egy kulcsot, s mintegy a vizsgálódókat távoltartandó körültekintett, a szekrény ajtaját félig nyitotta ki, s még ezen nyilást is saját becses személyiségével elfedve bedugta fejét, hogy megkeresse, s egyik karját, hogy kivegye a nyaklánczot.
- Jól van? kérdé a lelkész átadva Tonionak a nyaklánczot.
- Sziveskedjék még kis irást adni.
- Még ezt is! Az egész világ tudja. Ej, ej, a világ mily kétkedő lett! Nem bizol bennem?
- Hogyan lelkész ur! Ha megbizom-e benne! Igazságtalan irányomban. De mivel könyvében nevem az adósok névsorában van - - tehát, mivel már egyszer rászánta magát az irásra, igy - - - halál esetére - -
- Jó, jó, szakitá félbe Toniot a lelkész, s mormogva egy asztalfiókot huzott ki, papirt, tollat és tintatartót vett elő, irni kezdett, s irásközben fenhangon ismételte a szavakat, melyeket papirra tett. Eközben Tonio, s ennek intésére Gervaso épen az asztal elé állott, ugy hogy az irásával ugyis elfoglalt lelkész nem láthatott az ajtóra. A két testvér erre, mintha unatkoznék, topogni kezdett, mi a jegyeseknek jel volt a belépésre, s egyszersmind észrevétlenné tette ezek lépteinek zaját. Don Abbondio irásába merülve nem gondolt egyébre. A toppantások hallatára Renzo megfogta, s hogy felbátoritsa, megszoritotta Lucia karját, s a remegő lányt maga után vonta. Halkan, lábujjhegyen, lélekzetüket elfojtva léptek be, s a két testvér mögé rejtőztek. Don Abbondio eközben befejezte s még egyszer figyelmesen elolvasta irását, s a papirt négy retüre hajtva igy szólt: Most nincs kifogásod? - S eközben egyik kezével levette orráról a szemüveget, a másikkal Tonionak nyujtá a papirt, s feltekintett. Tonio, a papirért kinyujtva kezét kissé félre hajolt, Gervaso, Tonio intésére, szintén félre állt, s most mintha szinfal vált volna ketté a háttérben, megjelent Renzo és Lucia. Don Abbondio eleintén homályosan, később pedig nagyon is világosan látott, megrémült, elképedt, feldühödött, összeszedte gondolatait, s tervet készitett, s mindezen változásokon azon idő alatt ment át, mig Renzo e szavakat mondta:
- Lelkész ur, ezen tanuk előtt kijelentem, hogy ez itt nőm.
Renzo ajkai azonban még alig záródtak össze ezen szavak kimondása után, midőn don Abbondio eldobva az iratot bal kezével megragadta a lámpát, s jobbjával oly rohamosan lekapta az asztalteritőt, hogy könyv, papir, tinta- és porzótartó a földre hullott, s a karszék és az asztal közt átszökve Luciára rontott. A szegény Lucia kedves és most reszkető hangjával alig tudta e szavakat kimondani: És ez itt - - midőn don Abbondio durván fejére és arczára vetette az asztalteritőt, hogy az egész mondat kimondásában megakadályozza őt. A lelkész egyidejüleg eldobta a lámpát, s most mindkét kezével iparkodott befedni a szegény leány arczát, ugy hogy ez majd megfuladott.
- Perpetua! Perpetua! Árulás! Segitség! kiáltozott eközben don Abbondio.
A kialvó félben levő lámpa elhaló fényt vetett Luciára, ki teljesen megzavarodva még csak meg sem kisértette a menekülést, s ugy állt ott, mint egy mintázott döröz szobor, melyre a müvész nedves leplet dobott.
Midőn a lámpa végleg kialudt don Abbondio elbocsátotta a leányt, s a falon tapogatózva a másik szobába nyiló ajtót kereste, megtalálva azt belépett, s bezárta maga után az ajtót, s szakadatlanul kiáltozott „Perpetua! Árulás! Segitség! Ki a házból! ki a házból!”
A másik szobában a zürzavar tetőpontjára hágott. Renzo meg akarván ragadni a lelkészt kezeivel tapogatózott a setétben, mintha szembekötősdit játszott volna, s ekként megtalálva az ajtót zörgetett, s igy szólt: „Nyissa ki! Nyissa ki! Ne kiáltozzon!” - Lucia bágyadt hangon szólitotta jegyesét, s kérte: „Távozzunk, az isten szerelmére távozzunk!” - Tonio négykézláb mászkált a földön, hogy kézre keritse a neki szánt iratot. Gervaso bódultan kiáltozott, ugrált, s kereste a lépcsőhöz vezető ajtót, hogy menekülhessen.
A saját házában megostromolt lelkész látva, hogy az ellenség nem akar visszavonulni, kinyitotta a templom előtti térre néző ablakot, és segitségért kiáltott.
A hold teljes fényében ragyogott. A templom széles és a torony messze kinyuló és karcsu árnya setéten és élesen rajzolódott a fü által felvert és a hold fényében uszó térre. A tárgyakat oly világosan meg lehetett egymástól különböztetni, mintha nap ragyogott volna az égen. De sehol, hova csak eljuthatott a szem sugára nem lehetett élő lényt megpillantani. A templom falával kapcsolatban, s épen a lelkész házával szemben volt egy kis kunyhó, vagy ketreczszerü épület; ebben lakott a sekrestyés, ki felijesztve a zaj által kiugrott ágyából, felszakitotta ablakának függönyét, kidugta fejét, s bár szemei még mindig álomra voltak csukódva kérdezte a zaj okát.
- Fuss, Ambrosio! Segitség! Emberek vannak házamban! kiáltott rá don Abbondio.
- Azonnal ott leszek! szólt a sekrestyés, s visszarántva fejét az ablakot ismét bezárta, s habár álmából és ijedtségből még mindig nem tért magához, mégis módot talált ki, melylyel jobban segithet a lelkésznek, mint ez kérte, s pedig anélkül, hogy személyesen rohanjon a zürzavar közé. Az ágyra helyezett nadrágja után kapott, azt hóna alá csapta, mint valami diszkalapot, lerohant a falépcsőn, felszaladt a toronyba, s megragadva a torony két harangjának kötelét, a kis és nagy harangot félre verte.
Tin, ton, tin, ton - a parasztok felülnek ágyukban, a cselédek, kik a szénás pajtában elterülve aludtak, hallgatóznak, s felugornak.
- Mi baj? Mi baj? Félre verik a harangokat! Tüz van? Tolvajok? Gyilkosok?
Több asszony könyörög férjének, hogy ne mozduljon, s hadd fussanak mások segitségre; sokan felkelnek, s az ablakhoz mennek; a gyávák meglapulnak ágyukban, a bátrabbak és kiváncsiabbak kirohannak, vasvillát és puskát ragadnak; hogy a zaj felé szaladjanak; mások ismét kiállnak az utczára, hogy lássák a történendőket.
Mielőtt azonban a parasztok tájékozták volna magukat, sőt mielőtt felébredtek volna, a vészharang kongását meghallották mások, kik a helyszinéhez közel egészen felöltözve állottak. Meghallották azt Perpetua, Agnes asszony és a bravók. Mielőtt tovább haladnánk röviden elbeszéljük, mit miveltek a bravók azon pillanattól fogva, midőn elhagytuk őket a korcsmában, s az emlitett bitangházban. A három korcsmai bravó, látva, hogy minden ajtót becsuknak, s minden utczáról hazatakarodik a nép, oly gyorsan távozott, mintha elkésett volna. A korcsmában azt mondták, hogy haza mennek, pedig teljes csendben kullogva bejárták a falut kikémlelni, vajjon mindenki nyugodni tért-e hajlékába. Csakugyan senkivel sem találkoztak, s legcsekélyebb zajt sem hallottak. Agnes asszony szerény házacskája előtt is elosontak: ez volt a legcsendesebb, mivel senki sem volt benne. Erre egyenesen a mezőn levő elhagyott háznak tartottak, s ott jelentést tettek Grisonak. Ez azonnal nagy, széles kalapot csapott fejére, viaszkos vászon köpenyt vetett vállára, s zarándok botot véve kezébe igy szólt: „Induljunk, mint bravókhoz illik, a csendre és parancsszóra ügyeljen mindenki!” - Griso elől ment, a többiek követték. Agnesék házától néhány lépésnyire Griso megállitotta embereit, s egyedül ment előre, hogy kémlelődjék, de tapasztalva, hogy a legnagyobb csend uralkodik a házban, két bravónak intett, s meghagyta nekik, hogy az udvart záró kis falon csendesen másszanak át, s bent rejtőzzenek el a sürü fügefa által fedett sarokban, melyet Griso reggel e czélra kiszemelt. Most halkan kopogtatott, s pedig oly szándékkal, hogy eltévedt zarándoknak adva ki magát éji szállásért fog esedezni. A kopogtatásra azonban ki sem felel. Griso most erősebben kopogtat, ismét semmi válasz. A banditafőnök most egy harmadik emberét szólitja elő, s meghagyta neki, miszerint a falon átkuszva belül tolja félre a kapu zárát, hogy ekként szabadon bemenni és visszavonulni lehessen. A bravók mindezt nagy elővigyázattal és sikerrel hajtják végre. Griso a többi bravot is előszólitja, parancsot ád nekik, hogy vele együtt lépjenek be, s azon zúgban rejtőzzenek el, hol a két első bravó lappangott; maga Griso óvatosan ismét beteszi a kaput, belül két embert őr gyanánt felállit, s egyenesen a ház földszinti ajtajához lép. Itt is kopogtat, vár, s még soká várhatna. Itt is a legnagyobb óvatosság mellett, félre tolja az ajtó zárat, s belülről senki sem kiáltja: ki az? - Senki sem mozdul: jobban nem mehetne a dolog. Előre tehát. Pszt! hijja Griso a fügefa mögötti bravókat, s belép velök a földszinti terembe, hol reggel istentelenül darabka kenyérért csengett. Taplót, tüzkövet, aczélt és gyutacsot vesz elő, meggyujt egy kis lámpát, belép a másik szobába, meggyőződést szerzendő, ha nincs-e ott valaki? - Senki! - Visszatér, a lépcső feljáratára megy, figyel, hallgatózik: némaság, a legmélyebb csend! Más két őrt földszinten hagy, s magához inti a bergamo-vidéki bravót, kinek feladata volt fenyegetőzni, megnyugtatni, parancsolni, szóval a főszerepet játszani, hogy tájkiejtése elhitesse Agnes asszonynyal, miszerint az ellenség Bergamo felől jött. Griso maga után a többi bravóval csendesen felhaladt a lépcsőkön, s csak magában káromkodott, ha a lépcső csikorgott lábai alatt, vagy társainak léptei zajt okoztak. Végre feljutott az emeletre. Kétségkivül itt lapult meg a nyul. Gyengén meglöki az első szoba ajtaját; az ajtó enged, s rés támad; betekint: setét van, hallgatózik, ha nem horkol, lélegzik, vagy mozdul-e benn valaki: semmi nesz. Előre tehát. A lámpát arcza elé helyezi, hogy lásson, de ne láttassék; felnyitja az ajtót, megpillant egy ágyat; belép; az ágy megvetve, s teljesen rendben van, az összehajtott ágyteritő a vánkoson nyugszik. Griso vállat vont, s jelekkel tudatja társaival, hogy a másik szobába megy körültekinteni, s hogy társai csendesen kövessék őt, belép; ugyanazon eljárást követi, ugyanazon eredmény.
- Mi az ördög? szólt most Griso, valami gaz áruló müve ez?
Most már mindnyájan kevesebb óvatossággal látnak a kutatáshoz, megvizsgálnak minden zúgot, felforgatják az egész házat. Amig ezek a ház átvizsgálásával foglalkoztak, a kapunál álló két bravó fülét gyors és sietve közeledő léptek zaja üti meg. Mindketten azt hiszik, hogy a zajt okozó lábak tulajdonosa át fog menni a ház előtt; nyugodtan maradnak, de azért minden eshetőségre készen mégis figyelnek. A léptek zaja csakugyan épen a ház előtt megszünik. Menico volt, ki Cristoforo atya által küldetve futva jött tudatni a nőkkel, hogy az istenért azonnal meneküljenek házukból, s fussanak a kolostorba, mert - az olvasó már tudja mért? Megfogja a kilincset, hogy zörgessen, s érzi, hogy az inog, ketté van törve - Mi ez? - gondolja Menico, s ijedve meglöki a kaput; a kapu megnyilik. A gyermek szepegve belép, s érzi, hogy egyszerre két karját megragadják. Jobbról balról két fenyegető hang suttogja fülébe: Ne mocczanj, vagy a halál fia vagy! - Menico azonban nagy orditást hallat, s az egyik bravó durva kezét a fiu szájára teszi, s a másik kését rántja elő, hogy Menicot megijeszsze. A gyermek félelmében reszket, mint falevél, s nem mer többé kiáltani; helyette azonban, egészen más hangon, megszólal a vészharang, melynek első kongásait a vészhangok egész zivatara követte. - Ha bünt müvelsz, gyanura kelsz mondja a milanoi közmondás. A vészharang kongásában mindkét zsivány saját nevét, kereszt nevét és csúfnevét vélte hallhatni; mindketten egyszerre elbocsátották Menico karját, tátott szájjal egymásra bámulnak, majd a házba rohannak, hol társaik voltak. Menico az utczán terem, a toronynak tart, hol valakinek csak kell lennie. A többi, Agnesék házát felforgató bravóra a vészharang kongása ugyanazon hatást teszi. Zavarba jönnek, egymással összekeverednek, s kölcsönösen lökdösik egymást. Mindegyik a legrövidebb uton törekszik kimenekülni a kapun. A bravók mindegyike kipróbált, s vészszel szembeszállni kész ficzkó volt, de egyik sem mert megállni oly ismeretlen veszély előtt, melyet nem lehet távolról észre venni, s melyet csak akkor pillantasz meg, ha már nyakadon van. Grisonak egész tekintélyére volt szüksége, hogy embereit együtt tartsa, s hogy visszavonulása ne legyen rendetlen futássá. Miként a disznófalkát őrző eb ide-oda futkos a nyájból kitörő sertések után, egyiket fülön csipi, hogy a sorba visszavezesse, a másikat, mely elmaradt orrával tolja előbbre, ismét egy másikat megugat, mely megbontja a rendet: igy az ál-zarándok egyik emberét, ki már elérte a küszöböt, üstökénél fogva visszarántja, néhányat, kik a sorból ki akarnak válni, fütykösével terel vissza, másokat ismét, kik fejöket vesztve futnak idestova, útba igazit, ugy hogy végre sikerült valamennyi emberét összegyüjteni az udvaron.
- Hamar! Hamar! Kézbe a pisztolyokat! Ki a késekkel! Együtt maradjatok! Aztán indulj, s igy haladj! hangzott Griso vezénylő szava. Ki mer bennünket érinteni, ha együtt vagyunk, esztelenek? De ha egyenként csipnek meg bennünket, még a parasztok is elbánnak velünk. Szégyen, gyalázat! - Utánam, szorosan egymás mellett!
Griso ezen rövid beszéd után a kis csapat élére állt, s legelőször lépett ki. Agnesék háza, mint már emlitettük, a falu végén volt; Griso a faluból kivezető utra lépett, a többiek jó rendben haladtak utána.
Mi többé nem követjük őket, hanem visszatérünk Agnes asszonyhoz és Perpetuához, kiket az emlitett utczácskán hagytunk. Agnes asszony rajta volt, hogy Perpetuát lehető legtávolabb vezesse don Abbondio házától, s egy darabig sikerült a csel. A házgondviselőnőnek azonban egyszerre eszébe jutott, hogy az ajtó nyitva maradt, tehát vissza akart térni. Ez ellen nem lehetvén ellenvetést tenni Agnes asszony, nehogy gyanut keltsen Perpetuában, követte, de mindig megkisértette feltartóztatni őt, ha észre vette, hogy a füstbe ment házasságok történetének elbeszélésébe bele melegedett. A legnagyobb érdekeltséget és figyelmet szinlelte, minek jeléül, s hogy a fecsegést hosszabbra nyujtsa, időnként igy szólt: bizonyára, most már értem, igen helyesen, világos, s aztán, s ő? s te? - Amig azonban ezeket kérdezte, magában egészen más beszélgetést folytatott. - Vajjon elhagyták-e már a lelkész lakását, vagy még benn vannak? Mily esztelenek voltunk mindhárman, hogy nem állapitottunk meg valami jelet, melylyel a terv sikerültéről értesitenek vala. Valóban ostobaság volt! De már megtörtént, s igy nincs hátra, mint ezt itt minél tovább feltartóztatni; a legroszabb esetben néhány percz vész kárba. - Ekként meg-megállva, majd ismét tovább haladva don Abbondio házának közelébe érkeztek, a házat azonban, az emlitett forduló miatt, még nem láthatták, midőn Perpetuát, ki elbeszélésének egyik fontosabb mozzanatára jutott, Agnes minden ellenállás, sőt anélkül, hogy észrevette volna feltartóztatta. E pillanatban hasitotta át a mozdulatlan, üres s az éji csend miatt messze visszhangzó léget don Abbondio első segély kiáltása.
- Kegyelmes isten! Mi történt? kiáltott Perpetua és futásnak iramodott.
- Mi az, mi az? mond Agnes Perpetuát öltönyénél fogva visszatartva.
- Ördöngös asszony! kiált fel Perpetua visszalökve Agnes asszonyt, hogy szabadulhasson, mire futni kezdett. Most távolabbról élesebben és szivhez szólóbban hallatszott Menico segély kiáltása.
- Kegyelmes isten! kiáltott fel most Agnes asszony is, s Perpetua után iramodott.
Alig haladtak azonban pár lépésnyire, midőn megszólalt a vészharang is: egy, két, három, majd szakadatlanul folytatott kongás. Perpetua egy pillanattal előbb érkezik Agnes asszonynál, fel akarja szakitani az ajtót, az ajtó belülről megnyilik, s a küszöbön Tonio, Gervaso, Renzo és Lucia jelenik meg. A lépcsőkön rohanva jöttek le, s hallván félelmes harangozást sebes futással akartak menekülni.
- Mi történt? Mi történt? kérdé aggódva Perpetua a két testvértől; ezek azonban vad kiáltással válaszolva eltüntek.
- És ti! Mit miveltek itt ti? kérdé Perpetua a jegyeseket megpillantva. De ezek is válasz nélkül léptek ki a házból. Perpetua, ki oda akart rohanni, hol nagyobb a szükség, féltében a folyosón termett, s rohant fel a lépcsőkön.
A még mindig jegyeseknek maradt pár most Agnessel találkozott, ki magánkivül érkezett a ház elé.
- Itt vagyok! mond Agnes a lihegés miatt csak nehezen tudva szóhoz jutni. Hogy történt? Mit jelent a harangkongás? Ugy hiszem, hallottam - -
- Haza, haza, mielőtt emberek jönnek! mond Renzo. Utnak indulnak, de Menico futva érkezik, felismeri, feltartóztatja őket, s még mindig remegve kiálltja:
- Hova mentek? Vissza, vissza! Erre, a kolostorba.
- Te vagy, ki - - kezdé Agnes.
- Mi baj történt még? kérdé Renzo. Lucia teljesen zavarba jőve hallgatott és reszketett.
- Az ördög van házatokban, válaszolt lelkendezve Menico. Magam láttam. Meg akartak ölni. Cristoforo atya megmondta. Jöjjetek azonnal; te is Renzo. Magam láttam őket; az isteni gondviselés müve, hogy mindnyájatokat itt talállak. Elbeszélem, ha kiérünk a faluból.
Renzo, ki legkevésbbé veszté el önuralmát, átlátta, hogy ide vagy oda mindenesetre menni kell, mielőtt összefut a nép, s hogy legbiztosabb Menico tanácsát, vagy inkább félelemből származó parancsát követni, s majd utközben, a veszélyen kivül, világosabb magyarázatot kérhet a fiutól.
- Menj elöl, szólt Menicónak. - Menjünk vele, szólt a nőknek. Gyorsan a templom felé fordultak, áthaladtak a templom előtti téren, hol szerencsére még egy élő lény sem volt; befordultak a templom és don Abbondio háza közti utczácskába; a sövény első nyilásán átmentek, s aztán neki a mezőnek.
Alig haladtak ötven lépésre, midőn a nép a templom terén gyülni kezdett, s minden pillanatban nagyobb tömeggé lett. Egyik ember a másikra tekintett, mindenki kérdezett és senkisem válaszolt. Az első érkezők a templom ajtajához szaladtak: be volt zárva. A külön álló toronyhoz iramodtak, s egyik közülök száját kis ablakra, vagy inkább a falbavágott nyilásra helyezve egy hatalmas „Mi az ördög!”-öt kiáltott be. Midőn Ambrosio ismerős hangot hallott, elbocsátotta a kötelet. A piaczról felhangzó zsongás meggyőzte, miszerint nagy sokaság érkezett.
- Azonnal ajtót nyitok! kiáltott le a toronyból. Most a hóna alatt hozott nadrágba azonnal belebujt, s belülről kerülve a templom ajtajához, kinyitotta azt.
- Mit jelent e nagy zaj? - Mi történt? - Hol? - Ki?
- Hogyan, ki? mond Ambrosio, jobb kezével az ajtó egyik szárnyát kitörve, s balkezével gyorsan magára rántott nadrágjának szélét fogta. - Hát nem tudjátok? A lelkész ur házába betörtek. Bátorság fiaim, menjetek segitségére.
Mindnyájan a lelkész háza felé rohantak. Feltekintenek az ablakokra, hallgatóznak: csend. Mások az ajtóhoz szaladnak: be van zárva, s nincs nyoma, hogy érintve volt. Ezek is feltekintenek: egy ablak sincs nyitva, legnagyobb csend.
- Ki van fen? Hahó, hahó! - Lelkész ur! Lelkész ur!
Don Abbondio látván, hogy a házába törő kis csapat távozott, ép e pillanatban visszavonult az ablakból, melynek kinyitott szárnyát betette, s Perpetuát halk hangon pirongatta, hogy a zavarban elhagyta őt. Midőn azonban hallotta, hogy a nép nevén szólitja, s az ablakhoz hijja, s látta az összesereglett sokadalmat, megbánta, hogy zajt ütött.
- Mi történt? Mit vétettek a lelkész úr ellen? - Kik azok? - Hol vannak? kérdé don Abbondiotól egyszerre ötven harsány hang.
- Semmi baj sincs már. Köszönöm. Térjetek ismét haza.
- De hát ki volt? - Merre távoztak? - Mi történt?
- Semmirekellők, éji csavargók voltak, de már megfutottak. Térjetek haza. Mi baj sincsen már. Gyermekeim, máskor majd megköszönöm szivességteket.
Don Abbondio most betette az ablakot és visszavonult. A nép közt többen zugolódtak, mások gunyolódtak, mások ismét káromkodtak. Egy része a népnek vállat vonva távozott, midőn valaki a tömeg közé lelkendezve érkezett s hasztalan iparkodott szóhoz jutni. Az érkezett Agnesék házával szemben lakott, s a zajra az ablakhoz lépve látta Agnesék udvarában a bravókat, kiket Griso iparkodott egy tömegben tartani. A megrémült pár végre magához tért, s igy kiáltott: Mit miveltek itt, atyafiak? Nem itt van a veszedelem, hanem a falu végén, Mondella Agnes házában - - fegyveres emberek - - benn vannak, ugy látszik meg akarnak ölni egy zarándokot; ki tudja, mi az ördög lehet ott.
- Hogy - hogy? Mit? - S viharos tanácskozás kezdődött. - Oda kell menni. - Meg kell látnunk. - Hányan vannak? - Hányan vagyunk? Kicsodák? - A falu birája! A falu birája!
- Itt vagyok! válaszolt a biró már a tömeg közé érve. - Itt vagyok, de segitnetek és engedelmeskednetek kell. Gyorsan! Hol a sekrestyés! Fel a harangokhoz! Fel a harangokhoz! - Rajta gyorsan! Egy ember Leccoba megy segélyért, s ti jöjjetek mindnyájan - -
Most zürzavaros futkozás támad, többen keresztül törnek a tömegen, minden oldalról lökdösés, taszigálás. A zavar tetőpontját éri el, midőn más valaki érkezik, aki látta, hogy a rablók gyorsan elvonultak.
- Fussatok véreim - kiáltozott - rablók, gyilkosok, kik egy zarándokkal menekülnek; már kiértek a faluból. Utánuk! utánuk!
Ezen értesitésre a tömeg a biró parancsát be sem várva megindult, s áradat gyanánt rohant az utczán végig. A rögtönzött hadsereg azonban, amint ekként előre tört, az előcsapatban sokan meglassitották lépteiket, társaik mögött elmaradtak, s a főcsapat közé vegyültek; a hátulsó csapatok azonban az elsőket előre tolták, s az összekavart tömeg végre a kitüzött helyre érkezett. A betörés nyomai ujak és világosak voltak. Az ajtók tárva-nyitva, a zárak feltörve - csak a betörőknek se hire se hamva. Belépnek az udvarra, a földszinti ajtónak tartanak: ez is fel van törve. Néhányan kiáltozni kezdenek: Agnes! Lucia! Hol a zarándok? - István csak álmodta a zarándokot. - Nem, nem! Carlandrea is látta. - Agnes, Lucia!
Senki sem felel.
- Elragadták őket! Elragadták őket!
Most többen a mellett emeltek szót, hogy a rablókat üldözni kell; mert - ugymond - ez már gyalázatosság, s a falura szégyen lenne, ha onnét csak oly könnyen el lehetne ragadni a nőket, mint az ölv elkapja a csirkéket valamely elhagyott kertből. Uj és zajosabb tanácskozás támadt. Valaki azonban (hogy ki volt nem lehetett megtudni) a zavargókra kiáltott, hogy Agnes és Lucia valamelyik házba menekült. A hir gyorsan terjedt, s hitelre talált. Senki sem beszélt többé arról, hogy a menekülőket üldözni kell; a tömeg csakhamar szétoszlott, s kiki hazatért. Most átalános trécselés, zajongás, az ajtókon való kopogtatás, ajtónyitás következett a faluban; lámpák jelentek meg és tüntek el ismét, a nők az ablakokból kérdezősködtek, a férfiak az utczákról feleltek. Az utczák nem sokára ismét elcsendesültek, a beszélgetések azonban a házakban folytattattak, de végre álmos ásitásokban vesztek el, hogy másnap reggel ujra kezdődjenek. Egyéb más nap sem történt, minthogy midőn a falu birája szántóföldjén állott s két kezébe helyezve arczát gondolkozott a lefolyt éj titokteljes eseményei és a felől, hogy mit kellene, s mit illenék tennie. Amint ekként elmélkedett két harczias alaku embert látott feléje közeledni. Mindkettő nagy üstököt viselt, mint bármelyik első vérbeli franczia király, s mindketten feltünően hasonlitottak azon két jó madárhoz, ha ugyan nem voltak ugyanazok, kik öt nap előtt don Abbondiora rontottak. A két jövevény minden kerülgetés nélkül felszólitotta a birót, miszerint - ha beteg ágyban akar valamikor kimulni - óvakodjék a történtek felől jelentést terjeszteni a podesta elé, ha pedig kérdést intéznének hozzá, ne mondjon igazat, ne fecsegjen, s ne mozditsa elő a parasztok fecsegéseit.
A Menico által vezetett menekülők jó ideig a legnagyobb csendben haladtak előre, majd jobbra, majd balra fordultak, hallgatóztak, vajjon nem követi-e valaki őket. Mindnyájan ki voltak merülve a fáradságtól, félelemtől, a bizonytalanság, a sikertelenség feletti fájdalom, s a homályosan sejtett uj veszély előérzete miatt. Midőn végre egy elhagyott mezőre értek, hol maguk körül többé semmi zajt sem hallottak, meglassitották lépteiket. Agnes asszony, ki legelőször lett ura gondolatainak, megtörte a csendet, s Renzotól kérdé az események részleteit, s Menicot faggatá, hogy hát mi a manó volt lakásukon. Renzo röviden elmondá a szomoru történetet, s erre mindhárman Menicohoz fordultak, ki részletesebben előadta Cristoforo atya üzenetét, s elbeszélte mit látott, s minő veszélyben forgott. Mindez nagyon is indokolta a barát üzenetét. Meniconál hallgatói jobban megértették a mondottak jelentőségét, s ezen felfedezésnél mindhármuk testén hideg borzadály futott át; mindhárman egyszerre megállottak, aggódva tekintettek egymásra, s mintha egy gondolatuk támadt volna, mindhárman a fiuhoz léptek, s egyik a fiu kezét ragadta meg, a másik fejére, a harmadik vállára tette kezét, simogatták, csókolták, s igy hallgatag megköszönték neki, hogy őrző angyaluk volt, s hogy megmentésük miatt veszélyben forgott. A fiutól hallgatag, mintegy bocsánatot kértek.
- Most eredj haza, nehogy szüleid tovább is aggódjanak miattad, mond Agnes Meniconak, s eszébe jutván a megigért két pénzdarab, négyet vett ki erszényéből. Most már elég - mond átadva a négy pénzdarabot a fiunak - kérd értünk az urat, hogy csakhamar viszontlássuk egymást, s akkor - -
Renzo egy ezüst huszast adott a fiunak és szivére kötötte, hogy mitse szóljon a barát üzenete felől. Lucia még egyszer megcsókolta, s megindult hangon üdvözölte Menicot. A fiu ellágyulva üdvözölte valamennyit és visszafordult. - Amazok gondolataikba mélyedve folytatták utjokat; a nők elől mentek, Renzo, hátvéd gyanánt követte őket. Lucia anyjának karjára támaszkodva kellemmel és ügyesen kikerülte Renzo támogatását, melyet ez az utnélküli hantos mezőn ismételten felajánlott neki. Lucia még ezen zavar közepett is pirult, hogy oly hosszan és oly bizalmasan társalgott Renzoval, midőn azt hitte, hogy néhány pillanat mulva nejévé lesz. Most ezen szép álomból a fájdalmas valóra ébredve, megbánta, hogy engedékenységében nagyon messze ment; a félelemre való ennyi alapos ok közt még a szégyen érzete miatt is reszketett, nem azon szégyen miatt, mely a rosz elkövetésének szomoru tudatából származik, hanem azon szégyen miatt, mely nem ismeri önmagát, s mely a gyermek félelméhez hasonlit, ki a setétben reszket anélkül, hogy tudná miért.
- S házunk? kérdé egyszerre Agnes. S habár a kérdés fontos volt, senki sem felelt, mivel senki sem felelhetett volna kielégitőleg. Hallgatva folytatták tehát utjokat, s nem sokára a kolostor temploma előtti térre értek.
Renzo illedelmesen kopogtatott az ajtón. Az ajtó megnyilt, s a holdnak a nyiláson beáradó sugarai megvilágiták a küszöbön várakozó Cristoforo atya sápadt arczát, s ezüst szakállát. A barát látva, hogy a várt egyének közül senki sem hiányzik, „Hála isten!” kiáltást hallatva intett a jövevényeknek, hogy lépjenek be. Mögötte egy másik kámzsás barát, a sekrestyés állott, kit kéréseivel és érveivel rábirt, miszerint vele viraszszon, az ajtót nyitva hagyja, s készen álljon a szegény veszélyben forgók elfogadására. Cristoforo tekintélyére, szent hirére nem kevessé volt szükség, hogy a laikus testvér ezen kellemetlen, veszélyes és szabályellenes szolgálatra ráálljon. Miután az éj-látogatók beléptek, Cristoforo csendesen bezárta az ajtót. Ekkor azonban a sekrestyés már nem nyomhatta el tovább felindulását. Félre hitta Cristoforo atyát és suttogva mondá neki: „De atyám! éjjel - - a templomban - - asszonyokkal - - bezárkózni - - a szabályok - - de atyám!” - A sekrestyés aközben mig e töredezett mondatokkal birkózott, fejét rázta, Cristoforo atya pedig magában gondolta: No, lám, ha a nők helyett üldözött utonállók kérnének menedéket, Fazio testvérnek a világon semmi ellenvetése sem volna; de mivel csak egy szegény lány menekült meg a farkas körmei közül - -
- Omnia munda mundis, szólt aztán Cristoforo atya Fazio testvér felé fordulva, s megfeledkezve, hogy ez nem tud latinul. De ép ezen feledékenysége tette meg hatását. Ha Cristoforo atya okaival áll vala elő, Fazio sem hallgatta volna el ellenérveit, s a vita tudja ég mikor ért volna véget. Fazio testvér azonban a komoly, titokteljes és határozottan kiejtett szavak hallatára azt hitte, hogy azok minden kételyének megoldását magukban foglalják.
- Helyes, ön jobban tudja, mond megnyugtatva a laikus.
- Biztos lehetsz ez iránt, válaszolt Cristoforo, s az oltár előtt égő gyertya kétes fényénél a menekültekhez lépett, kik a történendőket várták.
- Fiaim, mond nekik Cristoforo, adjatok hálát az urnak, hogy kimentett benneteket a nagy veszedelemből. E pillanatban talán - -
S most elbeszélte, amit a kis hirnök által csak jelezhetett, mert nem gyanithatta, hogy védenczei nála is jobban ismerik a körülményeket, s azt hitte, hogy Menico honn találta őket, mielőtt a rablók megérkeztek. A három közül egyik sem figyelmeztette Cristoforót csalatkozására, még Lucia sem, kit pedig furdalt a lelkiismeret, hogy ily ember előtt, mint a barát, titkolóznak. De még folyvást tartott a zavar és álnokság éje.
- Ezek után beláthatjátok fiaim, hogy ezen tartomány nem számotokra való. Igaz ugyan, hogy itt van szülőföldetek; de isten nem akarja, hogy itt maradjatok. Ez, gyermekeim, megpróbáltatás; álljátok ki türelemmel, bizalommal, gyülölet nélkül, s legyetek meggyőződve, el fog jönni az idő, midőn boldogan gondoltok vissza a most történtekre. Találtam számotokra egyelőre menedékhelyt. Remélem, később félelem nélkül visszatérhettek tüzhelyetekhez. Isten mindenesetre fog gondoskodni rólatok. - Ti - folytatá a két nőhöz fordulva - ***-ban maradhattok. Ott nem fog veszély fenyegetni benneteket, sem pedig falutoktól sem lesztek távol. Menjetek kolostorunkba, hivassátok a guardiánt, adjátok át neki ezen levelet: ő második Cristoforo atyátok leszen. S neked is Renzo menekülnöd kell egyelőre saját és mások dühe elől. Vidd ezen levelet Bonaventura da Lodi atyának milanoi kolostorunkba. Ő atyád lesz, vezérelni fog, s munkát szerzend számodra, mig nyugodtan haza térhetsz. Menj a tópartjára, s a Bione (hegyi patak Pescarenico mellett) torkolatának közelében egy kikötött bárkát fogsz látni. Csak kiáltsd: Bárka! S ha kérdenek ki vagy, válaszold: San Francesco. A révész a tulsó partra szállitand, hol kocsi vár rád, mely egyenesen ***-ba fog vinni.
Aki kérdezné, miként rendelkezhetett Cristoforo atya ily gyorsan szárazföldi és vizi szállitó eszközökről, csak azt árulná el, hogy nem tudja, mily nagy volt ezen korban egy szent hirben álló kapuczinus hatalma.
Cristoforo atyának még csak Agnes és Renzo háza biztosságáról kellett gondoskodnia. Átvette a ház kulcsait, s megigérte, hogy át fogja szolgáltatni azokat a Renzo és Agnes által kijelelt egyéneknek.
- Mielőtt távoztok, mond a barát, kérjük istent, legyen veletek ezen utatokban valamint mindig, s mindenek felett adjon erőt és az övével megegyező akaratot. - Cristoforo erre a templom közepén letérdelt, s példáját a többiek is követték.
- Most siessetek, gyermekeim - mondá imáját végezve - nincs vesztegetni való idő. Isten ójjon, s őrangyala kisérjen benneteket. Induljatok. - S midőn azok szavakat nem találó, de azért sokat mondó fájdalommal utnak indultak, Cristoforo elfogult hangon tette hozzá: Szivem sugja, hogy rövid idő alatt látni fogjuk egymást.
Az utasok távoztak a templomból; Fazio testvér szintén megindult hangon elbucsuzván tőlük, s bezárta a templomajtót. Amazok szótlanul a tó partjára mentek, a bárkát készen találták, s a jelszavakat kicserélve bele ültek a járműbe. A révész egy rudat feszitve a parthoz a bárka a habok közé siklott, majd az evező lapátot két kézre fogva egyenes irányban vágott neki a tónak, s a tulsó part kikötője felé tartott. A legcsekélyebb szellő sem lengedezett. A tó simán terült el a láthatáron, s teljesen mozdulatlannak látszott volna, ha az égről a tó tükrébe tekintő hold fénye nem rezgett, hullámzott volna a tó felszinén. Csak a partokhoz verődő hullám locsanása, s távolabbról a hid oszlopain megtörő vizek zúgása, s a tó kék tükrét szelő evezőlapát csattogása volt hallható. A bárka által szétnyitott hullámréteg a hajó fara mögött ismét összefolyt, s hosszu redős nyomot képezett, mely mindinkább távozott a partról. A távozó vándorok csolnakban visszafordulva némán szemlélték a mindinkább elmaradó hegyeket, a hold által megvilágitott, majd innétt-amott setét árnynyal fedett sikságot. A hold fényénél láthatták a falvakat, házakat, kunyhókat, don Rodrigo palotáját, ennek siktetejü tornyát, mely a hegyfok hátára halmazott házak közül magasra kiemelkedett, mint a setétben elszunyadt emberek közt leskelődő gyilkos, ki valamely gonosz tett elkövetésén töprenkedik. Lucia rátekintett a toronyra, s összeborzadt; majd a magaslat lejtőjén le falujára tévedt pillantása; szemlélte házacskájukat, szobácskájának ablakát, házuk udvarának falán tulemelkedő fügefa lombjait, s amint igy visszatekintve a csolnak fenekén ült karjait a csolnak oldalára, s fejét karjaira helyezé, elszunyadni látszott, pedig titokban csendesen sirt. Elbucsuzott a vizből ki - s az égig emelkedő hegyektől, el minden kedves emlékétől. Fájdalmát osztotta különben a másik két vándor is, s a bárka gyorsan közeledett az Adda jobb partjához.

IX. Fejezet.
A bárkának a parthoz történt ütődése felrázta Luciát álmodozásából. Titokban letörölvén könyeit, felemelte fejét, mintha mély álomból ébredt volna fel. Renzo legelőször ugrott partra, kezét Agnesnek nyujtá, majd aztán Luciát segitette ki a csolnakból, s mindhárman szomoruan mondtak köszönetet a révésznek. - „Mire való a köszönet? kérdé ez. Nem azért vagyunk-e a földön, hogy egymáson segitsünk.” - S ezt mondva az undor egy nemével visszakapta kezét, mintha valaki lopásra ösztönözte volna. Renzo azonban mégis kezébe nyomta a révésznek azon négyesek egy részét, melyeket az előtti nap zsebébe tett, hogy don Abbondiot fényesen megjutalmazza, ha ez, akaratja ellen is, összeadta volna Luciával. A kocsi már utra készen várta őket; a kocsis üdvözölte a várt utasokat, felültette őket, rászólt barmára, mely a szónak kevesbbé, mint az ostorcsapásnak engedve megindult.
Szerzőnk nem irja le ezen éji-utazás részleteit; elhallgatja a helység nevét, hova Cristoforo atya utasitotta a nőket, sőt határozottan kimondta, miszerint nem is akarja azt megmondani. Ennek okát egyébiránt megfejtve látjuk a történet további folyamában. Lucia viszontagságai egy előkelő család tagját képező, s mint látszik azon korban, midőn szerzőnk irt, hatalmas egyén setét cselszövényeivel voltak kapcsolatban.
Utasaink kevéssel napfelkelte előtt Monzába érkeztek. A fuvaros egyik vendéglőbe ment s ott, mint a hely és a gazda ismerője, szobát rendeltetett számukra, s oda vezette őket. Renzo köszönetéhez némi összeget akart mellékelni a fuvaros számára; ez azonban, mint a révész - tán egészen más, távolabbi, de nagyobb jutalom reményében - szintén visszakapta kezét s futott vissza barmához.
A leirt est és azon éj után, mely szomoru gondolatok, s a kellemetlenségektől való folytonos félelem közt telt el, az ősziszél is metszőbb szellő, s a nyomorult szekér folytonos zökögése után, mely vándorainkat mindannyiszor felébresztette, valahányszor szunyadni kezdettek, mindhárom utas örömmel ült le a szegényes szoba falóczájára. Reggeliztek. A reggeli csak olyan volt, minőt az inséges idő megengedett. Kis, s a bizonytalan jövő viszonyainak és csekély étvágyának megfelelő adagokat fogyasztott mindegyik. Mindhármójuknak eszébe jutott a lakoma, melyet két nap előtt akartak tartani; e gondolatnál mindhárman felsóhajtottak. Renzo egész nap Monzában akart maradni, hogy láthassa a nők elszállásolását, s szolgálatukra lehessen; Cristoforo atya azonban tanácsolta az asszonyoknak, hogy Renzot azonnal utnak bocsássák. A nők tehát ezen tanácsot és száz más okot hoztak fel: hogy az emberek fecsegni fognak, hogy a halogatott válás csak annál fájdalmasabb lesz, hogy ugyis nem sokára meglátogathassa őket, s ekkor hireket hozhat és hallhat stb. Renzo tehát távozásra határozta magát. Tőlük kitelhetőleg értekeztek a mód felett, miszerint minél előbb viszontláthassák egymást. Lucia nem rejtheté el, Renzo alig nyomhatá vissza könyeit, s hosszan-hosszan megszoritva Agnes kezét, fuldokló hangon mondá: „A viszontlátásig!”
Távozott.
A nők azonban csakhamar zavarba jönnek, ha a jó fuvaros nem tér vala vissza, kinek parancsa volt Agnest és Luciát a kapuczinusok zárdájába vezetni, s nekik mindenben segitségökre lenni. Elindultak tehát a kolostorba, mely, mint mindenki tudja, csak pár lépésnyi távolságban volt Monzától. A kolostor kapujához érve a fuvaros megrántotta a csengetyüt, hivatta a guardiánt, ki azonnal meg is jelent, s Cristoforo levelét a küszöbön vette át.
- Cristoforo testvér! mond felismerve az irást. Szavainak hangja és arczának kifejezése elárulták, hogy jó barátjának nevét ejtette ki. Meg kell jegyeznünk, hogy jó Cristoforonk ama levélben igen melegen ajánlotta a nőket, s részvétre gerjesztő hangon adta elő szerencsétlenségöket a guardiánnak, ki a levelet olvasva számtalan jelét adta meglepetésének és boszankodásának.
Miután végig olvasta Cristoforo levelét néhány pillanatig gondolataiba merült, majd aztán igy szólt: Itt nincs más, mint az urnő, ha ő magára vállalja - - itt azonban félbenszakitva szavait Agnes asszonyt a kolostor előtti térre szólitotta; néhány kérdést intézett hozzá, s midőn ezekre Agnes megfelelt, a guardián Luciához lépett.
- Asszonyaim, mondá mind a két nőhöz intézve szavait, meg fogom kisérteni, s remélem találhatok számukra több mint biztos, s több mint tisztességes menedék helyet, mig isten jobban nem gondoskodik róluk. Velem fognak jönni? Agnes és Lucia tiszteletteljesen igent intettek.
- Jó, mond a barát, azonnal a nők kolostorába vezetem önöket. De néhány lépésnyi távolságban maradjanak mögöttem, mivel az emberek szeretnek roszat beszélni, s isten tudja, mily meséket koholnának, ha a guardiánt szép leány - - akartam mondani, nők társaságában látnák az utczán végig menni.
A guardian erre előre ment. Lucia elpirult; a fuvaros mosolygott, s Agnes sem tehetett egyebet. Mindhárman a barát után mentek, s őt tiz lépés távolságban követték. A nők most kérdést intéztek a fuvaroshoz, mit előbb nem mertek tenni, hogy t. i. ki az az „úrnő?”
- Az úrnő, válaszolt a fuvaros, apácza, de nem oly apácza, mint a többi. Ő egyébiránt sem apátnő, sem priornő, sőt, mint mondják, igen fiatal úri hölgy, s oly ősrégi nemzetségből való, hogy egyenesen Ádám bordájából származik. Ősei régente nagyon előkelő emberek voltak és Spanyolországból származtak, hol mindazok laknak, kik most tartományunkban parancsolnak. Ez okból nevezik őt „úrnő”-nek, mely elnevezés által nagy származását akarják jelezni. Az egész helység igy hivja őt, mivel azt állitják, hogy hozzá hasonló személy még nem volt a kolostorban. Családjának tagjai, kik odalent Milanóban laknak nagyon hatalmas urak, s azok közé tartoznak, kiknek mindig igazuk van; sőt még Monzában is parancsolnak, mert az úrnő atyja, bár nem lakik itt - mégis vidékünk főura.
Midőn a város kapujához érkeztek, melynek egyik oldalán félig romba dölt torony s közelében egy szintén düledező várkastély állott, a guardian visszafordult, s megvárta az utána jövőket, aztán belépett, s a kolostor felé tartott, hova megérkezve ismét megállt a küszöbön; s egészen bevárta Agneséket. Megkérte a fuvarost, hogy pár óra mulva látogasson el hozzá a válaszért; a fuvaros megigérte, hogy eljő, s elbucsuzott a nőktől, kik elhalmozták hálálkodásukkal, s Cristoforo atya számára küldött üzeneteikkel. A guardian erre a kolostor első udvarába, majd a házgondviselőnő szobájába vezette Agnest és Luciát, s maga kihallgatást ment kérni. Pár percz mulva visszatért, s örvendve szólitotta fel a nőket, hogy kövessék. Ennek már ideje is volt, mert Agnes és Lucia nem tudtak miként menekülni a házgondviselőnő kérdezősködései elől. A guardian mig a második udvaron átvezette a nőket rövid utasitást adott nekik arra nézve, hogy miként viseljék magukat az „urnő” előtt.
- Igen jó hajlammal viseltetik irántotok - mond a barát - s ő annyi jót tehet, mennyit akar. Alázatosan és tiszteletteljesen beszéljetek vele, őszintén feleljetek, ha kegyeskedik kérdést intézni hozzátok; de ha nem kérdez benneteket bizzatok mindent rám.
Földszinti terembe léptek. Ennek szomszédjában volt a társalgási terem. Mielőtt azonban ez utóbbiba nyitottak volna, a guardian az ajtóra mutatva igy szólt: „Itt van!” - Ez által mintegy emlékeztetni akarta Agnest és Luciát a nekik adott tanácsokra. Lucia, ki még soha sem volt kolostorba, a társalgási terembe lépve körültekintett, s az urnőt kereste tekintetével, hogy fejét meghajtsa előtte; de senkit sem látván bámulva állt meg. Midőn azonban a guardian és utána Agnes egyik szöglet felé ment, különös alaku, két egymástól tenyérnyi távolságra levő vasruddal elzárt ablakot, s mögötte egy apáczát pillantott meg. Az apácza, ki körülbelül huszonöt éves lehetett, első pillanatra a szépség, de bágyadt, elvirágzott, mondhatnám szétdult szépség benyomását tette a szemlélőre. Fejéről kétfelől fekete fátyol folyt le arczától nem nagy távolságra; a fátyol alatt ragyogó fehérségü kendő fedte fejét egész homloka közepeig, mely utóbbinak fehérsége másnemü volt ugyan, de amazzal mégis vetélkedett; egy másik fehér szalag arczát köritette, s álla alatt, kendő gyanánt megkötve az apácza melléig ért le, s a fekete szövet felső szélét fedte. Az apácza homloka gyakran ránczokat vetett, szemöldei gyors mozdulattal összevonultak, mintha mindannyiszor fájdalmas érzésnek engednének. Fekete, legfeketébb szemeit koronként büszke vizsgálódást kifejezve nyitotta ki, majd ismét, mintegy elrejtendő lesüté azokat.
Mint emlitettük, a rácsablak mögött állt, fáradtan támaszkodott egyik kezére, mig hófehér ujjait az ablak rácsozatába dugta. Luciát szemlélte, ki ingadozva közeledett.
- Tisztelendő anya, méltóságos asszony - mond a guardián fejét meghajtva, s mellét kezére téve - ez azon szegény leány, kinek számára remélnem engedte hatalmas pártfogását; s ez itt a leány anyja.
A bemutatott anya és leány mélyen és ismételten meghajoltak. Az apácza intett kezével, hogy már elég.
- Szerencsémnek tartom, hogy jó barátaink a kapuczinusoknak valami szolgálatot tehetek, mondá aztán a guardian felé fordulva. De beszélje el kissé részletesebben a leányka esetét, hogy jobban tudjam, mit tehetek érte.
Lucia elpirult és lehajtá fejét.
- Tudja meg, tisztelendő anya - - kezdé Agnes, de a guardian egy intésével elfojtá ajkain a szavakat.
- E szegény leányt - méltóságos asszony - folytatá a barát, mint mondám egyik kapuczinus testvérem küldötte hozzám. Nagy veszély elől menekülve kellett elhagynia szülőföldét, s most egy ideig menedékhelyre van szüksége, hol ismeretlenül élhessen, s hol senki se merje háborgatni, habár maga a - -
- Minő veszélyek elől? vágott közbe az urnő. Az isten szerelmére, guardián atya, ne beszéljen ily talányokban. Jól tudhatja, hogy mi apáczák a legapróbb részletekig szeretjük ismerni a dolgokat.
- Oly veszélyek, melyeket még távolról sem szabad, a tisztelendő anya legtisztább füleinek hallatára emliteni.
- Ó, bizonyára, mond gyorsan amaz kissé elpirulva. Vajjon a szégyen pirja volt-e ez? Aki figyelmesen vizsgálta volna az utóbbi gyors, s gunyos megjegyzést, melyet az apácza arczán pir követett, kételkednék és pedig annál inkább, ha azon pirral hasonlitja vala össze azt, mely Lucia arczát mindinkább elboritá.
- Elég az hozzá, kezdé ujra a barát, hogy egy hatalmas lovag - - - - mert nem minden előkelő ember használja az Istentől nyert javakat az úr dicsőségére és embertársainak hasznára, mint méltóságod - egy hatalmas lovag, miután soká üldözte e szegény leányt aljas vágyaival, s látva, hogy titkos üldözése hasztalan, elég nemtelen volt nyilt és erőszakos üldözéshez folyamodni, ugy hogy a szegény teremtmény kénytelen volt hazulról menekülni.
- Lépj közelebb lányka, mond az úrnő Luciának, s ujjával közeledést intett neki. Tudom, hogy a guardian atya mindig igazat mond, de mégis ki sem lehet saját magad felől jobban értesülve nálad. Rajtad a sor, miszerint elmond valjon ama lovag gyülöletes üldöződ volt-e?
Ami a közeledést illeti Lucia könnyen engedelmeskedett, de válaszolnia nehéz dolog volt. Hasonló kérdést, habár sorsosai közül valaki intézi hozzá mégis - nagy zavarba hozta volna, most tehát, midőn a kérdést egy előkelő nő a kétely bizonyos jellegével intézte hozzá, nem volt bátorsága felelni.
- Asszonyom - - tisztelendő anyám - - dadogott Lucia s nem tudott többet mondani. Agnes most azt hitte, hogy mivel Lucia után legjobban van értesülve, rajta a sor Luciát a zavarból kisegiteni.
- Méltóságos asszony, bizonyságot tehetek róla, hogy szegény lányom ugy gyülölte ama lovagot, mint az ördög gyülöli a szentelt vizet, akarom mondani az ördög a lovag volt. Megbocsátja helytelen beszédemet, mivel csak egyszerü teremtések vagyunk. A dolog igy áll. E szegény leány egy sorsunkbeli istenfélő és becsületes ifjuval volt eljegyezve, s ha a lelkész ur kissé más ember lett volna - - tudom, hogy papról beszélek, de Cristoforo atya, a guardian barátja is pap s ez mégis szeretetteljes ember, s ha itt volna bizonyithatná - -
- Szeretsz beszélni, anélkül hogy kérdeztetnél, vágott közbe az apácza büszke és haragos arczkifejezéssel, mely szinte rutakká tette vonásait. - Hallgass; tudom, hogy a szülők mindig készek gyermekeik nevében válaszolni.
E szavak által kegyetlenül érintett Agnes Luciára szemrehányó pillantást vetett, mely körülbelül ezt fejezte ki: látod, mit kell türnöm, hogy annyira zavarban vagy. A guardián is fejét csóválta, s pillantásával értésére adta a leánynak, miszerint végre elérkezett a pillanat, hogy magához térjen, s ne hagyja cserben szegény anyját.
- Tisztelendő asszony, mond Lucia, anyám a legtisztább igazságot mondá. A kezemre vágyó ifjut - itt fülig pirult - saját akaratomból választottam. Megbocsásson, ha arczátlanul beszélek, de ez csak azért történik, nehogy anyámról roszat gondoljon. S ami azon urat illeti (isten bocsásson meg neki!) inkább meghalnék, semhogy övé legyek. S ha ön kegyes lesz biztos menedéket nyujtani nekünk - mivel kénytelenek vagyunk ezért elfedezni, s a jó embereket háborgatni - legyen meggyőződve, senki a világon nem fogja istent kérni önért ugy, mint mi szegény nők.
- Neked hiszek, mond szelidebb hangon az apácza. De szeretnék magaddal beszélni. Nem ezért, mintha még több okoskodásra s indokra volna szükségem, de hogy guardián atya sürgetéseinek engedjek, tette hozzá mesterkélt udvariassággal a guardiánhoz fordulva. Sőt már gondoskodtam is felőletek. - A kolostor házgondviselőnője pár nap előtt férjhez adta utolsó leányát. Szobáját elfoglalhatják e nők, s helyette végezhetik a csekély szolgálatot, mely a férjhez ment leány dolga volt.
Valóban - s itt a guardiánnak közeledést intett, s halk hangon folytatá, valóban, a szük év miatt nem akartam ama fiatal lányt helyettesiteni, de beszélni fogok a főnöknővel - - s a guardián sürgetésére - - szóval a dolog elintézettnek tekinthető.
A guardián hálálkodni kezdett, az urnő azonban megszakitotta.
- Nincs szükségem a szertartásokra; szükség esetében én is fel fogom használni a kapuczinus atyák támogatását. S végre is - mond oly mosolylyal, melyen a gúny és keserüség bizonyos vegyülete csillámlott át - végre is nem vagyunk-e fi- és nővérek?
Erre egy laikus nővért (különös megtiszteltetésből kettő adatott szolgálatára) szólitott elő, meghagyta neki, miszerint értesitse az apátnőt, s aztán a szükséges intézkedések iránt értekezzék a házgondviselőnővel és Agnessel. Miután ezt elbocsátotta, bucsut vett a guardiántól, s Luciát visszatartá. A guardián egész a kapuig elkisérte Agnest, uj utasitásokat adott neki, s tudositó-levelet ment irni Cristoforo atya számára.
- Mondhatom, hogy fejes teremtés ez az urnő! gondolta magában a guardian. Valóban különös! - Cristoforo barátom tudom nem gondolja, hogy ily hamar és ily jól elintéztem ügyét. A derék férfiu! Nem lehet rajta segiteni. Mindig vállalatokon kell törnie fejet; de jó szándéka van. Szerencse rája nézve, hogy barátja akadt ki minden zaj, s hűhó, minden tekervényes utánjárás nélkül egy szempillantás alatt szerencsésen befejezte az ügyet. A jó Cristoforo bizonyára meg lesz elégedve, s be fogja látni, hogy bennünket is lehet egyre-másra használni.
Az urnő, ki egy szegény kámzsás barát jelenlétében mesterkélt modort öltött fel, midőn a tapasztalatlan parasztlánykával egyedül maradt, többé nem tartotta szükségesnek erőszakot követni el magán. Beszéde lassanként oly különös lett, hogy annak utánközlése helyett szükségesebbnek tartjuk e szerencsétlen nő történetét elbeszélni.
Egy milanoi nagy ur *** herczeg legkisebbik lánya volt: atyja Milano legtiszteltebb egyénei közé tartozott.
Magas rangja iránti régi balvéleménye elhitette vele, hogy vagyona épen csak elég rangjához, sőt kevés állása diszének fentartására; azért tehát mindent elkövetett, hogy vagyonát épen megőrizze, s azt szétdarabolni ne engedje. - Hány gyermeke volt, a történet nem jegyezte fel határozottan, de azt igen, hogy mindkét nembeli ifjabb gyermekeit a kolostornak szánta, hogy igy vagyonát érintetlenül hagyja elsőszülött fiának, ki ismét arra volt hivatva, hogy gyermekei legyenek, kiket hasonló módon gyötörjön. - A mi szerencsétlen úrnőnk még világra sem jött, midőn sorsa visszavonhatlanul el volt döntve. Csak is még arra kellett várniok sorsa elhatározóinak, valjon barát vagy apácza lesz-e az uj szülött - mely elhatározáshoz csupán a gyermek jelenléte s nem egyszersmind beléegyezése szükségeltetett. Midőn atyját, a herczeget ezen leánya születéséről tudósitották, mindjárt oly névről gondolkozott a gyermek számára, mely önkénytelenül is a klastromra emlékeztessen, és egyuttal valamely nemes eredetü szent nő által viseltetett legyen.
Gertrudnak nevezte tehát. Első gyermek játékai már apáczának öltöztetett babák voltak; majd apáczák képeit adták kis kezeibe mindig azon intéssel, hogy vigyázzon nagyon ezen értékes dolgokra. „Ugy-e bár szép?” volt mindenkor a szokott kérdés, melyet hozzá intéztek, s melyben egyszersmind az igenlő válasz is benne volt. Ha némelykor a kis Gertrud fennhéjázó vagy parancsoló hangon szólt, mely természetével a legjobban megegyezett, akkor igy utasitották rendre: „Te kis leányka vagy, ilyen magaviselet nem illő te hozzád; ha majd egykor apácza fejedelemnő leszesz, akkor majd parancsolhatsz vesszőztethetsz kedved szerint, akkor - akkor mindenki akaratod után indul, s neked engedelmeskedik az egész klastromban.”
Mindezen beszédek lassanként azon - bár még előtte ki nem mondott - gondolatot érlelték meg az ifju leányka lelkében, hogy ő a megváltó mennyasszonyává lesz kénytelen lenni; mindnyájának intéseinél és czélzásainál legerősebbek és leghathatósabbak voltak azok, melyek atyjától származtak.
Hat éves korában Gertrudot - azért, hogy neveltessék, vagyis tulajdonképen azért, hogy jövő hivattatására előkészittessék - azon klastromba vitték, melyben mi találkoztunk vele. Ezen hely választása sem volt czéltalan vagy oknélküli. Két szegény asszonyunk jó vezetője azt állitá, hogy a nemes apácza (úrnő) atyja az első - s legnagyobb úr Monzában. Itt minden esetre kitüntetésben részesült a herczeg; azért azon véleményben volt, hogy itt kétségkivül - jobban fogják, mint bárhol másutt - leányát finomsággal és tiszteletteljes kitüntetéssel a klastromhoz szoktatni, s hogy itt leginkább kedvet fog kapni az örökös zárdai életre. És nem is csalódott. Az akkori apátnő s több szorgalmas apáczája, mintegy kihivatva látták magukat a versenyzésre más közeli klastromokkal és a környékbeli nagy úri családokkal, s igy vetélkedni levén kénytelen, örömmel kaptak rajta, hogy ily támaszt nyernék a herczegben, s megtiszteltetésnek vették klastromukra nézve e gyermeket kit a herczeg hosszabb időre szándékozott náluk hagyni és igy minden tekintetben megfeleltek azon czélnak, melyet éleslátásuk kitalált a gyermek sorsára nézve. Egyszersmind a czél, melyet a herczeg sejtetett igen kedvező és előnyös volt reájuk nézve is. Alig lépett a kis Gertrud a klastromba, már is - herczegi vezetékneve elmellőzésével - a kis „úrnő”-nek nevezték; az asztalnál, a lefekvésnél mindenütt külön helyet nyert; magaviselete a többi növendékek előtt példányképen emlittetett fel; ehhez járultak még naponta az édes szavak, a hizelkedések, a magasztalások, azon tiszteletteljes bizalmaskodással füszerezve, melyek által gyermekek oly könnyen megnyeretnek, kivált midőn mind az oly egyénektől ered, kik a többi gyermekekkel e kivételt nem éreztetik, sőt ezeket a legkomolyabb és legszigorúabb bánásmódban részesitik, melyet felettük való helyzetük csak megengedhet nekik. Igy minden kivánságuk szerint sikerült. S igy ment volna ez óhajtásuk szerint - mindvégig, ha Gertrud csupán egyedül lett volna a klastromban.
De játszótársai között, kik vele egy zárdában nőttek fel, voltak többen, kik igen jól tudták, hogy ők egykor férjhez fognak mehetni. Gertrud felsőbbségének érzetében neveltetvén ragyogó képeket rajzolt jövendőbeli sorsáról, a kolostori apát- és fejedelemnőségéről; minden áron szeretett volna irigység tárgya lenni, s csudálkozva és büszke megvetéssel tapasztalta, hogy társnői közül többen nem irigyelték magas hivatását. A kolostori főnökség magasztos, de szigoru és hideg képe ellenébe azok a mennyegző, ebédek, társalgások, ünnepélyek, s mint akkor mondani szokták mezei gazdaságok, ruhák, kocsik változatos és csillogó képeit helyezték. Ezen képek Gertrud lelkében azon átalakulást, érzelmeinek olyan lázas forrongását idézték elő, minőt a most szakitott virágcsokor érezhet, ha méhkas elé helyezik. Szülői és nevelői táplálták természetes hiuságát, hogy megkedveltessék vele a kolostort. Midőn azonban ezen szenvedélyét kedélyének jobban megfelelő gondolatok elhomályositották, Gertrud annál nagyobb hévvel és készségesebben adta át magát ezen gondolatok és érzelmeknek. Nehogy társnői mögött maradjon, s egyszersmind kedélyes uj irányának megfelelve mondá, hogy végső esetben az ő fejére sem teheti a fátyolt senki az ő beleegyezése nélkül, hogy ő is férjhez mehetne, palotában lakhatnék, élhetné világát, s pedig jobban, mint társnői közül bármelyik; megtehetné, ha akarná; akarná, akarja, s valóban akarta is. A gondolat, miszerint az ő beleegyezése is szükséges e gondolat, mely eddig figyelembe sem véve vonult meg lelkének egy zúgában, egyszerre elkezdett fejlődni, s egész hatályával előtérbe lépett. Ezen gondolatot hitta segitségül minden pillanatban, hogy annál nyugodtabban élvezhesse a boldog jövő előképeit. Ezen eszme mögött azonban mindig megjelent egy másik: hogy beleegyezését meg kell tagadnia herczegi atyjától, ki azt hitte, vagy legalább mutatta, mintha hinné, miszerint Gertrud már beleegyezését adta. S ezen gondolattal szemben a leány sokkal kevesbbé látta biztositva jövőjét, mint szavaival hirdette. Összehasonlitotta magát társnőivel, kik jövőjök iránt sokkal inkább biztositva voltak, s fájdalmasan érezte, hogy az irigységet ő érzi ezek, holott ő akarta azt éreztetni, maga iránt, s irigyelve gyülölte őket. Ezen önmagával és másokkal vivott fájdalmas harczok közt töltötte el gyermek éveit, s lépett át azon válságos korba, melyben a lélekbe titkos hatalom ébred fel, mely a szivben szunnyadó hajlamokat felkelti, felékesiti, átalakitja, s váratlan irányba vezeti. Ami Gertrud lelkét amaz, a jövő felőli álmodozásaiban leginkább eltölté: a külső fény, a ragyogás volt; az a lágy, érzelmes valami, amely eleintén, mintegy ködbe burkolva áradt el kedélyében, kezdett kibontakozni, s tuluralogni képzeletében. A fényes és fáradságos ünnepélyek képeit koronként azonban megzavarták a vallásos gondolatok. De a vallás - miként a szegény lányt a vallásra tanitották, s miként az azt felfogta - nem üzte el lelkéből a kevélységet, sőt azt szentesitette, s oly eszköz gyanánt mutatta be, melylyel földi boldogságot lehet szerezni.
Zárdai törvény volt, hogy valamely fiatal leányt nem lehet mindaddig az apáczák közé felvenni, mielőtt az apáczák vikáriusa, vagy más valamely e czélra rendelt egyén által meg nem kérdeztetik: vajjon saját akaratából választotta-e a fátyolt. Ezen kikérdezés nem történhetett meg előbb, mint csak egy év mulva, azon időből számitva, midőn az illető ujoncz irásbelileg kifejezte szándokát a vikarius előtt. Azon apáczák, kik ama szomoru feladatot vállalták magukra, miszerint Gertrudot ezen feloldozhatlan kötelezettségre reávegyék, habár ő arról, hogy mily fontos lépésre határozza magát, a lehető legkevesebb tudomással birt, azon egyik szomoru órájában lepték meg őt, és irattak le vele egy ily irásbeli kérvényt, sőt annyira vitték, hogy saját nevét is aláirta. Hogy könnyebben rávehessék ezen lépésre, nem mulasztották el számtalanszor ismételni előtte, miszerint egy ilynemü irásbeli kérvény - a mint csakugyan áll is - csupán külső, formaszerü eljárás, mely csak is későbbi tények által - melyek egészen szabadakaratától függenek - lehet hatályos és eredményre vezető. Nem érkezett volna a kérvény soha rendeltetése helyére, ha igy nem járnak el; mivel Gertrud alig irta meg a folyamodást, már megbánta. Nem sokára azonban megbánta ezen előbbi megbánását, és igy ezen akarás és nem akarás között habozva töltötte napjait, hónapjait. Egy másik törvény, vagy kolostori szabály azt rendelte, hogy semmi fiatal leány ne bocsátassék a hivatásának megfelelő próbáltatásra, mig legalább is egy hónapot a zárdán kivül ne töltött. A kérvény elküldése óta egy év elmult már, midőn Gertrud azon utasitást nyerte, hogy nemsokára el kell hagynia a kolostort, s egy hóig az atyai háznál kell maradnia, hogy ott mindazon szükséges rendszabályokat megállapitsák, melyek a megkezdett mü bevégzéséhez még szükségesek. A herczeg és családjának többi tagjai nem kételkedtek többé, sőt bizonyosnak tekintettek mindent; de Gertrud egészen mást forgatott elméjében. Anélkül, hogy más lépéseket tett volna, iparkodott huzni-halasztani az első lépést. Aggodalmai közepett elhatározta, miszerint nyilatkozni fog egyik társnője előtt, aki legnyiltabb volt irányában és a leghatározottabb tanácsokat szokta neki adni. Ez arra ösztönözte Gertrudot, hogy atyját levélben értesitse megváltozott szándoka felől, ha már nem volt bátorsága szemtől-szemben vele kimondani a határozott: „nem akarom”-ot. S mivel a világon igen kevesen adnak ingyen tanácsot, a tanácsadó társnő is megfizettette magát Gertruddal az által, hogy határozatlanságát gunyolta. A levelet négy-öt „meghitt” társaságában Gertrud megvitatta, s titokban megirta; a levél körmönfont utakon-módokon rendeltetési helyére jutott. Gertrud nagy aggodalommal várta a választ, mely azonban soha sem érkezett meg. Pár nap mulva azonban az apátnő czellájába hivatta őt, s titokszerü, kellemetlen, de mégis részvétet eláruló módon, homályosan rajzolta előtte herczegi atyjának haragját, jelezte előtte, hogy valamely nagy gonoszságot kellett elkövetnie, de egyszersmind reményt nyujtott neki, miszerint ha jól viseli magát minden el lesz feledve. A leány megértette hova czéloz az apátnő, s többé nem mert kérdezősködni.
A várva várt, s egyszersmind félt nap végre elérkezett. Gertrud bár tudta, hogy harcz várakozik rá, mégis azon tudat, hogy távozik a kolostorból, elhagyhatja azon falakat, melyek közt nyolcz évet töltött, a szabad mezőségen kocsikázhat, viszont láthatja városát, a házat, hol született, viharos örömmel töltötték el szivét. Ami a harczot illeti a szegényke, megbizottainak utasitása szerint, már megállapitotta követendő eljárását, vagy mint ma mondanák tervet készitett. Ó, kényszeriteni akarnak - gondolta - s én szilárd leszek: alázatos, tiszteletteljes leszek, de nem egyezem bele. Nincs egyébről szó, mint nem mondani igent; nem fogok igent mondani. Sirni, könyörögni fogok, szánalomra fogom birni őket, csak azt kérem ki, hogy ne áldozzanak fel. A napok azonban multak anélkül, hogy Gertrud atyja, vagy más valaki a kérő levélről, visszalépésről szólt volna, anélkül, hogy kedveskedéssel, vagy fenyegetéssel felszólitották volna. Szülői mindig komolyak, szomoruak, s mérgesek voltak vele szemközt, anélkül, hogy okát adták volna. Csak azt látszottak elárulni, hogy őt bünösnek, méltatlannak tartják; átok látszott lebegni feje felett, mely őt családjától elválasztá. Ritkán, s csak bizonyos megállapitott órában bocsátották szülői és az első szülött társaságába. E három családfő közt nagy bizalom látszott uralkodni, mi csak annál érzékenyebbé és fájdalmasabbá tette Gertrudra nézve elhagyatottságát. Senkisem forditotta rá a társalgást, s ha ő félénken megkoczkáztatott néhány szót, mely nem volt szükséges, vagy egyátalán nem kapott választ, vagy pedig szórakozott megvető és szigoru pillantással feleltek neki. Ha kissé több szeretet után vágyódott, azonnal - bár közvetetten, de világosan - a zárdai élet választására czéloztak, s burkoltan tudtára adták, hogy csak igy nyerheti vissza a család szeretetét.
A való ezen szomoru érzelmei fájdalmas ellentétet képeztek azon mosolygó káprázatokkal, melyek Gertrudot elfoglalták, s melyekkel lelkének titkos belsejében még most is foglalkozott. Remélte, hogy atyjának fényes és látogatott házában megvalósulva élvezhet néhány álmodott gyönyört; ezen reményében azonban teljesen csalatkozott. Teljesen és szigoruan elszigeteltetett, mint a kolostorban. Sétáról szó sem volt, csak is azon egyetlen folyosóra léphetett, mely a palotával szemben levő templomba vezetett. A társaság szomoruabb, gyérebb, s kevesbbé volt változatos, mint a kolostorban. Valahányszor látogatást jelentettek be, Gertrudnak a legfelső emeletbe kellett mennie, s ott elzárkóznia néhány szolgálatára álló asszonynyal, sőt még ott is étkezett, ha szülői asztalukhoz vendéget hittak. A szolgaszemélyzet magaviselete és példája, Gertruddal szemben, a szülők czéljainak felelt meg. Ezen boszantásért nem kárpótolta őt azon felületes engedelmesség, melylyel a szolgák illemből viseltettek iránta. Ily körülmények közt nem kerülhette el figyelmét, hogy egyik apród, ki a többitől egészen különbözött, nagy tiszteletet s egészen sajátságos részvétet mutatott iránta. A fiatal gyerkőcz magaviselete, mindazoké között kiket eddig látott leginkább megegyezett eszményi alakjai lényével. A leány modorában lassankint változás történt: bizonyos megnyugvás, majd a nyugtalanságnak a szokottól eltérő neme ömlött el rajta, s ugy tünt fel, mintha megtalált volna valamit, mi után régóta vágyódott, mintha azt mindig őrizni, s mások szemei elől el akarta volna rejteni. Ez időtől fogva inkább szemmel tartották, mint valaha, s hogy-hogy sem valamelyik reggel a cselédek egyike meglepte, midőn nagy sietséggel egy darab papirt akart elrejteni, melyre jobb lett volna semmit sem irnia. Rövid huza-vona után a papir a cseléd, s ettől a herczeg kezébe került.
Nem lehet leirni sem elképzelni Gertrud ijedelmét, midőn a közeledő léptek zaját hallotta. Atyja volt, kinek arczán izgatottság tükröződött; Gertrud bünösnek érezte magát, s midőn atyját összevont szemöldeivel, s ama papirral kezében belépni látta, száz ölnyire kivánt volna lenni a föld alatt. Az apa kevés, de rettenetes szót intézett hozzá: büntetése egyelőre csak az volt, hogy a levelet felfedező cseléd felügyelete alatt szobájában kellett maradnia. Ez azonban csak a kezdet volt. A szerencsétlen lány érezte, hogy a levegőben más, homályos, határozatlan, s igy rettenetesebb büntetés függ feje felett.
Az apródot természetesen azonnal elüzték és valami szörnyü büntetés terhe alatt meghagyták neki, miszerint semmit se merjen elfecsegni a történtek felől. Ezen parancsot a herczeg két ünnepélyes arczulütéssel erősitette meg, hogy a fiatal embernek azon kaland mellett oly emléke legyen, mely minden kedvét elvegye a dicsekvéstől.
Gertrud dobogó szivvel, szégyenével, bánata s a jövő miatti aggodalmával maradt szobájában azon nő társaságában, kit gyülölt, mivel hibájának tanuja, s szerencsétlenségének okozója volt. Ez viszont Gertrudot gyülölte, mivel e miatt kárhoztatott a bizonytalan tartamu unalmas börtönéletre, s egy veszélyes titoknak mindörökre őre lett.
Gertrud érzelmeinek zürzavaros vihara lassankint elcsendesült, de azok egyenként térve vissza kedélyébe megnövekedtek, s annál határozottabb gyötrelmet idéztek elő. Mi lehet azon talányszerü büntetés? Különféle, s rémes gondolat támadt Gertrud lángoló és tapasztalatlan képzelmében. Legvalószinübbnek tünt fel előtte az, hogy visszaviszik a monzai kolostorba, de nem mint kisasszonyt, hanem mint bünöst, s ott elzárják, ki tudja meddig, s ki tudja minő bánásmódban részesitik! A szerencsétlen lány egyetlen mentséget látott: önként visszatérni a kolostorba. Ez ellen azonban életének minden terve gondolata fellázadt; de az idő már megváltozott, s azon örvényben, hova Gertrud bukott, s ahhoz képest, mitől aggódó pillanataiban tartott, az ünnepelt apáczai állás kellemesnek tünt fel előtte.
A börtön négy-öt hosszu napja után következő egyik reggel Gertrud inkább mint valaha feldühödvén börtönőrének bántalmai miatt, a szoba egyik zugába vonult, hol kezeibe rejtve arczát iparkodott elnyomni boszankodását. Most ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy más arczokat lásson, más hangokat halljon, s más bánásmódban részesüljön. Atyjára és családjára gondolt, e gondolattól azonban visszaborzadt. De eszébe jutott, miszerint csak tőle függött, hogy atyját és rokonait jó barátaivá tegye, s most váratlan örömöt érzett. Ezen öröm után zavar, bünének rendkivüli megbánása támadt lelkében, ama vágygyal kapcsolatban, miszerint bünét helyre hozza. Ezen szándékában azonban nem állapodott meg szilárdul, de még soha sem támadt fel az ily hévvel szivében. Felkelt, az asztalhoz lépett, megragadta ama végzetes tollat, s lelkesedés, levertség, szomoruság és reménynyel teljes levelet irt atyjának, bocsánatért esengett, s késznek nyilatkozott mindenre mit ez a bocsánat fejében csak kivánhat tőle.

X. Fejezet.
Vannak pillanatok, melyekben a lélek, különösen az ifju lélek oly hangulatban van, hogy a legkisebb kérelem elégséges annak elnyerésére, mi a jóság és áldozat szinét viseli magán. Ezen pillanatokat azonban, melyeket másoknak félelemteljes tisztelettel kellene bámulni, az érdekhajhászó ravaszság legörömestebb lesi ki, s gyorsan megragadja, miszerint a magára nem ügyelő akaratot bilincsekbe verje.
A herczeg ama levelet olvasva azonnal feltárulni látta régi és szakadatlanul üzött czélja teljesültének kapuját. Rögtön Gertrudért küldött, s mig ennek megérkeztére várt feltette magában, miszerint addig üti a vasat, mig meleg. Gertrud belépett, s anélkül, hogy atyjára mert volna tekinteni térdre borult, s csak ezen egyetlen szót volt képes kinyögni: Bocsánat! A herczeg intett Gertrudnak, hogy keljen fel, de oly hangon mely épen nem volt alkalmas felbátoritani a szegény lányt; kijelentette, miszerint bocsánatot ohajtani és kérni még nem elég, s hogy ez nagyon egyszerü és természetes dolog mindenkire nézve, aki bünt követett el és büntetéstől tart. Gertrud alázatosan, s reszketve kérdezte: mit kell tennie. A herczeg (nem bátorkodunk őt e pillanatban atyának nevezni) nem válaszolt egyenesen, hanem hosszu beszédet tartott Gertrud büne felől, s e szavak ugy gyötörték a szegény leány lelkét, mint midőn valamely durva kéz tapogatja meg a vérző sebet. Beszédét folytatva megjegyezte, hogy habár - - feltéve - - az előtt volt is szándékában Gertrudot a világba vezetni, most ő maga görditette ezen lehetőség utjára a legáthághatlanabb akadályt; mert egy oly becsületes lovag, mint ő, sohasem vehetné lelkére, hogy valamely nemes embernek adja leányát, ki ily rosz tanuságot tett maga felől. A szerencsétlen lány megsemmisült. Most azonban a herczeg, hangját és szavait lassanként meglágyitva, folytatta, hogy azért minden bünnek megvan a maga orvossága és bocsánata, hogy Gertrud büne azok közül való, melyeknek gyógyszere legvilágosabban előirható, majd határozottabban kijelentette, hogy Gertrud ezen szomoru esetben az ég utmutatását láthatja, miszerint a világi élet ránézve nagyon veszedelmes - -
- Igen! kiáltott fel Gertrud félelemből reszketve, szégyen pirban égve, pillanatnyi ellágyulástól megindulva.
- Tehát belátod te is, válaszolt rögtön a herczeg. Jó, ne szóljunk tehát ezentul a történtekről, minden feledve van. Azon egyetlen becsületes, illendő utat választottad, mely számodra még fenmaradt. De mivel önként és jószándékból választottad, az én kötelességem, miszerint a sikert teljesen biztositsam, s annak érdemét rád háritsam. Lesz rá gondom.
Ezt mondva az asztalon levő csengetyüt megrázta, s a belépő szolgának igy szólt: „Hidd rögtön a herczegnőt és herczeget.” Majd aztán Gertrudhoz fordulva igy folytatá: Azonnal meg akarom osztani velök örömömet, akarom, hogy mindenki azonnal illő bánásmódban részesitsen. Eddig a szigoru, innéttől a szerető atyát fogod látni bennem. E szavakra Gertrud, mint egy önkivületbe esett. Majd meggondolta miszerint azon „igen,” mely ajakáról elröppent, nagyon sokat jelenthet, módot keresett annak visszavonására, vagy értelmének megváltoztatására; a herczeg meggyőződése azonban annyira teljesnek, öröme annyira fagyosnak, kedvessége annyira feltételesnek látszott, hogy Gertrud egyetlen szót sem mert kibocsátani ajkán, mely atyjának örömét csak legkevesbbé is megzavarhatta volna.
Néhány pillanat mulva a herczeg s a herczegnő benyitott, s Gertrudot megpillantva bizonytalanul és csodálkozva tekintettek rája. A herczeg azonban vidor és szeretetteljes modorral, mely a két belépőnek is hasonlót parancsolt, igy szólt: „Ime az eltévedt bárány, s ez legyen az utolsó szó, mely ama szomoru emlékeket felidézi. Ime a család öröme. Gertrudnak nincs több tanácsra szüksége; a mit mi az ő javára óhajtánk, most maga akarja. El van határozva, tudatta velem, miszerint el van határozva.” - Gertrud e szavaknál rémült és könyörgő tekintetet vetett atyjára, mintha kérni akarta volna, hogy ne fejezze be a mondatot; a herczeg azonban fel se véve e tekintetet, igy folytatta: „el van határozva, miszerint fátyolt ölt.”
„Helyes! Helyes!” kiáltanak fel egyszerre az anya és fia; s egymás után megölelték Gertrudot; ki azonban ezen szeretet nyilvánulásokat könyezve fogadta; e könyüit örömkönyeknek tartották.
A herczeg most hosszan fejtegette, mit fog tenni, hogy leánya sorsát vidámmá és fényessé varázsolja. Szólt a tisztelet és kitüntetésekről, melyekkel a kolostorban és a vidéken elárasztják, hogy a kolostorban, mint herczegnő s a család képviselője fog élni; s azonnal midőn kora megengedi a legfőbb méltóságra fog emeltetni, s ez ideig is csak névleg s nem tényleg lesz másoknak alárendelve. A herczegnő s az ifju herczeg minden pillanatban megujitották szerencse kivánataikat és tetszés nyilatkozataikat. Gertrud azt hitte, álmodik.
- Meg kellene határozni a napot, a Monzába való indulásra, hogy az apátnőhöz benyujtsuk a kérelmet - mondá a herczeg. Minő öröme lesz az apátnőnek! Mondhatom, az egész kolostor nagyra becsülheti a megtiszteltetést, melyet Gertrud hárit rá. De - - miért is nem indulunk ma? Gertrud örömest kirándulna a szabadba!
- Induljunk tehát, mond a herczegnő.
- Sietek intézkedéseket tenni az indulásra, mond az ifju herczeg.
- De - - - kiáltott fel alázatosan Gertrud.
- Lassabban, lassabban - mond a herczeg. Hadd döntsön Gertrud; ma talán nincsen kellő hangulatban, s talán szeretne holnapig várni. Mondd csak, Gertrud: ma vagy holnap akarsz indulni?
- Holnap, válaszolt Gertrud - majdnem hangtalanul; ki azt hitte, miszerint még, ha időt nyer, tehet valamit.
- Holnap, mond ünnepélyesen a herczeg, meg van állapitva, hogy holnap indulunk. Addig is azonban elmegyek az apáczák vikariusához, hogy tüzze ki a vizsgálat napját. Ugy történt, a hogy mondá. A herczeg valóban a vikariushoz ment, mi nem kis megtiszteltetés volt erre nézve; s megegyeztek, hogy a látogatástól számitott két napra fog a vizsga végbemenni.
A nap hátralévő részében Gertrudnak egyetlen jó pillanata sem volt. Atyja távozta után azonnal a herczegnő szobájába vezették, hogy ott ennek felügyelete alatt megfésüljék és felöltöztessék. Még alig fejezték be öltözködését, midőn jelt adtak, miszerint „tálalva van.” Gertrud a szolgaszemélyzet hajlongásai között haladott át, s az étteremben néhány közeli rokonát találta, kiket sebtében meghivtak, hogy Gertrudot üdvözöljék s együtt örvendjenek velök a két szerencsés esemény fölött, miszerint Gertrud visszanyerte egészségét, s kijelentette a zárdába való lépés iránti szándokát.
A kis mennyasszonynak (igy hitták a fátyolt öltendő fiatal lányokat s megjelenésekor valamennyien ekként szólitották őt), a kis mennyasszonynak ugyancsak volt dolga, hogy megfeleljen a bókokra és szerencsekivánatokra, melyekkel minden oldalról elárasztották. Érezte, hogy minden válasza beleegyezés s a hir megerősitése, de hogy válaszolhatott volna másként? Ebéd után mindjárt elérkezett a sétakocsizás ideje. Gertrud anyjával s két nagy bátyjával ült egy kocsiban. A szokott körut után a Marina utczába értek, mely akkor ama tért szelte át, hol most a közkert terül el, s azon időben az urak ott szoktak sétakocsizásokat tenni napifoglalatosságuk után.
Alkonyatkor értek haza. Az inasok nagy gyertyákkal jöttek le világitani a visszaérkező uraságok elé, s jelentették, hogy sok vendég várakozik már fenn reájok.
Nem csoda! A hir hamar terjedt el, s barátok, rokonok siettek részvétteljes kötelességüket teljesiteni. Beléptek a társalgási terembe. A kis mennyasszony: bálvány, játékszer és áldozatuk volt egy személyben. Lassanként felhagytak az üdvözlésekkel, s mindenki kielégitve s örömmel távozott; Gertrud egyedül maradt övéi társaságában.
- Valóban - mondá a herczeg - azon örömben és vigaszban is részesülök, hogy leányomat rangjához méltó bánásmódban részesitik. Be kell azonban vallanom, hogy ő maga is kitünően viselte magát; s megmutatta, hogy neki épenséggel nem lesz nehéz az első szerepet játszania s családja méltóságát fenntartani.
Este hamar megvacsoráltak, hogy másnap korán elkészülhessenek az utra. Bár Gertrud még szomoru és elkeseredett volt, mégis az előbbeni napon nyert megtiszteltetések és bókok némi büszkeséggel töltötték el lelkét. Ekkor megemlékezett, hogy mit kellett komornájától szenvednie, atyját igen kedvező hangulatban látva, s maga iránt kivéve egy pontig a legengedékenyebbnek tapasztalva, megkisérté a rá mosolygó szerencsés pillanatot megragadni s hasznára forditani, és szenvedélyei közül legalább egyikét kielégiteni. Keserü boszuságot árult el tehát, hogy ezen cseléddel tovább is együtt kell maradnia, sőt igen erős kitételekkel panaszolá el azon asszony magaviseletét.
- Hogyan! kiáltá a herczeg. Ő tiszteletlenül viselte magát irányodban? Holnap! Holnap nappal megmosom a fejét ugy, hogy sohasem feledi el. Bizzad csak rám leányom e dolgot, s biztositalak, tökéletes elégtételben részesitelek. Addig is, az én leányom, kivel én meg vagyok elégedve, egy perczig se maradjon oly valaki társaságában, ki neki visszatetszik.
Egy más nőcselédet adtak tehát Gertrud mellé a komornai kötelességek teljesitésére. Gertrud egészen felvidult és felelevenedett a nyert elégtétel miatt, de csudálkozott, hogy a vágyhoz képest, melyet az elégtétel iránt érzett, oly csekély megnyugvást talált abban. A mi azonban, akarata ellenére is egészen elfoglalta lelkét, azon nagy haladás meggondolása volt, melyet az nap a kolostorba vezető uton tett, azon gondolat, hogy a visszatérésre most már sokkal nagyobb elhatározottság kell, mint kellett volna pár nap előtt.
Azon nő, ki Gertrudot szobájába kisérte, a család egy öreg hive, a fiatal herczeg nevelőnője volt azon időtől fogva, midőn az a pólyából kinőtt egész ifju koráig. Ezen időszak alatt megfelelt a kis zsarnok minden vágyának, reményének. Az öreg nő a nap folytában megérett határozatnak, mint saját boldogságának örült. Mig Gertrudot vetkőztette folyvást beszélt neki, sőt még akkor sem szünt meg beszélni, midőn Gertrud már elaludt. Gertrud álma félelmes, nyugtalan, s nyomasztó álomképekkel teljes volt, melyet azonban mégis csak az agg nő kellemetlen hangja szakitott meg, midőn Gertrudot felkeltette, hogy készüljön a Monzába való utazásra.
- Rajta, rajta kisasszony; már felkelt a nap; felöltöztetése és megfésülése legalább egy órát vesz igénybe. A herczegné asszony öltözködik, négy órával költötték fel előbb a szokott időnél. A fiatal herczeg már lement az istálókba, sőt már vissza is tért szobájába, s minden pillanatban készen van az indulásra. Rajta, rajta kisasszony! Miért néz rám olyan bámulva? Ez órában már el kell hagynia fészkét.
Gertrudnak eszébe jutván a türelmetlen herczeg, minden egyéb gondolata, mely előbb ellepte agyát, egyszerre szerte röppent, mint az ölv közeledtére a verébcsoport. Engedelmeskedett, gyorsan felöltözött, megfésültette haját, s megjelent a teremben, hol szülei már vártak Gertrudra. Leültették egy karos székbe, s egy csésze csokoládéval kinálták meg.
Midőn jelentették, hogy be van fogva, a herczeg félrehitta leányát, s igy szólt hozzá: Rajta, Gertrud! Tegnap becsületére váltál magadnak; ma felül kell mulnod önmagadat. Ünnepélyesen kell megjelenned a kolostorban, s a városban, hol az első szerep játszására vagy hivatva. Várnak rád - - - (felesleges megjegyezni, hogy a herczeg előtte való nap értesitette az apátnőt) - - várnak rád, minden szem rád fog tekinteni. Méltóság és fesztelenség ömöljön el rajtad. Az apátnő meg fogja tőled kérdezni: mit akarsz? Puszta formaság. Azt válaszolhatod, hogy fel akarod ölteni azon szerzet öltönyét, melyben oly szeretetteljesen neveltek, hol annyi finom szokásra tanitottak, s mindez csak a tiszta igazság. E néhány szót elfogulatlanul mondd ki, nehogy azt higyjék, miszerint ama szavakra betanitottak, s hogy nem tudsz magadtól beszélni. Ama jó anyák mit sem tudnak a történtek felől: e titok a családban lesz eltemetve. Azért hát ne mutass szomoru, vagy kételkedő arczot, nehogy gyanut kelts. Mutasd meg, minő vérből származol: légy finom és szerény, de jusson eszedbe, hogy ott a zárdában, családod körén kivült, ki sem fog feletted állni.
A herczeg választ sem várva elindult, Gertrud, a herczegné, s a fiatal herczeg követték őt, mindnyájan lementek a lépcsőn, s a fogatba ültek. A világ ügy-bajai, a kolostori életnek, főleg a legelőkelőbb vérből származó leányokra nézve való boldogsága képezte a beszélgetés tárgyát. Utazásuk czéljához közeledvén a herczeg megujitá a már adott utasitást, s több izben ismételte előtte a formaságokat, melyekre majd válaszolnia kell. A városba érve, érezte Gertrud, miként szorul össze mindinkább szive, de még is lebilincselte figyelmét néhány úriember kérése által, kik az ő fogatuk megállását sürgették, hogy tiszteleghessenek. Ismét tovább hajtattak, bár a kolostorhoz közeledvén már lassabban, és sok kiváncsi szem kisérte őket, az utcza minden oldaláról. Midőn a kocsi a kolostor falainak bejárata előtt megállapodott, Gertrud szive még százszorta viharosban szorongott és lüktetett. Két részre oszlott néptömeg közepett, melyet az inasok hátrább tolni igyekeztek, léptek ki a hintóból.
A szerencsétlent a reá függesztett kiváncsi szemek arra kényszeritik, hogy magaviseletére ügyeljen és lélekjelenlétét el ne veszitse - de a tömegénél jobban parancsolt neki a herczeg tekintete melylyel, bár mily kellemetlenül hatott is rá, minduntalan, mintegy szükségképen találkoztak szemei. E tekintet mintegy titkos parancsszó ugy vezérelte Gertrudnak lépteit, sőt minden legkisebb mozdulatát.
Az első udvaron keresztül menve beértek a belsőre, melyben a belsőkolostorba való bejárat volt s mely egészen kitárva állt; a bejárat előtt sok apácza állt, s pedig első sorban az apátnő az „idősebb nővérekkel”; a második sorban voltak az ifjabb apáczák szorosan egymás mellett, többen fel is ágaskodtak lábujjaikra. A harmadik és utolsó sorban állottak a laikus nővérek zsámolyokon.
Itt amott egy-egy ifjabb arczot is meg lehetett pillantani az apáczák fátyolai alatt; s nehány ifjuságtól még ragyogó szempár villogott ki a fekete szőrkelme alól. Ezek a legügyesebb és legbátrabb ápolónővérek valának, kik az apáczák közé vegyülve, igen boldogok voltak, hogy egy kis nyiláson keresztül - mindent láthattak. Az apáczaseregből zajos köszöntések és örömteljes üdvözlések hangzottak Gertrud felé; sokan karjaikat tárták ki örömük jeléül. A kapuhoz érve Gertrud az apátnővel állott szemben. Az első közönséges hajlongások és köszöntések után, az apátnő vidám, de még is ünnepélyes hangon ily kérdést intézett hozzá: Mit kiván ezen a helyen, hol öntől senki semmit sem fog megtagadni?
- Azért jöttem, - - - kezdé Gertrud; de sorsának ezen elhatározó szavait kimondani akarván, pár perczig habozott, visszaborzadt, s zavartan tekintett az apáczákra. E perczben meglátta egyik növendéktársát, ki játszótársa volt, s ki őt gúnyos szánalommal vizsgálta, mintha azt akarná mondani: Ej! hát a hősnő még is megadta magát.
E látvány lelkének minden régi érzeményeit felkölté, s egyszersmind visszaadá régi bátorságának nagy részét, és már-már egy oly válaszon gondolkozott, mely igen feltünőleg elütött volna attól, melyet eléje szabtak.
Midőn azonban - bátorságát meg akarta kisérteni s atyjának arczára tekintett, ezen oly sötét nyugtalanságot, oly fenyegető türelmetlenséget látott, hogy félelemtől lesujtva, épen oly sietséggel, mint minővel egy rémkép elől hátrálni és futni képes lett volna - válaszát ilykép fejezte be: „Azon engedélyért és kegyért esedezem, hogy e kolostorban, hol oly szeretettel neveltek fátyolt ölthessem.”
Az apátnő rögtön felelt, s elmondá, hogy igen sajnálja, miszerint a szabályok tiltják beléegyezésének rögtöni kinyilvánitását, mivel felvétele csak a nővérek egyhangú és közös jóváhagyása és a főnökök engedélye folytán történhetik meg; Gertrud azonban igen jól tudhatja, hogy miként éreznek e helyen iránta, s igy előre is láthatja, mily választ nyerend; mindaddig azonban semminemü törvény sem gátolhatja őt, az apátnőt, s a testvéreket, hogy Gertrud ezen lépése iránti örömüket az egész világ előtt kinyilvánitsák.
E perczben roppant zsibaj támadt: a szerencsekivánatok és tetszés nyilatkozatok zsibája. Majd nagy edényekben czukorsüteményeket hordtak körül, melyekből legelébb az ifju mennyasszonyt, majd a szüléket kinálták meg. Mialatt az apáczák közül nehányan Gertrudot keblükre szoritották és jobbra-balra vonszolták, addig mások a herczegnőt s ismét mások a herczeget halmozták el üdvkivánataikkal. Az apátnő a társalgási terembe kérette a herczeget, kire a terem rácsozata mögött várt két éltesebb nővér társaságában s kit, midőn megjelent ily szavakkal fogadott:
- Hogy a szabályokhoz hivek maradjunk ide kellett hivatnom önt, azon czélból, miszerint egy régi szokásnak eleget tegyünk, bár ez esetben..., de mégis ki kell mondanom... valahányszor egy ifju leány a felszentelésre jelentkezik, az illető kolostor előljárója, ki most én, méltatlan, vagyok, köteles az illető leány szülőinek tudtára adni, hogy azon esetben, ha netán a leány akaratán erőszakot követtek el, az egyházi átok alá esnek.
- Igen jól van, jól van tisztelendő anyám, válaszolt a herczeg. - Én tisztelem az ön lelkiismeretességét; ez igazságos és rendén van. De a jelen esetben nem kell kétkednie.
- Ó, gondolja meg, herczegséged - én csakis kötelességemet teljesitettem; egyébiránt...
- Valóban, ugy van tisztelendő apátnő!
Miután ezen pár szót váltották egymással, s mindkét részről a szabálynak eleget tennie véltek, kölcsönösen üdvözölték egymást, s elváltak, mintha mindkét félnek rosszul esett volna e társalgást folytatni. Mindegyik övéihez sietett; az apátnő a kolostor belsejébe s a herczeg a szent helyről kifelé indult.
- Végre, mondá a herczeg, nem sokára teljes alkalma lesz Gertrudnak szabad akarata s kénye-kedve szerint örülni e szent anyák társaságának! Most itt az ideje, hogy gyötrelmes és aggodalmas helyzetétől megszabaditsuk!
Meghajolt az apáczák előtt s jelt adott az elutazásra; a család felült a fogatba s a legudvariasabb köszöntések hemzsegték körül ismét a kocsit, mig az el nem robogott.
E visszautazás alatt Gertrudnak nem igen volt kedve beszélni. Megijedve a lépéstől, melyet tőn, s habozó gyávaságát szégyelve, maga iránt és mások ellen fellázadva, szomoruan számolgatá az alkalmakat, midőn még megváltoztathatja kinyilvánitott beleegyezését; zavarodottan és gyáván fogadkozott magában hogy majd ezen, vagy azon alkalommal, vagy majd máskor ügyesebben és erősebben fogja magát rémitő sorsa ellen védelmezni. De atyjának előbbi rémpillantását s a rá tett benyomást, mely őt elhatározásra birta, most sem enyhithették gondolatai s tervei; midőn azonban erre lopva atyjának arczára pillantott s meggyőződött, hogy azon még nyoma sincs többé a haragnak, s midőn észlelni kezdé, hogy ellenkezőleg atyja elégedettnek mutatkozik irányában, egész boldognak kezdé érezni magát, s igy pár perczre megnyugodott sorsán.
Megérkezésök után átöltözködéshez kellett látniok. Erre ebéd, majd nehány látogatás, séta, társalgás, végre a vacsora következett. Mielőtt lefeküdtek a herczeg más tárgyat hozott szóba: t. i. a keresztanya választását. Igy szokták nevezni azon hölgyet, kit a szülék felkérnek, hogy a fátyolt öltendő leányra, belépési szándékának kifejezte és a felesketés közti idő alatt, felügyeljen, s őt mindenüvé kisérje. Ezen idő alatt ugyanis gyakran meg szokták tekinteni a templomokat, középületeket, társaságokat, mezei lakokat, szentélyeket: szóval a városnak és vidéknek minden nevezetességét, hogy a fátyolt öltendő leány, mielőtt a visszavonhatatlan esküt leteszi, lássa miről mond le.
- Keresztanyáról kell gondolkodnunk, mond a herczeg, mivel az apáczák vikáriusa, a kikérdezés formaságai miatt, már holnap ide látogat, s a káptalanban azonnal inditványozni fogják, hogy Gertrudot fogadják el a szent anyák. E szavak után a herczeg a herczegnő felé fordult, ki azt hivén, hogy ez inditványozásra való felhivást jelent, igy kezdte: „Itt volna.” - - A herczeg azonban megszakitá.
- Nem, nem, herczegnő; a keresztanyának mindenek előtt a kis apácza tetszését kell birnia, s habár az általános szokás a választási jogot a szüléknek adja - - Gertrudnak annyi értelme s megfontolása van, hogy megérdemli, miszerint rá nézve kivételt tegyünk. S most Gertrud felé fordulva, s oly kifejezéssel, mely különös kegyet akart jelenteni folytatá: Azon nők közül, kik az este társaságunkban voltak, mindegyik bir a szükséges kellékkel arra nézve, hogy családunk valamelyik leányának keresztanyja legyen; azt hiszem egy sincs közöttük, ki nem érezné magát megtisztelve a kitüntetés által: válaszsz.
Gertrud látta, hogy ezen választás által beleegyezésének uj jelét adja; az inditvány azonban oly készséggel tétetett, hogy még a legalázatosabb visszautasitás is megvetés vagy legalább fejesség és sértés gyanánt tünhetett volna fel. Megtette tehát ezen lépést is; megnevezte azon hölgyet, ki legjobb benyomást tett lelkére, aki t. i. leginkább kedveskedett neki, legjobban dicsérte, s ki azon atyafiságos, közvetlen érintő meleg modorral bánt vele, mely az ismeretség első pillanataiban a régi barátság jellegét viseli magán.
- Pompás választás! mond a herczeg, ki épen e választást óhajtotta.
Ama hölgy azonban nem ok nélkül sürgölődött Gertrud körül. Régtől fogva vejének szemelte ki az ifju herczeget, s igy a herczegi család ügyét sajátja gyanánt tekintette.
Gertrudnak másnap reggel felébredve a vikárius jutott eszébe, kinek az ő kikérdeztetése miatt el kellett jönnie. Amig most arról gondolkozott, vajjon ne használja-e fel ezen döntő alkalmat a visszalépésre, atyja szólitotta. - Rajta lányocskám - mond a herczeg - eddig erélyesen viselted magadat, most csak az van hátra, hogy müvedre feltedd a koronát. Eddig minden beleegyezésed szerint történt. Ha ez idő alatt valami kételyed, megbánásod, gyermekes szeszélyed támadt, nyilatkoznod kellett volna; most már nincs ideje a gyermekeskedésnek. Azon férfiu, ki ma reggel hozzánk jő, ezer kérdést fog intézni hozzád hivatásod iránt: vajjon saját akaratodból lészsz-e apáczává? mért? hogyan? s mit tudom én mit még! Ha habozva válaszolsz, ki tudja meddig fog zaklatni, s ez kellemetlen; gyötrelmes lenne rád nézve, sőt komolyabb baj is származhatnék belőle. Legkisebb habozásod az eddig történt nyilvános tüntetések miatt veszélybe döntené becsületemet, azt hihetnék, hogy valamely könnyelmü nyilatkozatodat szilárd elhatározás gyanánt vettem, hogy erőszakoltam, sőt hogy - - - mit tudom én? Ezen esetben kénytelen volnék két fájdalmas határozat közt választani: vagy ráhagyni a világra, hogy szomoru véleményt tápláljon eljárásom felett - s ez nem épen egyeznék meg önmagam iránti kötelességemmel - vagy pedig határozatod valódi indokát tárni fel és - - -. Itt azonban a herczeg észre vevén, hogy Gertrud biborvörös lett, szemei kidagadtak, s arcza mint a virág a vihart megelőző nyomasztó melegben, meghervadt - félbeszakitá szavait, s derült hangon folytatá: Hagyjuk tehát, minden tőled, belátásodtól függ. Tudom hogy van belátásod, s nem vagy oly gyermek, hogy mit jól kezdtél befejezéskor rontsd el; de minden eshetőségről kell gondoskodnom. Ne szóljunk többé róla, már tisztában vagyunk az iránt, hogy nyiltan, oly módon fogsz válaszolni, mely nem támaszt kételt azon jóra való emberben. Igy aztán te is gyorsabban megszabadulsz - -
A jóra való ember azon nem kis mérvü előitélettel érkezett meg, miszerint Gertrudnak nagy hivatása van a kolostori élethez. Ezt mondta ugyanis neki a herczeg, midőn látogatásra kérte fel.
- Kisasszony - kezdé a vikárius a bevezető udvariasságok után - az ördög feladatát jövök teljesiteni; kétségbe akarom vonni, mit ön kérelmében bizonyosnak mond; fel akarom tárni ön előtt a nehézségeket, s meg akarok győződni, vajjon jól megfontolta-e ezeket? Engedje meg, hogy néhány kérdést intézzek önhöz.
- Szóljon, válaszolt Gertrud.
A derék pap erre a szabályok által meghatározott kérdéseket intézte Gertrudhoz: Vajjon érzi-e szivében a szabad, önkéntes elhatározást, miszerint apáczává akar lenni? Vajjon ezen elhatározásra nem rábeszélés, vagy fenyegetés birta-e?
Ezen kérdésekre az igazi felelet szörnyü fénynyel villant meg Gertrud elméjében. Ezen válasz azonban vallomást vont volna maga után, el kellett volna mondania, hogy fenyegették, az egész történetet kénytelen lett volna elbeszélni. A szerencsétlen visszaborzadt ezen gondolattól, gyorsan más választ keresett, s talált is, mely gyorsan és biztosan kiszabaditotta fájdalmas helyzetéből, ez azonban a legegyenesebb ellentétben állott az igazsággal.
- Apáczává leszek - mond zavarát elrejtve - saját óhajom szerint, önként leszek apáczává.
- Mióta támadt ezen gondolata? kérdé tovább a jó pap.
- Mindig ohajtottam apáczává lenni, válaszolt Gertrud, az első lépés után mindig bátrabban folytatva a hazugságot önmaga ellen.
- De mégis mi a főindoka, melynél fogva apáczává akar lenni?
A jó pap nem gondolta meg, minő fájdalmas sebet érintett. Gertrud minden erejét összeszedte, nehogy arcza elárulja ama vihart, melyet e kérdés támasztott lelkében.
- Indokom: szolgálni istennek, s kerülni a világ veszélyeit.
- Nem volt valami kellemetlensége? valami - - bocsásson meg - - szeszélye? Néha valamely pillanatnyi ok oly benyomást tesz kedélyünkre, hogy azt hiszszük, miszerint az örökké tart, s mégis midőn az ok megszünik, kedélyünk is megváltozik, akkor - -
- Nem, nem, válaszolt rohamosan Gertrud, az okot már megmondtam.
A vikarius előbb kifáradt a kérdezősködésben, mint a szerencsétlen Gertrud a hazudozásban, s az előbbi tapasztalva, hogy Gertrud válaszai mindig összevágók, s nem levén oka azok őszinteségében kételkedni, végre megváltoztatta beszédének hangját. Örömét fejezte ki, s némileg bocsánatot kért Gertrudtól, hogy ily hosszadalmasan teljesitette kötelességét; hozzá tette, hogy „ez azért történt, mivel csak jobban meg akarta őt erősiteni szándokában.” Erre bucsut vett.
A termeken kifelé haladva a herczegbe ütközött, ki ugy akarta feltüntetni, mintha véletlenül járt volna ott; a vikarius a herczegnek is szerencsét kivánt azon jó hangulat miatt, melyben leányát találta. A herczeg mindez ideig igen kinos bizonytalanságban volt. A hirre fellélekzett, s megfeledkezve szokott méltóságáról, mintegy futva ment Gertrudhoz, kit elhalmozott dicséreteivel, kedveskedései és igéreteivel, szive ujongott örömében, s gyengédsége ezuttal részben őszinte volt. Igy van alkotva az emberi sziv.
Nem követjük Gertrudot a folytonos látványosságok és szórakozások utján; sőt még le sem irjuk részletesen és sorrendben azon érzelmeket, melyek Gertrudot a kolostorba való belépése előtt eltöltötték. Az apáczák vikáriusa kiállitotta Gertrud számára a szükséges bizonyitványt, s a káptalan tartására megérkezett az engedély, mely Gertrud felvétele felett volt határozandó. A káptalani ülés megtartatott, s mint előre látható volt a szavazatok két harmadrésze - a szabályok követelése szerint - összhangzó volt, s Gertrud elfogadtatott, ki a sok huzavonában kifáradva maga kérte, hogy mielőbb a kolostorba léphessen. Bizonyára senki sem akarta fékezni türelmetlenségét. Beteljesült akarata; diadalmenettel vitték a kolostorba, s felöltötte a fátyolt. Tizenkét havi ujoncz-idő után, melyet ellentétes megbánások közt töltött el, a felesketés pillanata következett, midőn vagy nem-et kell mondania - mely most már váratlanabb és botrányosabb leendett, mint bármikor - vagy ismételnie kellett az annyiszor mondott igent. Ismételte, s mindörökre apáczává lett.
Gertrud kevéssel felesketése után a növendékek mesternője lett. Elgondolhatni, mily állapotba kellett jutniok ezen lánykáknak ily felügyelet alatt! Midőn eszébe jutott, hogy növendékei közül többen a világban fognak élni, melyből ő ki volt zárva, e szegénykék iránt csaknem a boszu érzelmét táplálta szivében: bántalmazta, s mintegy előre meglakoltatta őket azon örömökért, melyeket egykor élvezni fognak. Máskor ismét a kolostortól, a szabályoktól és engedelmességtől való iszony ellentétes eljárásra vezették Gertrudot. Ilyenkor nem csak eltürte növendékei lármás rakonczátlanságát, hanem még biztatta is őket, belevegyült játékaikba, s elősegitette kihágásaikat.
A kolostor szomszédságában lakott bizonyos Egidio nevü fiatal ember, ki Gertrudot az ablakon át gyakran szemlélte, később megszólitotta, s a szerencsétlen nő válaszolt neki.
Gertrud szivében támadt ürt most az első pillanatokban, elégedettség nagy elfoglaltság folytonos, mondhatnánk sürgölődő élet töltötte be. Ezen megelégedés azonban hasonló volt azon üditő italhoz, melyet a régiek kegyetlensége készitett az elitéltek számára, hogy ezek erőt nyerjenek a kinzások elviselésére. Egy ideig mi feltünő sem volt viseletén. Egyszer azonban valami csekélység miatt szóváltásba keveredett valamelyik laikus nővérrel, s ezt mód nélkül bántalmazni kezdte; a laikus nővér miután egy ideig türte a bántalmakat, s ajkába harapott, végre türelmét vesztette, s azt mondta, hogy tud valamit, mit annak idején is helyén el fog mondani. Ez időtől fogva az urnőnek nem volt nyugta. Kevés időre rá a laikus nővért egy reggel hiában várták teendői teljesitésének szinhelyén. Szobájába mentek: nem találták; hangosan szólitották: nem felelt, mindenütt keresik, fel s alá járnak a padlástól a földszintig: sehol sem találják. Ki tudja minő feltevésekhez nem folyamodtak volna, ha a kert falán egy nyilást nem találnak, mely mindenki előtt valószinüvé tette, hogy a laikus nővér a nyiláson át megszökött. Szorgos kutatásokat hajtottak végre Monzában, a környéken, s főleg Madában, honnét a laikus nővér származott. Mindenféle leveleket irtak: soha a legkisebb hir sem érkezett. Talán többre mennek, ha a távol helyett közelben kutattak volna. Sok vitatkozás és csodálkozás után - mert senki sem hitte volna képesnek ily tettre a laikus nővért - végre elhatározták, hogy messze, messze jár. S mivel valamelyik apácza véletlenül kiejtette: „Bizonyára Hollandba menekült!” ezen feltevés azonnal szájról-szájra járt, s a kolostorban s a környéken elhitték, hogy csakugyan Hollandba menekült. Az urnő azonban nem látszott osztani ezen véleményt. Nem mintha kételyét feltüntette, s a közvéleményt saját okaival megtámadta volna; ha voltak ily saját okai, ezeket nála jobban még senki sem titkolta el. Semmitől sem óvakodott ugy, mint ezen történet szóbahozásától; de ha keveset beszélt, annál többet gondolt arra. A nap folytában hányszor eszébe jutott váratlanul azon nő, s ott megragadva nem akarta emlékét elhagyni! Hányszor óhajtotta őt élve és való alakjában maga előtt látni, mint sem éjjel-nappal azon üres, iszonyu, mozdulatlan alak társaságában lenni! Mennyivel inkább óhajtotta volna, hogy valódi, bármily fenyegető szavakat halljon tőle, mint szellemi füleivel hallani ugyan annak kisérteties suttogását, ugyanazon szavaknak oly makacsság és állhatossággal való ismétlését, minőre élő lény nem képes!
Ezen esemény után egy év folyt le, midőn Luciát bemutatták Gertrudnak, s ez Luciával ama beszélgetést folytatta, melynek elbeszélésével adósak maradtunk. Az urnő ismételte don Rodrigo üldözéseire vonatkozó kérdéseit, s bizonyos részletekbe oly rendithetlenséggel mélyedett bele, hogy ez Lucia előtt különösnek tünt fel. Különösnek kellett feltünnie, ki soha sem hitte volna, hogy az apáczák kiváncsisága ily tárgyak iránt annyira fel lehet keltve. Gertrud véleményei, melyeket kérdezősködései közé vegyitett, szintén igen különösek voltak. Majdnem nevetni látszott azon nagy borzadályon, melyet Lucia üldözői iránt érzett, s kérdezte, vajjon nem utálatos alaku-e, hogy Lucia ennyire fél tőle, s esztelennek és botornak találta Lucia ellenszenvét, hacsak alkalmas ok miatt nem adott előnyt Renzonak. S e tárgyban is kérdéseket tett, melyek miatt Lucia elpirult és elbámult. Midőn azonban észrevette, hogy képzeletének tulcsapongásait követve nagyon is eljártatta száját, tőle kitelhetőleg iparkodott kimagyarázni és jóvá tenni fecsegéseit; de Lucia kedélyéből még sem üzhette el a kellemetlen bámulatot és zavart félelem egy nemét. Alighogy anyjával magánosan találkozott, nyilatkozott előtte, Agnes azonban, mint kinek több tapasztalása volt, néhány szóval eloszlotta kételyeit.
- Ne csudálkozzál rajta - mond Luciának - ha ugy ismernéd a világot, mint én, belátnád, hogy az ilyféle dolgok felett nem lehet csudálkozni. Az urinépnek - kinek ezen, kinek azon oknál fogva - megvan a maga bolondsága. Rájuk kell hagyni, főleg akkor, ha rájuk szükségünk van; komoly figyelmet kell tettetni, mintha igazat beszélnének. Hallhattad, midőn mérgeskedett hogy valami balgaságot mondtam. Semmibe sem vettem. Sőt a történtek után adjunk hálát az istennek, mert ugy látszik, hogy az urnő valóban pártfogásába vett. Egyébiránt, leányom, ha itt megállod a sarat, s más alkalommal urakkal lesz dolgod, tudni fogod, mit kell cselekedned, tudni fogod.
A vágy, hogy a guardiánt lekötelezze, a pártfogás becsvágya, azon gondolat, hogy e pártfogás által jó véleményt fog támasztani maga iránt, Lucia iránti bizonyos hajlama, az önérzet, hogy egy ártatlan teremtéssel jót tesz, az elnyomottakat segiti és vigasztalja: rábirták Gertrudot, hogy szivére vegye a menekülők sorsát. Kérelmükre és rájuk való tekintet miatt a házgondviselőnőnek a kolostor mellett levő lakásán helyeztettek el. Az anya és lánya örültek, hogy ily hamar és ily biztos menedékhelyet találtak. Szerették volna, ha senki sem tudott volna felőlük: ez azonban nem volt könnyen kivihető egy kolostorban, s pedig annál kevesbbé, mivel a kolostorban volt egy ember, ki minden áron szeretett volna tudósitást szerezni a nők egyike felől, - oly valaki volt ez, ki a mellett, hogy lelkét szenvedély töltötte el, boszankodott is, mivel azt hitte, hogy megelőzték és megcsalták. Mi azonban Agnest és Luciát rejtekhelyükön hagyjuk, s visszatérünk annak palotájába, ki e pillanatban gaz merényletének kimenetelét várta.

XI. Fejezet.
Mint a nyulat hasztalanul üldöző kopók meghunyászkodva, lekonyuló fülekkel és farkkal térnek vissza gazdájukhoz, igy mentek azon zürzavaros éjjel a bravók don Rodrigo palotájába. Rodrigo a legfelső emeletben levő lakatlan szobácskának félhomályában járkált fel- s alá. Perczről-perczre megállt, figyelt, s a türelmetlenség legnagyobb fokát elárulva tekintgetett le az ablakredőnyök szakadékai közt, nem csak azért, mivel bizonytalanságban volt a siker iránt, hanem azért is, mivel tartott a lehetséges következményektől. Ez volt ugyan is a legnagyobb és legveszélyesebb vállalat, melybe a derék férfi fejszéjét vágta. Ép a mód felett gondolkozott, miként törölje el, ha nem is a gyanut, legalább a bünjeleket. Ami a gyanut illeti - gondolá - ezt nevetem. Szeretném tudni, ki merne ide felhatolni megtudandó, vajjon rejtezik-e itt egy lány, vagy sem. Csak jöjjön a parasztficzkó, jó fogadásban fog részesülni. Jöjjön a barát, no csak jöjjön. S az öreg asszony? Hadd menjen Bergamoba. Az igazságszolgáltatás? Ó, az igazságszolgáltatás! A podesta sem gyermek, sem bolond. S Milanóban? Ugyan ki törődik Milanóban e parasztokkal? Elveszett nép ez, még gazdája sincsen: senki népe. Félre gondolat, nincs mitől tartani. Hogy elképed holnap után Attilio, holnap után! Majd meglátja, vajjon csak fecsegni tudok-e és tenni nem. S ha tán valami kellemetlenségem támadna - mit tudom én - ha valamelyik ellenségem ezen alkalmat felhasználná - - ez esetben Attilio is adna valami jó tanácsot, mert végre is az egész rokonság becsülete forog koczkán. A gondolat, melylyel legtöbbet foglalkozott - mivel szenvedélye abban leginkább gyönyörködött - mégis azon hizelgések, igéretek gondolata volt, melyeket Lucia elcsábitására akart felhasználni. Kétségkivül remegni fog - gondolá - midőn itt a bravók, ezen arczok közt egyedül fogja magát látni; mivel pedig - - teringette, itt mégis nekem van legemberibb arczom, hozzám fog menekülni, könyörögnie kell, s kér - - -
E gondolatmenetét léptek zaja szakitotta félbe; az ablakhoz lép, a redőnyt kissé félre tolja, kinéz: ők azok! S a kocsi? Ördögbe, hol a kocsi? Három, öt, nyolcz: valamennyien itt vannak; még Griso is. A kocsi nincs itt. Ördög és pokol, Grisonak erről számolnia kell!
Don Rodrigo Grisot a lépcső legmagasabb fokán várta, s midőn látta, hogy ez arczán egy felsült semmirekellő balga szemtelenségével jelent meg, igy kiáltott rá:
- Hetvenkedő ur, kapitány ur, vitézlő hagyja rám ur!
- Nagyon fájdalmas - válaszolt Griso egyik lábát a lépcső első fokára téve, nagyon fájdalmas szidalmakat rakni zsebre, midőn hűségesen dolgoztunk, iparkodtunk megtenni kötelességünket, midőn bőrünket is koczkáztattuk.
- Miként történt? Halljuk, halljuk! mond don Rodrigo szobája felé indulva, hova Griso követte, s azonnal jelentést tett mindarról, mit elrendelt, látott, nem látott, hallott, jóvá tett és mitől tartott.
- Te nem vagy hibás, jól viselted magadat, mond don Rodrigo. Megtetted ami lehetséges volt; de - - de, hát ezen fedél alatt lappangna az áruló! Ha csakugyan itt lappang, ha leálczázom, s ha itt van felfedezzük, rád bizom; csak azt mondom, hogy ünnepélyesen fog bünhődni.
- Nekem is támadt hasonló gyanum, mond Griso. Ha igaznak bizonyul, ha leálczázzuk a gazembert, csak nekem adja át. Meglakoltatnám, akinek kedve kerekedett ily éjet szerezni nekem, mint a mai volt. Különféle okoknál fogva azonban azt következtetem, hogy más, most még előttem megfoghatatlan csel van a játékban. Holnap uram, holnap megbizonyosodom.
- Legalább csak nem ismertek rád?
Griso reményét fejezte ki, miszerint nem, s a beszélgetés akként ért véget, hogy don Rodrigo más napra három dolgot parancsolt Grisonak. Két embert küld meghagyással a biróhoz, mi meg is történt, miként láttuk; két más embert a mezei lakhoz, hogy annak tájáról mindenkit távol tartson, s a kocsit a következő éjig megmentse a kiváncsi tekintetektől, mikor aztán el lehetett hozatni. Végre magának Grisonak, s néhány oly legénynek, kinek feje helyén van, a nép közé kellett vegyülni, hogy az éjjel végbe ment eseményekre vonatkozólag felfedezéseket tegyenek. Ezen rendelkezések után Rodrigo aludni ment, s elbocsátotta Grisot is, de előbb dicséretekkel halmozta el, melyeken azonban meglátszott, hogy csak kártalanitani akarja velök őt a fogadtatáskor elhamarkodott szitkok miatt.
Más nap reggel midőn Rodrigo felkelt, Griso már kint járt „ügyeiben.” Azonnal Attilio grófhoz ment, ki megpillantva őt gunyos mosolyra vonta ajkát, kezével gunyos mozdulatot tett, s igy kiáltott: Szent Márton!
- Nem felelhetek, mond don Rodrigo eléje lépve, megfizetem a fogadást; de nem ez a dolog bánt. Mit sem szóltam, mivel, megvallom, azt hittem, ma reggel megszégyenitlek. De - - elég, most mindent elbeszélek.
- Kétségkivül ama barát avatkozott az ügybe, mondá Attilio, miután don Rodrigo elbeszélését nagyobb komolysággal hallgatta végig, mint sem ő szeleburdiságától várni lehetett volna. Azon barátot - folytatá - meghunyászkodó modora, ostoba észrevételei daczára nagy kópénak, intrikusnak tartom. S te nem biztál bennem, nem mondtad meg világosan, mért jött hozzád a multkor.
Don Rodrigo ismételte a párbeszédet.
- S te eltürted? kiáltott fel Attilio gróf. Oly érintetlenül bocsátottad el, mint jött?
- Hát azt akarnád, hogy egész Olaszország kapuczinusait magamra zuditsam?
- Nem tudom - mond Attilio gróf - vajjon azon pillanatban eszembe jutott volna-e, hogy még más kapuczinus is van a világon, mint az a vakmerő gazember. De hát az eszélyesség szabályai szerint is nem lehet-e megbüntetni egy kapuczinust? Annak idején meg kell kettőztetni tudni az egész testülettel szemben az udvariasságot, s ekkor büntetlenül meg lehet botozni a testület egyik tagját. Most már vége; kikerülte a büntetést, de majd én veszem pártfogásom alá, s tudom hogy megtanitom, miként kell beszélni a hozzánk hasonlókkal.
- Ne rontsd el még inkább ügyemet.
- Bizzál valahára bennem, hogy rokon, s barátként leszek szolgálatodra.
- Mit akarsz tenni?
- Még nem tudom; de minden esetre elbánok a baráttal. Majd meggondolom - - a titkos tanácsos nagybátyának kell megtennie ezen szolgálatot. Kedves grófi nagybátyám! Mennyire örülök valahányszor felkérhetem őt, hogy valamit tegyen értem, ő a nagy szabásu politikus! Holnap után Milanoban leszek, s a barát egy vagy más módon bünhődik.
Eközben reggelit szolgáltak fel, mely azonban a fontos beszélgetés folyamát nem szakitotta meg. Attilio gróf nagy hévvel szólott, de habár azon álláspontot foglalta el, melyet rokona iránti szeretete és közös nevük becsülete megkivánt - azon fogalom szerint t. i. melylyel ő a becsületről és barátságról birt - még sem nyomhatta el a mosolyt bajusza alatt, mely gyönyörü siker miatt ajkaira tolakodott. Don Rodrigot azonban, ki közvetlenül volt az ügyben érdekelve, s ki midőn titokban akart egy nagy merényletet végrehajtani, nagy zajjal sült fel, komolyabb szenvedélyek ostromolták, s elméjét setétebb gondolatok vették igénybe.
- Gyönyörü fecsegésekkel fognak mulatni a gazok az egész vidéken, mond don Rodrigo. De mit törődöm velök? Ami az igazságszolgáltatást illeti, ezt nevetem. Bizonyitékok nincsenek, sőt ha volnának is szintén csak nevetnék. Ma reggel szerencsére tudtára adtam a helység birájának, hogy ne merjen jelentést terjeszteni be a történtek felől. Semmi baj sem származhatik, de a fecsegések, ha hosszan tartanak boszantanak. Már az is sok, hogy ily gyalázatosan csuffá tettek.
- Igen helyesen cselekedtél, rokon - válaszolt a gróf. Ez a te podestád - - nagy filkó - - üres fejü, a podesták boszantója - - derék férfiu, ki ismeri kötelességét, de épen midőn ily emberrel van dolgunk, csak jobban kell ügyelni, nehogy bajba zavarjuk. Ha az a gazkopé biró jelentést terjeszt a podesta elé, ez bármily jó szándéku legyen is, mégis kell - -
- De hisz - vágott közbe don Rodrigo némi haraggal - te elrontod ügyemet örökös ellenmondásaiddal, s hogy mindig szóra-szót szólsz vele szemben, sőt esetleg gunyolod is. Mi az ördögért nem lehetne egy podesta barom és makacs, ha különben derék ember.
- Tudod-e bátya - mondá a gróf, miközben gunyos csodálkozással szemlélte őt - tudod-e, hogy azt kezdem hinni, miszerint dühbe kezdesz jönni, mi? S a podestával szemben való viseletemet, nagyon is komolyan veszed - -
- Ugyan bizony, mintha nem te magad figyelmeztettél volna, hogy ily emberekkel szemben vigyázónak kell lennünk?
- Mondtam, az igaz, s ha valami komoly dologról van szó, majd meglátod, megmutatom, hogy nem ma kerültem ki az iskolából. Tudod-e mire volnék képes érted? Megtenném érted, hogy most igy rögtön elindulnék s egyenesen a podestához mennék tisztelegni. Csak beéri ily megtiszteltetéssel, mi? Mondom, bátya, képes leszek őt félóráig folytonosan hallgatni, mialatt ő az ő grófi herczegéről és az ő spanyol kastellán uráról fog fecsegni; s mi több, mindenben igazat fogok neki adni, bármily ostoba s zürzavaros meséket mondjon is felőlük. Eközben, csak ugy véletlenül szóba hozom nagybátyánkat, a titkos tanácsos gróf ő excellentiáját s elgondolhatod bátyám, hogy e szócska megteendi kivánt hatását a podesta uramra.
Ezen, s több ilyféle szavak után a gróf vadászni ment, s don Rodrigo nyugtalanul és aggodalom közt várta Grisojának visszatértét.
Ez végre délben megérkezett s ujságot is hozott.
Az éjjel végbement zürzavar oly nagy zajt ütött, három egyénnek a faluból történt eltünése oly rendkivüli esemény volt, hogy természetes volt, miszerint az emberek részvétből, vagy kiváncsiságból kérdezősködtek, kutattak és a lefolyt dolgok magyarázatát keresték.
Egyébiránt azok, kik az események biztos tudomásával birtak, sokkal többen voltak, semhogy a dolog titokban megmaradhatott vala.
Perpetua ki sem léphetett házuk küszöbén, a nélkül, hogy egyik vagy másik ismerőse zaklatásaival meg ne rohanja, hogy tulajdonképen ki is volt az, ki urára igy reáijesztett; s ha Perpetua az események azon különös lánczolatán visszagondolt s átlátta, mily álnokul, mily ravaszul fonta őt be Agnes, a legélénkebb szükségét érezte, hogy ezen tőrbe-esés miatti bosszuságát és szivének keserüségét a közlékenység által némileg enyhitse.
Gervaso, ki maga is alig tartá valószinűnek, hogy ő ezuttal másoknál jobban volt értesülve, nem kis büszkeségét és dicsőségét helyezte abban, hogy nagy veszedelemben forgott; s miután e veszélyes ügyben ő is közremüködött, sőt arra segédkezet nyujtott, egyenlőnek tartá tehát magát a többi emberekkel, s igy majdnem kifurta oldalát a vágy, miszerint hősi tettével dicsekedhessék. Bátyja Tonio, ki komolyabban gondolkozott ez ügyben, s ki nyomozásoktól, lehető perbefogatástól és felelősségre vonatástól félt, eléggé érthető ököl csapásokkal fenyegette öcscsét, kit bár hallgatásra oktatott, még sem volt képes elnémitani. Egyébiránt maga Tonio is azon éjszakán szokatlan órában volt távol, s képéből kikelve s ingadozva tért vissza, s igy ezen kedélyháborgása közlékenységre hangolta, igy ő sem tudta tehát teljesen titokban tartani az eseményeket felesége előtt: felesége pedig nem volt néma. Legkevesebbet beszélt Menico; mivel alig beszélte el szüleinek küldetése okát s az egész történetet, midőn ezek, kik rémitő bajnak tartották, hogy fiuk don Rodrigo terve ellen müködött, jóformán bevégezni sem engedték a gyermek elbeszélését. S aztán büntetések terhe alatt meghagyták neki, hogy legkevesebbet se áruljon el a dologról, sőt még evvel sem érték be, hanem hogy biztosak legyenek, otthon több napig bezárták Menicot. Midőn azonban a falu népével ők is beszédbe elegyedtek ez ügy felől, akaratok ellen is észrevétették, hogy többet tudnak másoknál, mivel, midőn az emberek azon megmagyarázhatlan körülményt szellőztették: „vajon hova menekülhetett azon három szerencsétlen?”, s midőn a sok „hogyan” „hová,” „miért” kérdések is felmerültek, - ekkor ők maguk adták tudtul a falusiaknak, mint bizonyos dolgot, hogy menekültjeink Pescarenicóba futottak. S igy ezen körülmény is köztudomású lőn. Miután mindezen apró és különös utmutatások, mint rendesen történni szokott, egy teljes egészszé olvadtak, és a mendemondáknál természetes és közönséges felczifrázásokkal is elláttattak, világos és érthető történet alakult azokból, mely még a legkétkedőbb birálót is kielégithette volna. Csak is a bravók betörése - mely mindenesetre oly nagyszerü esemény volt, s oly nagy zajt ütött, hogy ezt a történetből kihagyni nem lehetett - csak is, mondjuk, a bravók betörése felől nem tudott senki bizonyost, s e miatt a történet kissé zürzavarossá és homályossá vált. Don Rodrigo nevét egyhanguan mormogta mindenki s ez egy pontban megegyeztek a vélemények; a többire nézve azonban sötétség és véleménykülönbség uralkodott.
Don Rodrigo igy legalább megnyugodott abban, hogy semminemü árulás nem történt, s hogy az ő müködésének semmi nyoma sem látszott meg; de mégis megnyugvása csak fölületes és rövid idejü volt.
- Együtt menekültek, kiáltá, együtt! - „S az a gaz pap, gaz barát!” Rekedt orditásokat hallatott, melyek azonban szétmorzsolva kerültek ki fogai közül, melyekkel körmeit rágta. Ezen boszuszomjas gonosztevő alakja épen oly visszataszitó volt, mint borzasztó szenvedélyei.
- Meglakol még e barát! Griso! ne legyek az, a ki vagyok, ha - - - tudni akarom - - - meg kell tudnom, még ma este! Tudnom kell, mint áll ügyem. Nincs nyugtom! Hamar siess Pescarenicóba, tudd meg, kutasd ki, értesülj mindenről. Négy scudit kapsz rögtön és örökös pártfogásomat, de ma este mindent meg kell tudnom! S az a gaz barát!
Igy ujra utban találjuk Grisot. Még azon este megvitte érdemes pártfogójának a kivánt hireket. Miként történt, röviden mondjuk el.
Szerzőnk nem győződhetett meg bizonyosan, hogy hány embertől kellett Grisónak a kivánt titkot kipuhatolni; annyi azonban bevégzett tény, hogy azon jó ember, ki Monzába kisérte a két szegény menekülő asszonyt, midőn vecsernye idejére Pescarenicóba visszatért, mielőtt házába lépett, oly hű barátra akadt, kinek bizalmasan megsúgta azon jó tettet, melyet épen elkövetett, sőt még a rá következő eredményt is; épen oly bevégzett tény, hogy Griso két órával később már a palotába visszatért és urát értesité, hogy az anya és lánya a monzai kolostorba menekült, s hogy a vőlegény Milanó felé folytatta utját.
Don Rodrigo e hirre valódi örömet érzett; s ismét ébredni látta azon reményét, hogy gonosz czélját elérheti. - Nagy részét éjjelének az ezután teendő lépések megállapitásával tölté; s mire jókor fölkelt, már két terve volt, melynek egyikét teljesen elhatározta, mig a másikat csak fontolgatta. Amaz abból állott, hogy Grisót Monzába küldje, miszerint Lucia felől biztosabb hireket hozzon s jól megismerkedve a körülményekkel, megtudja, valjon van-e kilátás, lehetőség terveinek végrehajtására.
Megbizottját Grisot tehát rögtön előhivatta, s miután a tegnapi szolgálatért megdicsérte, s jutalmul a négy scudit átadta neki, elbeszélte az éjen át kigondolt tervét, s utasitásainak egész hálózatát.
- Uram - - mondá Griso vonakodva.
- Hogyan, nem szóltam világosan?
- Ha tán más valakit küldhetne - -
- Hogyan?
- Méltóságos ur! kész vagyok bőrömet koczkáztatni uramért: ez kötelességem; de azt is tudom, hogy nem akarja tulságosan koczkáztatni alattvalóinak életét.
- Tehát - -?
- Méltóságod tudja, hogy néhány dij van fejemre kitüzve, és - - Itt méltóságod védelme alatt állok, egész csapatot képezünk, a podesta úr a ház barátja, a foglyárok tisztelettel viseltetnek irántam, sőt én is - - nem válik ugyan becsületemre, de hogy nyugodtan éljek - - barátkozom velük. Milanóban ismerik méltóságod egyenruháját, de Monzában - - e helyett itt csak engem ismernek. S tudja méltóságod, hogy aki átszolgáltat, vagy fejemet mutatja be a hatóságnak, jó fogást csinál? Száz darab scudi szépen egymásra rakva, ezen kivül két gyilkos kiszabaditása.
- Ördögbe! E szerint te oly csahos eb vagy, mely csak a kapun kilépők czombjába mer kapni, s ekkor is hátra felé pislogat, hogy a ház népe fedezi-e hátát és semmi áron sem mer a ház tájáról távozni.
- Azt hiszem, uram, jeleit adtam már - -
- Tehát - -?
- Tehát - válaszolt Griso bátran, midőn a dolog már igy élére állittatott - tekintse ugy, mint ha semmit sem szóltam volna: szivem bátor, mint oroszláné, lábam gyors, mint nyulé, igy tehát indulok.
- S én nem mondtam, hogy egyedül menj. Vigy magaddal pár embert a legjavából - - a Fakót és az Odavágót; menj bátran, s légy a régi Griso. Ördögbe! Három oly alakot mint ti, csak békében engednek menni? A monzai fogdmegeknek ugyancsak meg kellene unniok éltüket, hogy ily veszélyes vállalatba merjenek fogni. S aztán, aztán, nem hiszem, hogy annyira ismeretlen lennék Monzában, miszerint szolgáimnak ott valamitől tartaniok kellene. Rodrigo Grisora ekként rápiritván közelebbi utasitásokat adott neki. A Szürke két érdemes társát maga mellé vevén derült arczczal, de szivében Monzát, a fejére kitüzött dijakat, az asszonyokat, s urának szeszélyeit átkozva távozott, s mint farkas kullogott, mely éhség által üzetve összezsugorodott gyomrával, kilátszó s megszámlálható oldalbordáival lejő hegyeiről, hol csak hó van, gyanakodva vág neki a sikságnak, perczről-perczre megáll, s egyik lábát felemelve, lompos farkát lekonyitva,
Feltartja orrát, s kémleli
A csalfa szellőt - -
hogy vajjon nem hozza-e magával ember, vagy puska szagát, hegyezi éleshallásu füleit, forgatja két véres szemét, mely a zsákmány utáni vágyat, s a vadásztól való félelmet egyszerre árulja el.
Rodrigo lelkét nyomó másik gond az volt, hogy Renzo többé vissza ne térhessen Luciához, sőt hogy többé a tájékra se jöhessen. E czélra azt a módot találta fel, hogy fenyegetések és leselkedések hirét terjesztette a vidéken, akként okoskodván, hogyha Renzo valamelyik barátja által értesül ezen hirekről, elmegy a kedve a visszatéréstől. Legjobbnak gondolta mégis, ha kiüldözheti Renzot az országból, e czélra azonban alkalmasabbnak tartotta az erőszaknál az igazságszolgáltatást. A lelkész elleni merényletet például csak jobban ki kellett szinezni, azt megrohanásnak lázadásnak keresztelni, s mint ilyet a csomóbontó doktor közvetitésével a podestának hirül adni: ez már elégséges leendett a Renzo elleni elfogatási parancs kibocsátására. De meggondolta, hogy neki nem illik személyesen ezen piszkos ügybe avatkoznia, azért nem is törte tovább fejét, hanem elhatározta, hogy a csomóbontó doktor előtt annyira nyilatkozik, amennyire ez szükséges ohajának megértetésére. A kiáltványok száma végtelen - gondolta magában, s a doktor nem tökkel ütött fejü, hogy érdekemben ne találjon valamely kibonyolitandó bonyodalmat ama paraszt számára: ellenkező esetben megmásitom nevét. Amig azonban (mi nem történik néha e világon!) Rodrigo a doktorra, mint a neki teendő szolgálatra nézve legalkalmasabb emberre, gondolt más valaki - nem gondolná senki - Renzo maga munkálódott szivvel-lélekkel Rodrigo érdekében, s pedig biztosabban és sikeresebben mindazon eszköznél, melyet a doktor furfangja megkisérthetett.
Történetünk szereplőivel a bujosdijáték egy nemét kell játszanunk. Ha Luciára rá bukkantunk Renzo után futottunk; most meg don Rodrigot kell elhagynunk, hogy Renzot keressük fel, ki történetünk láthatásáról letünt.
Az általunk elbeszélt szomoru válási jelenet után Renzo Monzából Milano felé tartott; kedélyének állapotát mindenki elképzelheti. Elhagyni házát, mesterségét, s mindezeknél kedvesebb Luciáját, vándorbotot venni kezébe anélkül hogy tudná, hol hajthatja fejét nyugalomra. S mindezt egy semmirekellő miatt! - Az ut, melyen Renzo előre haladt, két part közt kigyózott, sáros és sziklás volt, a rajta látható mély kerékvágásban, az átvonult eső miatt, pocsola képződött; a mélyebb helyeken pedig a viz oly nagy terjedelmet öltött, hogy akár csónakon lehetett volna rajta átkelni. Egy ily helyen a mély ut partján lépcső alaku ösvény látszott, mely arra mutatott, hogy más utasok a mezőn törtek utat maguknak. Renzo ezen ösvények egyikén felkapaszkodott, s maga előtt látta és szemlélte a dóm roppant épületét, mely a sikságból oly magánosan látszik kiemelkedni, mintha nem is város, hanem pusztaság közepén állna. Renzo lábai a földbe gyökereztek, s elfeledkezve kinjairól a távolból bámulta a világ ezen nyolczadik csodáját, melyről gyermek korában annyi csodás dolgot meséltek neki. Pár pillanat mulva azonban visszatekintett, s midőn megpillantotta a láthatáron ama megszakgatott hegylánczot, s a társai fölé emelkedő Resegonet, ismét felforrott ereiben a vér, pár perczig szomoruan tekintett vissza az elhagyott vidékre, majd szomoruan megfordult és szomoruan folytatta utját. Amint előre haladt lassanként tornyokat, templomkupokat és háztetőket pillantott meg. Most visszament a mély utra, egy ideig itt haladt előre, s midőn észre vette, hogy a város közelében van, egy vándorhoz lépett, s tőle kitelő udvariassággal megszólitá:
- Ugyan kérem, jó uram -
- Mit kivánsz derék ifju?
- Nem mutathatná meg a legrövidebb utat, mely a kapuczinusok zárdájába vezet, ahol Bonaventura atya lakik?
Azon férfi, a kihez Renzo ezen kérdést intézte, a vidék egyik jómódu polgára volt, ki reggel, ügyeit végzendő Milanoba ment, de mit sem végezve nagy sietséggel tért vissza. Mivel pedig nem tudta mennyi idő alatt érhet haza, mi sem lehetett neki kellemetlenebb, mint ezen feltartóztatás. Ennek daczára mégis udvariasan válaszolt. Kedves fiam - mondá - mivel több kolostor van, világosabban kell megmondanod, melyiket keresed. Renzo most előmutatta Cristoforo atya levelét, mire amaz - olvasva, hogy keleti kapu - igy szólt: Szerencsés vagy fiatal ember: a kolostor, melyet keressz, nincs távol. Lépj a balfelőli utra, ez torony iránt megy, pár percz mulva hosszu és mély épülethez érsz: ez kórház, haladj az árok partján, mely azt körülveszi, s eljutsz a keleti kapuhoz. Lépj be, s három-négyszáz lépésnyire pompás szilfákkal berakott térre fogsz bukkanni: ott van a kolostor; nem tévesztheted el. Isten hirével járj, derék ifju.
Ezen utóbbi szavait kellemes kézmozdulattal kisérve távozott. Renzo elbámult a városiaknak a falusiakkal szemben követett ezen finom modorán; nem tudta, hogy ez rendkivüli nap volt, midőn a nemesi köpeny meghajolt a dolmány előtt. A kijelelt uton előre haladt, s a keleti kapuhoz ért. A keleti kapu elnevezésnél azonban ne jusson eszébe az olvasónak a jelenlegi Milano. Azon időben, midőn Renzo a keleti kapun belépett, a külső ut csak a kórház hosszában vonult egyenesen, azon túl két sövény közé szoritva kigyózott. A kapu két osztályból állott, melyek felett tető volt, s oldalt kunyhó állott, hol a vámot szedték. A bástyák szabálytalan lejtőt képeztek, a belső tér elhagyott, egyenetlen, s telve volt szeméttel, s mindennemü hulladékkal. A keleti kapun befelé vezető ut nem kevessé hasonlitott azon utczához, mely ma a Tosa kaputól indul. Kis árok futott az ut közepén majdnem egészen a kapuig, s azt ekként két tekervényes, az évszak szerint poros, vagy sáros utczává változtatta át. Azon ponton, hol ma az ugynevezett Borghetto utcza kezdődik, az árok gödörbe végződött. Itt jobboldalon oszlop, szent Dionisius oszlopa állott, tetején kereszttel; balfelől sövénynyel keritett kertek, s közben-közben kunyhók álltak, melyekben többnyire vászonfehéritők laktak. Renzo belép, s a vámház előtt elhalad anélkül, hogy valamelyik őr törődnék vele. Ez különösnek tünt fel előtte, mert azon nehány falujabeli jó ember, ki azzal dicsekedhetett, hogy Milanoban volt, szörnyü dolgokat beszélt az átvizsgálások és kérdezősködések felől, melyek alá a falusiakat szokták vetni. Az utczák oly néptelenek voltak, hogy ha távoli zaj nem üti meg fülét, azt hitte volna, hogy kihalt városba lépett. Nem tudva mit véljen haladt előre, s egyszerre a földön fehér csikokat vett észre, mintha azok hóesés miatt támadtak volna; hó azonban nem lehetett, mivel a hóesés nem képez csikokat, s a hó különben sem szokott esni ezen évszakban. Lehajolt egyik ily fehér csik fölé, s látta, hogy liszt. - Minő bőség! - mond magában. Minő bőségnek kell lenni Milanoban, ha ekként elszórják az isten áldását. S mégis el akarják hitetni velünk, hogy mindenütt nyomor uralkodik. Ime, ekként akarják megnyugtatni a szegény falusi népet. Midőn azonban néhány lépést tett előre, ismét szoborhoz jutott, melynek lábánál még különösebb dolgot pillantott meg. A szobor talapzatának lépcsőin elszórva bizonyos dolgokat látott, melyeket - mivel kőből bizonyára nem voltak - ha valamely pék padján vannak, kétségkivül mindenki czipóknak mondott volna. Renzo azonban nem mert azonnal hinni szemeinek, mivel - gondolá - engem ucscse! ez nem kenyereknek való hely. - Lássuk, miben áll a dolog - folytatá, s a szoborhoz lépett, lehajolt, kezébe vett egyet: valóban kenyér volt, szép kerek, legfehérebb czipó, minőt Renzo csak sátoros ünnepek alkalmával szokott enni. - Valóban kenyér! - kiáltott fel hangosan bámulatában. Hát igy becsülik itt a kenyeret? Ily időben! S még csak azzal sem vesződnek, hogy legalább összeszednék az eldobált isten áldását. A mesebeli Eldorado-e ez? A reggeli üde légben tett tiz órányi gyalogolás után, e kenyér a csodálkozás által fokozott étvágyot keltett Renzoban. - Elvigyem? kérdezte magában. Ohó, hisz a kutyák kényére hagyták itt e kenyereket, mért ne nyulhatna tehát azokhoz egy keresztény. Végre, ha a kenyérnek gazdája akad, megfizetem. Ezt gondolva a kezében levő czipót egyik, egy másikat másik zsebébe tett, egy harmadikat megkezdett, s aztán folytatta utját, de bizonytalansága csak növekedett, valamint abbeli ohaja, hogy megértse a látottakat. Alig tett néhány lépést embereket látott közeledni a város belsejéből, s figyelmesen szemügyre vette azokat, kik legelőször értek közelébe. Férfi és nő volt, nyomukban kis fiu jött; mindhárman erejöket felülmulni látszó terhet czipeltek, s mindhárom különös öltözetben volt. Ruhájuk, vagy is inkább rongyaik lisztesek voltak, lisztes volt arczuk, szét volt nyüve öltözetük, s izgatottaknak látszottak, s nemcsak a tehertől, hanem a fájdalomtól meggörbedve mentek, mintha csontjaikat emésztette volna valamely nyavala. A férfi alig volt képes czipelni vállain a nagy lisztes zsákot, s itt is ott is lyukat hagyva minden egyensulyt zavaró mozdulatnál kifolyatott kis mennyiséget a zsák tartalmából. Még furcsább alak volt az asszony; testét valamely idomtalan tömeg fedte el, melyet nehézkesen látszott két kinyujtott karjával emelni; az idomtalan tömeg alatt két, térden felülig meztelen, tántorgó lábszár volt látható. Renzo figyelmesen vizsgálta az asszonyt, s látta, hogy az idomtalan test alsó szoknya volt, melybe annyi lisztet tömtek mennyi csak bele fért, sőt még többet, ugy hogy a nő minden lépése alkalmával lisztfelleg támadt utána. A fiu czipókkal megrakott kosarat vitt fején; mivel azonban apróbbakat lépett szülőinél, el-elmaradozott ezek mögött, de mindannyiszor meggyorsitotta lépteit, hogy elérje őket, s ilyenkor a kosár egyensulyát vesztvén egy-egy czipó kihullott.
- Csak még egyet ejts el, semmirekellő! kiáltott rá a fiura anyja fogait csikorgatva.
- Én nem ejtem le, maguktól esnek le; mit csináljak? válaszolt a gyermek.
- Ej, szerencséd, hogy kezemnek dolga van - - mond az asszony, s öklével oly mozdulatot tett, mintha meg akarná ütni a fiut, eközben azonban több lisztet eresztett ki, mint mennyiből két oly czipót lehetne késziteni, minőt a fiu elvesztett.
- Tovább, tovább! szólt közbe a férfi, majd visszajövet felszedhetjük, vagy más felveszi. Oly hosszu ideig koppant, most csurran a jó mód, élvezzük tehát boldog egyetértésben.
Eközben a kapu felől érkeztek emberek; ezek közül egyik megkérdé a nőt: hol lehet kenyeret kapni?
- Belebb, válaszolt ez, s midőn már tiz lépés választá el a kérdezőtől zugolódva tette hozzá: ezek semmirekellő parasztok kipusztitják a kemenczéket és raktárakat, s nekünk misem marad.
- Valamicske mégis, a kinját! mond a férfi. Hegyen völgyön lakodalom!
Ezen és ezekhez hasonló dolgokból kezdte megérteni Renzo, hogy egy fellázadt városba érkezett, s hogy ez volt a meghóditás napja, azaz, hogy mindenki tetszése és erejéhez képest fosztogatott ütlegekkel fizetvén pénz helyett.
Bármennyire szeretnénk is Renzonak, a hegyek szegény fiának kedvező szerepet juttatni, a történelmi hűség mégis kényszerit bennünket kimondani, hogy Renzo első érzelme a látottak után öröm volt. Oly kevéssé volt oka örülni a világ eddigi folyásának, hogy csak helyeselhette, midőn ebben, bármi módon is változás történt. Egyébiránt épen nem levén oly ember, a ki korának viszonyai fölé emelkedik, ő is osztotta ama közvéleményt, s a kedélyeknek emiatti átalános izgatottságát, miszerint a drágaságot a gabona kereskedők és a pékek idézték elő! Ő is hajlandó volt tehát helyeselni minden módot arra nézve, hogy e fukarok kezéből kiragadják az eleséget, melyet ezek, a közvélemény szerint, kegyetlenül megtagadtak az éhező néptől. Egyébiránt elhatározta, hogy nem fog a zavargásba avatkozni, s örült, hogy egy kapuczinushoz küldték, a kinél menedéket fog találni, s ki atyja leend neki. Ezt gondolva, s eközben az ujólag szembejövő zsákmánynyal terhelt „hóditókat” szemlélve a legrövidebb uton haladt a zárda felé. Renzo egyenesen a kolostor kapuja elé ment, a felig elfogyasztott czipót mellénye alá rejtette, a levelet kivette, s ezt előmutatásra készen tartva csengetett. A kis rácsos ajtó megnyilott, a kapus testvér kidugta fejét a nyiláson, s kérdezte: ki az?
- Faluról jövök, s Cristoforo atyától sürgős levelet hozok Bonaventura atya számára.
- Add ide, mond a kapus egyik kezét kinyujtva a rácson.
- Nem adhatom, válaszolt Renzo; személyesen kell átadnom.
- Bonaventura atya nincs a kolostorban.
- Bocsásson be, megvárom.
- Fogadd meg tanácsomat. Menj, s várd meg a templomban, hol addig is végezhetsz valami istenes dolgot! A kolostorba most nem lehet belépni.
E szavak után a kapus bezárta a kaput. Renzo, levelével kezében, kivül maradt. Hogy a kapus tanácsát kövesse a templom felé indult, de tiz lépést téve megállt, s előbb a zavargást akarta megfigyelni. Átment a közeli téren, az ut szélére állott, s kezét mellén keresztbe téve balra, a város belsejébe tekintett, hol a zavargás nagyobb mérvü és zajosabb volt. Az ösvény saját mélységébe széditi a szemlélőt. - Menjünk, s nézzük meg - mondá magában, s elővéve fél czipóját falatozni kezdett, s a zavargás szinhelye felé indult. Amig azonban Renzo oda megy, mi lehető röviden elbeszéljük ezen lázongás okait és kitörését.

XII. Fejezet.
Ez évben másodszor vonta meg áldását az anyaföld. Az előtte való évben a megelőző évekből megmaradt eleség bizonyos fokig pótolta a hiányt. A nép, bár nem uszott valami bőségben, de éhséget sem szenvedve érte meg az 1628. év aratási idejét. Történt azonban, hogy ezen várva várt aratás még silányabb volt a tavalinál, részint az időjárás kedvezőtlenebb volta miatt (s ez nemcsak a milanoi határára, hanem nagy földre kiterjedt); részint pedig az emberek büne miatt. A már emlitett gyönyörüséges háboru pusztitása, s az általa okozott ijedelem oly nagy fokot ért el, hogy Milano közelében a szokottnál sokkal több, a parasztok által elhagyott szántóföld maradt parlagon, s e parasztok, ahelyett hogy kezök munkájával szereztek volna élelmet saját és övéik számára, kénytelenek voltak koldulás által tengetni életöket. A szokottnál több szántóföldet emlitettem, mert a határt nem ismerő kapzsisággal s esztelenséggel kivetett adók elviselhetetlen terhe, a helységekben elszállásolt csapatoknak még béke idején is szokásos magaviselete, melyet azon kor fájdalmas adatai ellenséges invázióval tesznek egyenlő rangba; s egyéb, itt fel nem sorolható okok már hosszabb időtől fogva előkészitették a szomoru eredményt: ez elszámlált okok olyanok voltak mint a lappangó baj rohamos kitörése. Az aratást még alig fejezték be, a hadsereg élelmezése, s az ezzel járó tékozlás csakhamar annyira megcsappantotta a bőséget, hogy a szükség, s ennek ép oly üdvös, mint kikerülhetetlen következménye a drágaság azonnal érezhető volt.
Mihelyt azonban a drágaság bizonyos fokot elért, sok ember azon feltevésre jut (vagy legalább azon időben erre jutott, s ha most nem áll ezen eset, miután oly sok jeles férfiu irt róla, gondoljunk azon korra!) miszerint a drágaságnak nem a szük termés volt oka. Elfeledik, hogy féltek tőle, s előre látták a bekövetkezendő drágaságot; állitják, hogy elég gabona van, s hogy a baj csak abból származik, miszerint nem bocsátanak kellő mennyiséget a piaczra, oly feltevések, melyeknek sem égen sem földön nem felel meg valóság, de melyek egyideig ösztökélik a haragot és reményt.
A gabonavásárlókat - valódiak, vagy képzeletiek - a földbirtokosokat, kik termésükön nem adtak tul egyszerre, a pékeket, kik lisztet vásároltak, szóval mindazokat, kiknek nagy, vagy kis mennyiségü gabonájuk volt valójában, vagy ezen hirben álltak, felelősökké tették a szűkség és drágaságért; s ezek képezték az átalános panaszt, s a szegény, ugymint a jómódu osztályok ócsárlásának tárgyát. Biztosra fogva mondták meg, hol vannak a raktárak, magtárak, vermek, még a zsákok roppantul tulzott számát is megmondták, beszélték, hogy nagy mennyiségü gabonát szállitottak más tartományokba, melyeknek népe viszont talán arról panaszkodott, hogy eleségöket a milanoi raktárakba vitték. A nép előtt igen egyszerüeknek és méltányosoknak látszó intézkedéseket követeltek a hatóságtól, hogy az elrejtett, elfalazott és elásott gabona napvilágra kerüljön. A hatóság némi intézkedéseket tett is: megszabta néhány élelmiszer árát, büntetést szabott azokra, kik vonakodtak eladni áruikat, s a többi ezekhez hasonló intézkedéseket léptetett életbe. Mivel azonban a világ minden, bármily szigoru rendszabálya sem képes az élelmi szerek hiányát pótolni, sem gabonát elővarázsolni: az éhség tovább tartott és növekedett. A nép emiatt az mentő intézkedések kevés számát és elégtelenségét okozta, s hangosan követelt nagyobb lelkü és határozóbb segélyt. A közvélemény szerencsétlenségre megtalálta emberét.
Don Gonzalo Fernandez de Cordova helytartó távollétében, ki Cosale del Monferrato ostromát vezette, ennek hivatalát Milanoban Antonio Ferrer, szintén spanyol származásu főkanczellár viselte. Ez belátta - de ki nem látta volna be? - hogy felettébb kivánatos, miszerint a kenyér ára mérsékelt legyen, s azt hitte - mi természetesen tévedés volt - hogy egyetlen rendelettel eléri a kivánt czélt. Az élelmi szereket árszabás alá vetette, s a kenyérre oly árt szabott, mely csak ugy leendett igazságos, ha a gabona köble most is 33 lirán kelt volna, holott egy köböl ára 80 lirára szökött fel. Oly eljárás volt ez, mint valamely vén kisasszonyé, ki keresztlevele keltének meghamisitása által akarja megfiatalitani magát. Kevesbbé bátor és kevesbbé igazságtalan rendeletek törtek meg már ennél a viszonyok hatalmán, ezen parancs végrehajtása fellett azonban a tömeg őrködött, mely végre törvényerejére látta emelkedni óhaját, s igy nem tűrte volna annak kijátszását. A nép azonnal a sütőkhöz szaladt, s a megszabott árakon kenyeret követelt, s e követelésével azon határozottsággal és fenyegetéssel lépett fel, melyre az egymással egyesült szenvedély, hatalom és törvény jogosit fel.
Hogy a sütők jajveszékeltek, ez természetes és kétségtelen. Felgyürt ujjakkal rögtön munkához állani, sietős buzgolkodással meggyurni a tésztát, bevetni a sütőkemenczébe, s azt hamarosan megsülve kihuzni - a kemencze körül tolongó nép számára - mely aggódva érezte, mily erőszakos eljárása, s mely a szerencsés állapot ezen mulandóságából minden áron hasznot húzni igyekezett, végre napszámosokként a végerőlködésig fáradva, még károsulni is, könnyen elképzelhető, mily kedvetlenséget és mily kellemetlen helyzetet idézett elő a sütőknél. S hozzá még egyfelől a hatóság büntetéssel fenyegette szegény fejöket másfelől a nép dühöngése rémité őket, mely utóbbi minden legkisebb vonakodásuknál gyalázattal s szitkozodással illette, sőt fellázadásának eltompult benyomása alatt - önhatalmilag igazságot szolgáltatott ellenük, a legborzasztóbb igazság szolgáltatást a világon; igy tehát reájok nézve semmiféle mentség sem létezvén, nem volt mit tenniök egyéb, mint sütni és eladni. De hogy őket e folytonos munkában serkentsék s meg is tarthassák, nem volt elegendő a szigorú parancs és a félelem, mely őket elrémiteni törekedett; szükség volt ezenkivül saját erejök fentartása és lankadatlanságára is; már pedig, ha a körülmények továbbra is változatlanul megmaradnak, érezték, hogy a munkát nem fogják kibirni. Folyvást panaszkodtak e méltánytalanság, a munka elviselhetetlensége miatt, melylyel terhelték, és megesküdtek, hogy a kenyér-vetőlapátot a kemenczébe lökik, elégetik s megszöknek; mindazonáltal a nyomasztó szükségnek, a mint tőlök kitelt, eleget igyekeztek tenni, remélve, hogy a főkanczellár majd csak intézkedni fog.
Antonio Ferrer azonban, kit mai napság jellemes emberként tüntetnének fel, hosszú hallgatás után végre e választ adá: a sütők a lefolyt években elég megkopasztották a lakosságot, és ugyanezt tehetik az ezután következő jobb években is, tehát ideiglenesen folytatniok kell a sütést s az eladást, de igyekezni fognak, s talán el is határozzák, hogy őket az állam költségén némileg kártalanitsák. Vajjon valójában meg volt-e győződve ezen okokról, melyeket másokkal el akart hitetni, vagy pedig tudta, hogy lehetetlen végrehajtani rendeletét, s másra akarta háritani ama rendelet visszavonásának ódiumát: ki tudná megmondani, mivel ma már senki sem olvashat Antonio Ferrer lelkiismeretében. Tény az, hogy szilárdan megmaradt határozata mellett. Végtére azonban a dekuriók (nemesekből alakitott városi hatóság, mely intézmény a mult század kilenczvenhatodik évéig állott fen), jelentést terjesztettek a kormányzó elé a dolgok állásáról.
Don Gonzalo nyakig uszván a hadviselés ügyeiben, oly intézkedést tett, melyet az olvasó bizonyára már előre elképzelt: juntát nevezett ki, melyre rábizta az élelmiszerek árának megszabását. Ezen intézkedés arra volt számitva, hogy mindkét fél saját részére történt kedvezménynek tekintse azt. A képviselők összegyültek a juntában, s mind az akkori titkolózó zürzavaros szólásmódon spanyolosan mondani szokták, juntáztak, s ezer tisztelgés, hajlongás, bókolás, kerülgetés, sóhaj, közbeeső szünet, időfecsérlő inditvány, halasztgatás után végre, tudva, hogy koczkáztatott játékot játszanak, mindnyájan belátták, miszerint kénytelenek az átalánosan érzett szükségesség miatt, valami határozatot hozni, s meggyőződve, hogy nem lehet egyebet tenni, elhatározták, miszerint a kenyér árát fel kell emelni.
A pékek szabadabban lélekzettek, a nép azonban vad haragra gyuladt.
Renzonak Milanoba történt megérkezte előtti este az utczákon és téreken hullámzott a néptömeg, melyet közös düh és közös gondolat vezérelt; ismerősök és idegenek, anélkül, hogy értekeztek, sőt anélkül, hogy észrevették volna, mint az egy és ugyanazon lejtőről folyó vizcseppek bizonyos ponton találkoztak, s csoportokká alakultak. Minden beszéd öregbitette a hallgatóság és a szónok meggyőződését, s szitotta a szenvedélyeket. A szenvedély által elragadott tömeg közepett akadt ugyan néhány hidegebb vérü egyén; ezek nagy gyönyörrel szemlélték, miként zavarosodik a viz, s iparkodtak azt még zavarosabbá tenni, beszédek, s koholt hirek által, melyeket a gazok mindig bőven tudnak gyártani, s melyeket a fölhevült agyuak mindig készek elhinni. E gazok feltették magukban, hogy addig nem engedik megtisztulni a vizet, mig nem halásztak benne. Ezer és ezer ember feküdt le ágyába azon határozatlan tudattal, hogy valaminek kell történni, hogy valami fog történni.
Napfelkelte előtt az utczákon ismét csoportok hemzsegtek: férfiak, nők és gyermekek, öregek, munkások, szegények vegyültek össze; ezer és ezer hang zürzavaros zsongása volt hallható; egyik szónokolt, a többi tapsolt; egyik ismételte a szomszédja által hozzá intézett kérdést, a másik a környezete által hallatott kiáltást; mindenki panasz, fenyegetés s bámulás kifejezéseit hangoztatta; igen kicsi volt azon szavak száma, melyek körül a szóváltás folyt.
Csak alkalomra, egy véletlen lökésre volt szükség, hogy a szavak a valósulás utján feltartózhatatlanul haladjanak előre. Ezen alkalom nem soká késett. Napkeltekor a pékinasok kiléptek a boltokból, hogy kosaraikban kenyeret vigyenek rendes vásárlóik számára. Midőn ezen gyerkőczök egyike elhaladt valamelyik népcsoport előtt, mintha szikra esett volna a lőportoronyba.
- Ime, itt a kenyér! kiáltott legalább száz hang.
- Igen, de a zsarnokok számára, kik usznak a bőségben, mig bennünket halálra akarnak éheztetni, mond valaki a népből, közeledik a fiuhoz, a kosár szélére teszi kezét, s igy szól: Mutasd. A fiu elvörösödik, majd elsárgul, reszket, örömest mondaná: ne álljatok utamban, de elhal ajkain a szó, lebocsátja karjait, s ki akarja szabaditani azokat a kosár kötelékéből.
- Le a kosárral! kiáltják ekközben. Számtalan kéz nyul a kosár után, mely most már a földön van, a czipókat fedő vászonkendőt felemelik: enyhe kigőzölgés terjed szét a kosár körül.
- Mi is keresztények vagyunk, mi is akarunk részesülni az isten áldásából, mond az első szónok, ki most egy gömbölyü czipót kiválaszt, s felemelve azt a levegőbe megmutatja a tömegnek, mire aztán bele harap: most minden kéz a kosárba nyul, czipók repülnek a levegőben, s rövidebb idő alatt, mint elbeszélni lehet, a kosár kiürül. Azok, kiknek nem jutott a zsákmányból, mások zsákmányát látva izgalomba jöttek, s a vállalat könnyüségétől felbátoritva csapatonként kosarakat indultak keresni, s a hányat találtak ugyanannyit kifosztottak, sőt még arra sem volt szükség, hogy a kosarak vivőit megtámadják, mert azok, kiket sorsuk a ragadozókkal összehozott, látva ezek rosz szándokát, önként eldobták terhöket, s futásnak iramodtak. S mégis a zsákmánylók hasonlithatatlanul nagyobb részének zsebei üresen maradtak, s a legtöbben nem elégedtek meg ezen csekély eredménynyel, hanem azok, kik a még zavarosabb vizben akartak halászni, összeverődtek a tömeg hullámzásai közt.
- A kemenczékhez! A kemenczékhez! kiálták többen.
A Corsia de Servi utczában volt és van még mai napság is egy kenyérsütő kemencze, mely megtartotta toscanai tájszóláson: „kemencze a szénvonóhoz” elnevezését, s melynek a milanoi tájnyelvben oly csodálatos és különös hangzásu szavak felelnek meg, hogy az ábéczének nincsenek jelei ezen hangok utánzására. A néptömeg ide rohant. A sütőboltban épen kérdezgették az üresen visszatért kihordó fiut, ki arczából egészen kikelve, s minden tagjában reszketve beszélte el szomoru kalandját, midőn lépteknek kiáltozással egyesült zaja hallatszott, mely zaj mindinkább nőtt, s közeledett; majd mindjárt rá megjelentek a rohanó néptömeg előpóstái.
- Be kell csukni az ajtókat! Gyorsan, gyorsan! Egy ember a városi kapitánysághoz fut segélyért; a többiek bezárják az ajtókat. A néptömeg kivül egyre növekszik, s kiáltoz: Kenyeret! Kenyeret! Nyissátok ki az ajtót, nyissátok ki!
Pár pillanat mulva megérkezik a városi kapitány alabárdosaival.
- Tágitsatok, tágitsatok fiaim: haza, haza! Adjatok helyet a kapitánynak! - kiáltozza ez és alabárdosai.
A nép, mely most még nem volt neki bőszülve adott annyi helyet, hogy a katonák áthatolhattak, s habár nem is valami nagy rendben, de mégis sorakozhattak a bolt előtt.
- Ej, fiaim, szónokolt onnét a kapitány, ugyan mit miveltek itt: menjetek haza. Hol hagytátok az isten félelmét? Mit fog mondani urunk királyunk? Nem bántunk benneteket, de menjetek haza. Derék férfiak! mi az ördögöt akartok itt, hogy ugy fel vagytok indulva? Kétségkivül semmi olyast, mi testeteknek, vagy lelketeknek hasznára válnék. Haza, haza!
Habár azok, kik látták a szónok arczát és értették szavait akartak volna is engedelmeskedni, ezt nem igen tehették, mivel a hátuk mögött állók előre nyomták, lökdösték őket, s ezeket ismét a még hátrább állók szoritották, s igy tovább egész a tömeg tulsó végéig. A kapitány már fuladozni kezdett.
- Szoritsátok kissé hátra őket, hogy lélekzetet vehessek - mond a kapitány alabárdosainak - de kit se bántsatok. Kisértsük meg a boltba való jutást. Zörgessetek az ajtón, s toljátok hátra a tömeget.
- Vissza! vissza! kiáltoztak az alabárdosok a legelől állókhoz ugorva, kiket aztán alabárdjaik nyelével toltak hátra. Ezek felorditanak, amennyire lehet hátravonulnak, karjaikkal tolják, könyökükkel lökdösik a mögöttük állókat, sőt lábaikra is rátaposnak: tolongás, taszigálás, rugdosás támad, ugy hogy a tömeg közepén állók ugyancsak megbánhatták, hogy e pillanatban másutt nincsenek. Eközben azonban a bolt ajtaja előtt kis szabad tér támad. A kapitány kopog, ismét kopog, utóbb kiáltoz, hogy nyissák ki az ajtót; a bent levők az ablakból meglátják a kapitányt, valaki lefut gyorsan, s az ajtót nyit. A kapitány belép, szólitja alabárdosait, hogy azok is jöjjenek be, de csak egymásután, s a hátulsók tartóztassák fel alabárdjaikkal a népet. Midőn már valamennyien bejutottak, az alabárdosok láncz alakban sorakoznak; a kapitány egyik ablakhoz lép. Huj! minő forrongás!
- Fiaim! kiáltja a kapitány, mire sokan oda figyelnek - fiaim, menjetek haza. Teljes bocsánatot nyer, aki azonnal haza megy.
- Kenyeret! kenyeret! - Nyissátok ki az ajtót! - Ezen szavak voltak leginkább kivehetők azon orditásból, melylyel a tömeg a kapitány felszólitására felelt.
- Térjetek eszetekre, fiaim! Gondoljátok meg, még ideje van! Menjetek, térjetek haza. Kenyeret kértek; kaptok, de nem ez a módja. Ej, ej, mit miveltek ott alant? Az ajtó ellen! Ohó, ohó! Látom, látom. Térjetek eszetekre: nagy bün. Mindjárt lemegyek. Félre a feszitő rudakkal, félre a kezekkel! Gyalázat! Ti milanóiak, kiket jóságtokról ismer a világ! Halljátok, halljátok: mindig jó fiuk volta - - Ó, söpredék!
A kapitány beszédmódjában történt ezen gyors változást egy kő idézte elé, melyet valamelyik „jó fiu” dobott a kapitány homlokához. Söpredék, söpredék! kiáltotta rögtön a kapitány s gyorsan becsukva az ablakot, visszavonult. De bármily erővel kiált vala is, jót vagy roszat, szavai elhangzottak volna a tömeg orditásainak hangzavarában. Amire vonatkozólag pedig a kapitány fenyegetőzött, hogy le megy megnézni, az volt, hogy a tömeg kövekkel és keze ügyében talált vasrudakkal feszitette az ajtót, s ablakokat, hogy a vaszárakat összezuzza, s ezen müvelet már messze előre haladt.
Eközben a bolt gazdái és ezek legényei, kik kőkészletükkel az első emelet ablakainál foglaltak állást (valószinüleg az udvar kövezetet szaggatták fel) orditoztak, s jelek által értésökre adták az ostromlóknak, hogy hagyjanak fel törekvésükkel, megmutatták a köveket, s fenyegetőztek, hogy ledobálják azokat. S belátva, hogy a fenyegetőzés által csak idejöket vesztegetik, valójában megkezdték a dobálást. Egyik kő sem téveszté czélját, mert a tömeg oly sürü volt, hogy - mint mondani szokták - egy alma sem eshetett volna le a földre.
- Ó, gazok, ó, becstelenek! Tehát ez a kenyér, mit a szegény népnek adtok? - Jaj, jaj! Ej, haj! Most, most! - orditott a tömeg, ott alant. Többen megsebesültek, két gyermek holtan rogyott össze. A düh megkettőztette a tömeg erejét: az ajtó beszakadt, a vaszárak széttörtek, s a forrongó áradat minden nyiláson betört. A házbeliek látva a bajt a padlásra menekültek. A kapitány, az alabárdosok, s néhányan a ház lakosai közül a padlás ereszei alatt rejtőztek el, a többiek pedig a padláslyukakon, mint macskák, másztak ki a háztetőre.
A zsákmány látása elfeledtette a győzőkkel a véres boszu tervét. A szekrényeknek esnek: a kenyér a zsákmánylók martalékává lesz. Mások ellenben a pénztárra rohannak, feltörik zárát, belemarkolgatnak a pénz közé, megtömik zsebeiket négyesekkel, s aztán kenyér után látnak, ha még maradt fen számukra valami. A tömeg erre a raktárba rohan. A zsákokra vetik magukat, felszaggatják és felforgatják azokat. Egyik lábai közé kap egy lisztes zsákot, kinyitja, s kiönti tartalmának egy részét, hogy a többit könnyebben vihesse; a másik kiáltoz: „Várj, várj!” s lehajolva kendővel, kalappal fogja fel a leszórt isten áldását. Egy másik ismét a tésztakelesztő edényhez fut, kimarkol belőle egy adag kovászos tésztát, mely hosszura nyulik, s minden irányban kifut kezei közül. Egy harmadik lisztes zacskót kerit kézre, s magasra emelve viszi el, egyik jő, másik megy: férfiak, nők, gyermekek, egyik rész befelé, másik kifelé tartva küzd, lökdös, kiáltoz, a fehér lisztfelhő mindenütt felemelkedik, mindenütt leszáll, s minden embert és tárgyat fehér fátyolba és ködbe burkol. Az ajtó előtt két ellentétes irányu menet találkozik, mely egymást kölcsönösen áttörni, félretolni igyekszik: egyik, hogy zsákmányával meneküljön, a másik, hogy bejutva zsákmányolhasson.
Amig ezen kenyeres boltot a tömeg ekként kifosztotta a többi hasonfaju bolt is veszélyben forgott. Másutt azonban nem gyült össze ily nagy sokaság, mely a támadásra vállalkozni mert volna, s több bolt ura fegyveres segélyt szerezvén készen állt a védelemre. Ismét másutt kevés számu nép ostromolta a boltot, s ezzel a tulajdonos mintegy egyességre lépett: kenyeret osztott szét a bolt előtt összegyült éhezők közt azon feltétel alatt, hogy azonnal távozzanak. Ezek csakugyan távoztak is nem csak azért mivel kielégittettek, hanem azon okból is, mivel az alabárdosok s rendőrök, kik a szénvonó-kemencze félelmes szinhelyétől távol tartva magukat másutt elég nagy számmal mutatkoztak arra, hogy lázangókat ott, hol ezek nem képeztek nagy tömeget, megfélemlitsék. A lázangás tehát az első szerencsétlen bolt előtt nőttön nőtt; mivel mindenkinek marka viszketett valamely szép vállalatra oda mentek hol a jó barátok száma nagyobb, s a büntetlenség bizonyos volt.
A lázangás ezen fokát érte el, midőn Renzo elköltve kenyerét, a keleti kapu elővárosán áthaladt, s anélkül, hogy tudta volna a forrongás fészkébe lépett. Amig előre haladt a tömeg által majd előre majd hátra ragadtatott, s aközben szemei és fülei segitségével kitudni iparkodott a forrongás indokát és körülményeit. Utközben a következő szavakat hallotta, melyek őt végleg felvilágositották.
- Végre - mondá egyik - fel van fedezve a gazemberek gyalázatos hunczfutsága, kik mindig azt állitottak, hogy nincs kenyér, nincs liszt és gabona. Ime most napnál világosabb a dolog, s többé nem áltathatnak bennünket. Éljen a bőség!
- A mondó vagyok - vélekedék a másik - hogy mindez semmit sem használ, mindez csak csepp a tengerbe, s még roszabb lesz, ha nem szolgáltatnak szigoru igazságot. A kenyér olcsó lesz, de mérget kevernek bele, s a szegény nép ugy fog hullani tőle, mint őszszel a légy. Már is mondják, hogy nagyon sokan vagyunk; a juntában mondták, s hogy ez igaz, biztosithatlak, mivel tulajdon füleimmel hallottam feleségem egyik unokahugától, ki még egyik törvényszéki ur kuktájával áll jó barátságban.
Más valaki pipáját sziva itt leirhatatlan szavakat mondott és összeborzolt, s véres haját rongyos zsebkendőjével fedte be. Szomszédja, hogy vigasztalja, visszhangoztatá szavait.
- Helyet, helyet, uraim, kérem szépen helyet egy család apának, ki öt gyermekének visz kenyeret! Igy kiáltozott egy férfi, aki ingadozva czipelt hátán nagy lisztes zsákot, s mindenki iparkodott helyet adni neki az átmenésre.
- Én - mond, mintegy titokban társához egy másik - átküzdöm magamat a tömegen. Világ látott ember vagyok, s igy tudom hova fognak vezetni ezek a dolgok. Ezek a hetvenkedők, kik ma oly nagy zajt ütnek, holnap vagy holnapután meglapulnak, s mocczanni sem mernek félelmükben.
- Az, aki a pékeket védelmezi - kiáltott egy hang, mely különösen magára vonta Renzo figyelmét - a közélelmezés főnöke.
- Mindnyájan gazemberek, szólalt fel egy másik hang az előbbinek szomszédságában.
- Igen, de ő a főczinkos, ismétlé az előbbi hang.
A közélelmezés főnökét évről évre a kormányzó szemelte ki azon hat nemes közül, kiket a dekuriók tanácsa terjesztett fel, s ez a dekuriók tanácsának és az élelmezési széknek elnöke volt. Azt, ki ezen állást az éhség és tudatlanság azon idejében elfoglalta, kétség kivül a szerencsétlenség oka gyanánt tartották vala, még ha nem is tette volna mit Ferrer tett, s megteszi mit nem tehetett, habár óhajtotta volna.
- A gonosztevő! kiáltott egy másik. Hát tehettek-e gonoszabbat ennél? Azt hiresztelték, hogy a főkanczellár vén, második gyermekségre jutott ember, s ezen rágalom által tekintélyét akarták megsemmisiteni, hogy egyedül kormányozhassanak. Nagy istálót kellene csinálni, s oda kellene zárni valamennyit, hogy hulladékkal és ocsuval lakjanak jól, minőt velünk akarnak megetetni.
- Kenyéret, hé? mond egy gyorsan áthaladó. Font sulyu kövek, ekkora kődarabok hullottak, mint jégeső. S hogy beverték az ember oldalbordáját! Nem tudom mikor juthatok haza.
Ily inkább bámulatba ejtő, mint felvilágositó beszédek után jutott Renzo a kirabolt kenyeres bolt elé. A tömeg már némileg szétoszlott, s igy jól láthatta a pusztitás setét és egészen uj képét. A falakat kövek horpasztották be, s verték le azokról a meszelést, az ablakok felszaggatvák, az ajtók bezuzvák!
- Ez ugyancsak nem valami csinos dolog, mondá magában Renzo, ha valamennyi sütőboltot igy összerongálnak, ugyan hol sütnek majd kenyeret. A kloákákban?
Eközben minduntalan kilépett valaki a boltból valamely szekrény darabját, szakasztót, lisztes szekrényt, sütőpadot, kosarat, számviteli könyvet, szóval mindig a szegény pék valamely jószágát hozva magával, s igy kiáltozva: „Táguljatok! Táguljatok!” haladt át a tömegen. Mindezek ugyan azon egy irányban, valamely kitüzött hely felé mentek, mint ezt csakhamar észre lehetett venni. Renzo meg akarván győződni egy nagy terhet czipelő ember után ment, ki a tér közepén haladott át. Minél inkább előre haladt a tömeg annál sürübbé lett, mivel azonban a terhet czipelő férfinak helyet adtak, ő is, közvetlenül amannak nyomán járván, szerencsésen átuszta a néptömeg hullámait, s megérkezett vele együtt a sokaság központjára. Itt szabad tér volt, melyen tűz lobogott, s a fenebb emlitett tárgyak töredékei voltak felhalmozva. A körben álló emberek tapsoltak, lábaikkal topogtak, s ezer diadal kiáltás és káromkodás zürzavaros hangvegyületét hallatták.
A terhet hozó férfi csomagját a felhalmozott szénre veti, más valaki egy félig elégett sajtár dongájával piszkálja a tüzet; a füst növekszik és sürübb lesz; a láng ismét felcsap, s vele még hangosabb zsibaj kél szárnyra.
- Éljen a bőség! Halál azokra, kik a népet ki akarják éheztetni! Veszszen a drágaság! Dögöljön az élelmezési bizottság! Dögöljön a junta! Éljen a kenyér!
A láng ismét kialudt, s nem hozott már senki tüzelő anyagot: a tömeg unatkozni kezdett, midőn hire jött, hogy a Cordusion (egy közel levő kis téren, vagy inkább kereszt uton) egy sütő boltját ostromolják. Ilyen alkalmakkor valamely esemény hirül adása az esemény kezdetét képezi. Alig terjedt el a hir a nép kedvet kapott az odarohanásra: „megyek, mégysz? megyek, menjünk” hallatszott minden felé; a zárt tömeg felbomlik, s hosszu menetté alakul át. Renzo hátul maradt, mivel csak akkor tett egy-egy lépést előre, ha a tömeg el-el ragadta, s eközben fontolódott, vajjon az áradatból kiuszva a kolostorba menjen-e felkeresni Bonaventura atyát, vagy pedig a tömeggel tartva a következő jeleneteknek is tanuja legyen. Ismét a kiváncsiság győzedelmeskedett felette. Egyébiránt feltette magában, hogy a tömeg lázangása által nem engedi magát elragadtatni, nem akarta csontjait kitenni az összezuzatás veszélyének, vagy még többet koczkáztatni. Némi távolságból kivánta szemlélni a történendőket. S tapasztalva, hogy körülötte a tér kissé szabadabb lett, kivette zsebéből a második czipót is, letört belőle egy harapásra valót, s a lázangó sereg utócsapata közé vegyült.
A néptömeg a fenebb emlitett térről már benyomult a rövid és szűk Ó-Peschiera-utczába, s onnét a kereskedők terére. Midőn azon beszögelő mélyedés előtt elhaladt, mely az ugynevezett doktorok épületének csarnokát két egyenlő részre osztja, csak igen kevesen nem tekintettek az ott felmagasló szoborra, II. Fülöp komoly, rideg arczára, s ezen márvány arcz nem tudom minő félelmet keltett a bőszült emberekben, s a szobor kiterjesztett karjai, mintha igy szóltak volna: „Most én következem, gaz söpredék!”
Ezen szobor jelenleg már valamely különös esemény következtében nem létezik. Az általunk elbeszélt események után, mintegy százhatvan év mulva a szobor fejét mással cserélték fel, s kezéből a kormánypálczát kivették és helyette tőrt nyomták markába: elnevezték Marcus Brutusnak.
A kereskedők teréről a forrongó zaj más valamely fordulón át a Fustagnai (parket-készitők) utczájába özönlött, honnét a Cordusio-térre vonult, s ott szakaszokra oszlott. Aki a térre ért első dolga volt mindjárt a kenyeres boltra tekinteni, melyet hir szerint ostromoltak. Mindenki azt hitte, hogy egy sereg „jó barátot” talál ott „munkában,” ehelyett azonban látták, hogy néhány ember áll habozva bizonyos távolságra a becsukott bolttól, ellenben a ház ablakait fegyveres emberek foglalták el, kik készeknek látszottak a bolt védelmezésére. Ezt látva egyik rész csudálkozott, boszankodott, vagy nevetett, a másik megfordult, s az érkezőktől kérdezősködött, mások ismét megálltak, visszamentek, ismét mások kiáltozták: előre, előre!
Most csaknem egymás lábaira lépnek, feltartóztatják egymást: átalános habozás, az ellenmondások és tanácsok zürzavaros zongása támad. Eközben azonban felhangzik a tömeg közepett egy átkos kiáltás: „Itt szomszédságban van a közélelmezési bizottság főnöke; menjünk szolgáltassunk igazságot, s tömjük meg zsebeinket!” - Mintha nem is inditvány elfogadásáról, hanem valamely már elhatározott vállalat felemlitéséről volna szó:
- A főnökhöz, a főnökhöz! ezen egyetlen kiáltást hangoztatta a tömeg, mely most elindult azon utcza felé, hol a szerencsétlen pillanatban felemlitett ház volt.

XIII. Fejezet.
A szerencsétlen közélelmezési főnök épen szegényesen étkezett, s étvágy nélkül költötte el ételét, melyhez kemény kenyeret nyelt. Nagy izgatottsággal várta a zivatar végét, de távol volt tőle a gondolat, hogy e zivatar épen az ő feje felett törjön ki oly ijesztő módon. Valamely becsületes férfiu nagy sietve futott a tömeg előtt, hogy a főnököt értesitse a közeledő veszélyről. A szolgák, kiket a zaj már a kapuhoz csalt, megrémülve tekintettek az utczán végig azon irányban, honnét a zaj mindinkább közeledve jött. Amig hirekre vadásztak, megjelent a lázangó sereg előcsapata: most sietve és fejöket vesztve értesitik urokat, s mig ez menekülésre, s a menekülés módjára gondol megjelenik egy másik szolga, ki hirül hozza, hogy menekülni már nem lehet. A szolgáknak alig marad idejök az ajtók bezárására. Keresztül fektetik a vasrudakat, ráforditják a zárokat, az ablakokhoz rohannak, hogy jól bezárják azokat, mint vihar kezdetén, midőn pillanatról-pillanatra lehet várni a jégeső leszakadását. A növekvő, s menydörgésként a levegőt rázó orditás visszhangzik a ház udvarának üregében, betölti a ház minden zugát, s ezen messze hangzó és zürzavaros zaj közepett a kapura mindig sürübben dobált kövek dübörgése hallatszik.
- Le az élelmezési főnökkel! A zsarnokkal! A nép kiéheztetőjével! Élve, vagy halva kézre fogjuk keriteni!
A szerencsétlen halálra keresett férfi sápadtan, lélekzet nélkül, kezeit összecsapkodva, s lelkét istennek ajánlgatva futkosott szobáról-szobára, s kérte szolgáit, hogy bátran viseljék magukat, s találjanak fel valamely módot megmentésére. De miként, hogyan? Felszaladt a padlásra, s ott az ereszték nyilásán remegve letekintett az utczára, s látta, hogy az utcza őrjöngő tömeggel van tele, hallotta a kiáltásokat, melyek halálát követelték. Most még inkább rettegve jött le, s a lehető legbiztosabb, s legfélreesőbb rejtekhely után látott. Itt összekuporodva hallgatózott, vajjon a gyászos zaj és forrongás alább hagy-e; midőn azonban az orditás csak vadabb és hangosabb lett, s a kaput döngető kövek koppanása szaporodott, szivét ismét fagyos rémület szállta meg, s hogy mit se halljon gyorsan bedugta füleit. Majd aztán, mint egy önkivületben fogait csikorgatta, arczát ijedtében torzképpé vonta szét, kinyujtotta karjait, összeszoritotta öklét, mintha a kaput akarná védeni. - - Egyébiránt mit mindent csinált még nem tudhatni, mivel maga volt; igy tehát ezt a történelem kénytelen kinyomozni.
Renzo ezuttal a felkelés gyúpontján állott, hova nem a tömeg által sodortatott, hanem önként ment. A vérengzést czélzó első inditvány hallatára hideg borzadályt érzett végig futni ereiben; ami a zsákmánylást illeti, nem volt tisztában, vajjon ez a jelen esetben helyes, vagy helytelen dolog-e, a gyilkosság eszméje azonban közvetlen és különös borzadályt keltett benne. A szenvedélyes kedélyü emberek bár gyászos hiszékenységgel birnak, s igy bár Renzo is hitelt adva a felbőszült tömeg állitásainak, meg volt győződve, hogy az élelmezési főnök volt az éhség főokozója, s hogy ő a szegények ellensége, mégis midőn a tömeg indulásakor véletlenül oly szavakat hallott, melyek elárulták, hogy többen mindent el akarnak követni a főnök megmentésére, Renzo is azonnal feltette magában, hogy e czélra közre fog müködni, s e szándékkal nyomult egész a kapuig, melynek betörését a nép százféle módon is megkisértette. Egyik téglával verte a kapu zárát, hogy azt szétzuzza, mások feszitő rudakkal, fogókkal és kalapácsokkal szabályosabban akartak a rombolási munkához látni; ismét mások éles kövekkel, téglákkal, szegekkel és husángokkal, sőt egyéb eszköz hiján körmeikkel roncsolták a falakat, hogy a téglák kihuzása által rést csináljanak. Akik nem segithettek ezen munkánál, kiáltozásaik által növelték a dolgozók bátorságát és dühét; de egyszersmind csak jobban akadályozták a munkások rendetlen hevétől ugyis késleltetett munkát; mert - a jó isten kegyelméből - néha megtörténik a gonosz törekvéssel is az, mi a jó czélt annyiszor megakadályozza: a leghevesebben müködő egyének lesznek t. i. a legnagyobb akadálylyá a czél elérésében.
A hatóság a történtekről kapott első tudósitás után azonnal segélyért folyamodott a Giovia-kapuról nevezett erőd parancsnokához, ki csakugyan küldött is néhány katonát. A jelentésnek rendeltetési helyére való érkezése, a parancs kibocsátása, a katonák sorakozása, elindulása s megérkezése közt azonban annyi idő mult el, hogy a főnök házát sürü néptömeg vette ostrom alá; a katonák a háztól távol, a tömeg tulsó végén foglaltak állást. A parancsnokló tiszt nem tudta elhatározni, minő eljárást kövessen. A hol a katonák álltak valóban nem volt egyéb különféle koru, nemű, s kiváncsiság által vezetett néptömegnél. Midőn e néptömeg felszólittatott a szétoszlásra, ez tompa s hosszan tartó morgással válaszolt. Lövetni a népre nem csak kegyetlen, de egyszersmind veszélyes dolog gyanánt tünt fel a tiszt előtt; a lövések ugyanis csak a nép kevesbbé veszélyes részét érnék, mig a valóban veszélyes lázangókat csak ingerelnék. S végtére sem volt ily utasitása. A tömeg külső boritékát képező népben utat törni, s azt jobbra-balra széthányni, s igy azokat támadni meg haddal, kik hadat izentek, ez legjobb lett volna; de e tervnek sikerrel való végrehajtása képezte a nehézséget. Ki állhatott ugyanis jót, hogy a katonák egyesülve és rendben nyomulhatnak előre? Mert ha ahelyett, hogy a tömeget szétoszlatják, maguk szóródnak szét a tömeg között, az általuk felizgatott nép kegyelmére lesznek bizva. A parancsnok határozatlanságát, s a katonák mozdulatlanságát a nép, helyesen vagy helytelenül, félelemre magyarázta. A katonaság közelében levő nép megelégedett azzal, hogy oly arczkifejezéssel, mintha mondaná: „fütyülünk nektek,” csak farkasszemet nézett a katonákkal; a kissé távolabb levők nem állhatták meg, hogy arczfintorgatások és gúnyos felkiáltásokkal ne provokálják őket, még távolabb pedig vagy mit sem tudtak a katonaságról, vagy nem törődtek vele. A pusztitók eközben folytatták a falak rombolását, anélkül, hogy egyébre gondoltak volna, mint hogy mielőbb végezzenek. A körülöttük álló néző sereg pedig nem szünt meg őket biztatni kiáltásaival.
Most a munkások közé lépett egy rut arczu, csodálatos alaku öreg, ki mélyen fekvő és pokoli tüzet lövelő szemeit kimeresztve, rút arczának vonásait ördögi öröm kifejezésére huzva össze, utálatosan meghámlott tarkója fölé emelt kezeiben egy kalapácsot, kötelet, s négy szöget csóvált, s hirdette, hogy a főnököt, mihelyt meggyilkolták, kapujának oszlopára fogja felfesziteni.
- Ej haj, szégyeld magadat! tört ki Renzo, kit e szavak megrémitettek, s észrevette, hogy felkiáltását többen helyeslik. - Szégyen, gyalázat! Hát a hóhért akarjuk megfosztani mesterségétől? Meggyilkolni egy keresztényt! Hogy várhatjátok istentől mindennapi kenyereteket, ha véghez viszszük ezen kegyetlenséget! Villámait küldi le ránk, nem pedig kenyeret.
- Ó, kutya, ó, hazaáruló! kiáltott demoni arczczal, s Renzo felé fordulva valamelyik azok közül, kik a nagy hang zavarban Renzo ájtatos szavait meghallották. - No, megállj! Bizonyára a főnök szolgája, ki parasztnak öltözött át. Áruló: el kell vele bánni! el kell vele bánni! - Egyszerre száz hang kiált fel: Mi az? Hol van? Ki az? A főnök szolgája. Kém. A főnök parasztnak öltözött, s elmenekül. Hol van? Hol van? Fogjátok meg!
Renzo elnémul, meglapul, s szeretne eltünni; néhány szomszéda közre veszi, s többen hangos s különböző kiáltásokkal akarják elnémitani a halált orditó hangokat. Ennél azonban többet használt Renzonak ama másik kiáltás: „Utat, utat!,” mely egész közelről hallatszott. - „Utat! Itt a segitség! Utat! Hahó!”
Mi volt az? Egy hosszu létra, melyet néhány ember azért hozott, hogy a ház falához támaszsza, s az ablakon át mászhassék be. Szerencsére azonban, bár igen könnyü szerrel végre lehetett volna hajtani a müveletet, a jelen körülmények közt az nem volt könnyü dolog. A létrát vivő embereket, elől-hátul, jobbról-balról tolta, lökdöste, összezavarta a tolongó népáradat, ugy hogy azok csak ingadozva haladhattak előre; egyik, ki fejét a létra fokai közé dugta, s a létra két rudját vállain emelte, a sulyos járom alatt nyögött; a másikat egy lökés távolitotta el a létrától, mely, midőn vivői elejtették, esés közben egyiknek vállát, másiknak karját, harmadiknak oldalbordáját ütötte meg, s el lehet képzelni, mily szitkozódásokban törtek ki az illető megkopogtatott testrészek tulajdonosai. Most mások kapják fel az elejtett terhet, alája hajolnak, vállaikra veszik, s kiáltoznak: rajta, rajta, menjünk!
A végzetes támadó-eszköz ide s tova löketve, s kigyózó vonalt leirva halad előre. Épen kellő időben érkezett arra, hogy Renzo ellenségeit ettől elvonja, s zavarba hozza. Renzo felhasználta a zavargás közepett támadt zavart, s eleintén meglapulva bujt, majd tőle kitelhetőleg könyökeit használva távozott azon helyről, hol vihar készült kitörni ellene, s iparkodott minél előbb kiszabadulni a lázangó tömeg közül, s valóban felkeresni, vagy megvárni Bonaventura atyát.
Most azonban ismét rendkivül élénk mozgalom támad, mely a tömeg egyik végéről kiindulva minden irányban elterjed, egy szó hangzik szájról-szájra: Ferrer! Ferrer! Itt csodálkoznak, ott örülnek, amott haragra lobbannak, itt rokonszenv, ott ellenszenv támad ezen név hallatára. Egyik terjeszti, másik el akarja nyomni a hirt, az megerősiti, ez tagadja, egyik áldja, másik átkozza.
- Ferrer van itt! - Nem igaz! Nem igaz! - Igen, igen; éljen Ferrer! ki olcsón szerzett kenyeret a népnek. - Nem! nem! - Itt van, kocsiján jött. - Mi haszna? Senkire sincs szükségünk. - Ferrer! Éljen Ferrer, a szegény nép barátja! Azért jött, hogy fogságba vigye az élelmezési főnöket. - Nem kell, nem kell! Mi magunk akarunk igazságot szolgáltatni. Vissza, vissza! Igen; igen: Ferrer! Ide Ferrerrel! Tömlöczbe az élelmezési főnökkel!
S mindenki lábujj-hegyre állt, s azon irányba nézett, honnét a váratlan vendég érkeztét jelentették. S ekként valamennyien felágaskodván semmivel sem láttak sem többet sem kevesebbet, mintha valamennyien talpukon maradnak vala; de azért mégis valamennyien felcsimpeszkedtek.
S valójában, a tömeg azon része felől, mely a katonákkal volt átellenben, megérkezett fogatán Antonio Ferrer, nagy kanczellár, ki alkalmasint lelkére vette, hogy téves rendeleteivel és makacs eljárásával ő volt oka a népfelkelésnek, vagy legalább alkalmat szolgáltatott arra, s most azért jött, hogy a forrongást lecsillapitsa, vagy legalább a lehető borzalmas és helyre hozhatlan következményeket megakadályozza: jött, hogy roszul szerzett népszerüségét jóra forditsa.
A népfelkelések alkalmával mindig vannak olyanok, kik részint szenvedélyes elragadtatásokban, részint fanatikus meggyőződésükben, gonosz czéljok, vagy átkos izlésük miatt mindig végletekre akarják hajtani a dolgot. Azért most a béke barátai fellélekzettek, s ezerféle módon iparkodtak a kanczellár tervét előmozditani. Akik Ferrer közelében voltak ismételten tetszésnyilatkozatokra ragadták környezetüket, visszavonulásra biztatták a tömeget, hogy Ferrer kocsija számára utat nyissanak. A többiek tapsoltak, ismételték és terjesztették ezek szavait, perlekedtek a megátalkodott dühöngőkkel, s ellenük forditották az ingatag jellemü tömeg uj haragját. - „Ki nem akarja éltetni Ferrert? Te nem akarod ejhaj! - hogy a kenyér olcsó legyen? Semmirekellő, ki nem akar keresztény módon igazságot szolgáltatni. S épen azok, kik legjobban dühöngenek, akarják, hogy az élelmezési főnök megszökjék. Börtönbe a főnökkel! Éljen Ferrer! Helyet Ferrernek!” - Mivel pedig mindinkább növekedett azok száma, kik ekként kiáltoztak, az ellenpárt hetvenkedése ugyanazon arányban fogyott, ugy annyira, hogy a Ferrer-pártiak már rá mertek rohanni a rombolókra, sőt elkergették ezeket a kaputól, s kicsavarták kezükből a romboló eszközöket. Ezek még dühöngtek, fenyegetőztek, s vissza akarták foglalni helyüket, a vérengzés ügye azonban már elveszett: a tuluralgó kiáltások ezek voltak: Börtön! Igazságszolgáltatás! Ferrer! Rövid küzdelem után a dühöngők visszavonultak, s a békésebbek ejtették hatalmukba a kaput, melyet uj megtámadások ellen védeni, s Ferrer bevonulásának számára alkalmassá akartak tenni. Néhányan bekiáltoztak a házba (nyilásokban már nem volt hiány) tudatták hogy segély érkezett, s hogy a főnök készüljön, mert azonnal fogságba megy - nos, hallottátok? - fogságba megy!
- Azon Ferrer jött segitségre, ki a kiáltványokat késziti? kérdé Renzónk egyik szomszédját, mivel visszaemlékezett a „vidit Ferrer”-re, mit a doktor fülébe harsogtatott, midőn valamelyik kiáltvány aláirását tartotta szeme elé.
- Igen, a nagy kanczellár, volt a válasz.
- Derék ember, nemde?
- Ha derék ember-e! Ő szállitotta le a kenyér árát; a többiek pedig nem akarták, s most börtönbe viszi az élelmezési főnököt, ki nem járt igaz uton.
Mondanunk sem kell, hogy Renzo azonnal Ferrer pártjára tért. Mindjárt egyenesen hozzá akart menni, ez azonban nem volt könnyü dolog; de hegylakó létére bizonyos könyök- és térdlökések segitségével mégis sikerült utat törnie az első sorig, Ferrer kocsijának közvetlen közelébe. A kocsi már jó bele mélyedt a tömegbe, de e pillanatban kénytelen volt megállni bizonyos akadályok miatt, melyek az ily utazások alkalmával nem tartoznak a ritkaságok közé.
Az öreg Ferrer a kocsi majd egyik, majd másik ablakában mutatta meg arczát, melyet, mintegy IV. Fülöppel való találkozására tartogatva, komoly redőkbe szedett, e csinált komolyságát azonban kénytelen volt ez alkalommal is fecsérelni. Beszélt is, de a nagy zsibajban elfuladt hangja, s már csak az éljenzések is majd teljesen érthetlenné tették szavait. Az érdemes kanczellár tehát taglejtésekkel segitett magán. Kezét ajkaihoz illesztette, mintegy csókokat szakitva onnét, melyeket aztán jobbra-balra széthintett, mintegy megköszönendő a közönség jó indulatát. Majd kidugva kezét a kocsi ablakán kis helyért könyörgött, majd udvariasan intve kezével kis csendért esedezett. Midőn a zsibongás kissé alább hagyott a kocsi mellett állók megértették és ismételték szavait: „kenyér, bőség - igazságot szolgáltatok - kegyeskedjenek kis helyet adni.” De ismét tul kiáltották, s a sok zürzavaros kiáltás, a számtalan arcz látása, s a tömegnek rátapadó tekintete miatt mintegy elbágyadva pillanatra visszahuzódott a kocsi zugába, felfutta arczát, nagyot sohajtott, s magában mondá: Por mi vida, qué de gente!
- Éljen Ferrer! Ne féljen! Ön becsületes férfi. Kenyeret, kenyeret!
- Igen, kenyeret, kenyeret, válaszolt Ferrer. Bőség lesz; megigérem, s ezt mondva kezét mellére tette.
- Kis helyet! tette hozzá azonnal, azért jöttem, hogy börtönbe vigyem, hogy érdeme szerint megbüntessem - s halk hangon hozzá tette: si es culpable (ha bünös). Majd aztán a kocsis felé hajolva mondá: Adelante, Pedro, si puedes. (Előre Péter, ha lehet).
A kocsis szenvelgett kegyességgel szintén rá mosolygott a tömegre, mintha ő is valamely magas rangu egyéniség lenne, s leirhatlan udvariassággal lógászta jobbra-balra ostorát, hogy a közelállókat kissé félrevonulásra birja.
- Kegyeskedjenek, uraim - mondá ő is - egy piczi kis helyet adni, csak akkorát, hogy épen áthajthassak.
Eközben Ferrer tevékenyebb jó akarói közremüködtek, hogy megkapja az oly udvariassággal kért kis helyet. Néhányan a lovak előtt jó szóval, szoritással, s kedves felszólitásokkal: „Erre! arra! kis helyet, uraim!” visszavonulásra birták, mások a kocsi két oldalán tolták félre a népet, ugy hogy a kocsi sem lábakat nem taposott össze, sem senkit meg nem sértett.
Renzo szintén elhatározta, hogy Ferrert segiteni fogja, s nem hagyja el, mig a kanczellár czélját nem éri. Az elhatározást tett követte; azokhoz csatlakozott, kik helyet akartak csinálni, s bizonyára nem tartozott a kevesbbé buzgók közé. A szabad teret kiküzdték, Renzo nem egyszer szólt igy a kocsishoz: nyomulj előre, majd aztán visszavonult, hogy előbbre menjen helyet csinálni.
- Adelante, presto, con juicio (Előre gyorsan, de vigyázva) mondá Ferrer is, s a kocsi csakugyan elindult. Ferrer az üdvözlések között, melyekkel elárasztotta a népet, néhány különös hála-köszöntést tett, egyetértő mosolyt váltott azokkal, kik, mint látta, érdekében fáradoznak. Ezen mosolyok közül nem egy illette Renzot, ki azokat valóban meg is érdemelte, mivel azon nap jobban szolgálta Ferrert, mint bármelyik titkára. A fiatal hegylakó, kit elbájolt a kanczellár kegye, azt hitte, hogy már barátságot kötött Ferrerrel.
A kocsi, miután elindult, majd lassan, majd gyorsabban folytatta utját, sőt koronként ismét feltartóztatta a tömeg. Ferrernek utközben néhány érthető szó, sőt mondat jutott füléhez a hangzavarban, mint midőn a tüzijáték szakadatlan pattogása közepett valamely töltény felrobbanva nagyobb durranást hallat a többinél. Ő majd ezen kiáltásokra iparkodott kielégitő feleletet adni, majd találomra hallatott néhány szót, melyről tudta, hogy a tömeg jól fogadja, szóval egyik vagy másik szükségesség által kényszerítve az egész úton mindig beszélt.
- Igen, uraim, lesz kenyér, bőség. Én viszem fogságba; bünhődni fog - - si es culpable (ha bünös). Igen, igen meg fogom parancsolni, lesz olcsó kenyér. Asi es - - ugy van, akarom mondani; ő felsége nem akarhatja, hogy leghűbb alattvalói éhséget szenvedjenek. - Ox! ox! quardaos! (Hahó, vigyázz!) ne kövessenek el roszat, uraim! Pedro, adelante con juicio. Bőség, bőség. Kis helyet az isten irgalmáért. Kenyeret, kenyeret. Börtönbe, börtönbe. - Mi kell? kérdé aztán valakitől, ki a kocsi ablakán fél testével betolakodott Ferrerhez, hogy tanácsát, kérését, vagy tetszését ordítsa a kanczellár fülébe. Az illető azonban még a „mi kell” végét sem hallotta már is valaki, hogy a kocsi által való legázoltató veszélyétől megmentse, visszarántotta. Ily felkiáltások és válaszok, szakadatlan éljenzés, s kevés, azonnal elnyomott roszaló nyilatkozatok közt érkezett meg végre - derék segitőinek sok fáradozása után - az elnök házához.
Ferrer fellélekzett, midőn látta, hogy a kapu és kocsija közti tér szabad, s hogy a kapu még be van zárva. Be volt zárva itt azt teszi, hogy a kaput még nem szakitották fel; a kaput vassarkaiból már majd nem egészen kiemelték, két szárnyát összetépték, szaggatták, azok deszkáit egymástól szétfeszítették, s az ekként támadt hosszu nyiláson egy elcsavart, ellapitott, s majd teljesen széttépett lánczot lehetett látni, mely a kaput még ugy a hogy egészben tartotta. Ferrer egyik hive ezen nyilásra illeszté száját, s bekiáltott, hogy nyissák ki a kaput. Egy másik sebtében felnyitotta a kocsi ajtaját; az öreg Ferrer kidugta fejét, felkelt, megragadta a derék férfiu karját, kihajolt; s lábát a kocsi lépcsőjére tette.
A tömeg mindkét oldalon lábujj hegyére állt, hogy lásson: ezer arcz, ezer szakáll mozgott a levegőben, az átalános kiváncsiság és figyelem pillanatnyi csendet idézett elő. Ferrer a kocsi lépcsőjén pillanatra veszteg maradt, tekintetével átfutotta, s egy fejbólintással üdvözölte a tömeget, majd bal kezét mellére téve kiáltott: „Lesz kenyér és igazság!” Erre nyilt, bátor mozdulattal, hivatalos öltönyében, s a tömeg egetverő éljenzései közepett a földre lépett le.
A házban levők ekközben kinyitották a kaput, illetőleg bevégezték a kinyitást, mi abból állott, hogy a lánczot, megviselt gyürüivel együtt eltávolitották, s a kapudeszkái közt támadt nyilást kiszélesitették, ugy hogy a várva várt vendég beléphetett.
- Gyorsan, gyorsan, mondá ez, nyissátok fel jól, hogy beléphessek, s ti derék férfiak tartóztassátok fel a népet; ne engedjétek utánam jönni - - az ég szerelméért! Csak egy pillanatig tartsátok fen a szabad teret - - Ej, ej, uraim, csak egy pillanatig, mondá aztán a kapun belől levőknek is, vigyázzanak a kapu szárnyaira, s engedjenek belépnem; jaj, oldalbordáim! figyelmökbe ajánlom oldalbordáimat. No, most csukjátok be - ne még! Jaj, a tógám, tógám! - A tóga valóban a kapu szárnyai közé csukodik, ha Ferrer gyors kapással be nem rántja maga után annak uszályát, mely most mint üldözés elől lyukába futó kigyó farka eltünt.
Miután a kapu szárnyait becsapták belőlről kitelhető jól el is torlaszolták. Azok, kik a kapun kivül Ferrer testőrei gyanánt szerepeltek, ugyancsak nem kimélték vállaikat, karjaikat és torkukat, hogy a kapu előtti teret szabadon tartsák, szivökben pedig kérték a mindenhatót, hogy Ferrer gyorsan végezhessen.
- Gyorsan, gyorsan, mondá Ferrer is a csarnokban a szolgáknak, kik körülötte lelkendezve kiáltoztak: Áldott legyen! Ó, eccellenza! Ó, ó, eccellenza! Ohohó, eccellenza!
- Gyorsan, gyorsan, folytatá Ferrer, hol van az az áldott ember?
A főnök ekközben lejött a lépcsőn, illetőleg félig-meddig a szolgák vonszolták le gazdájukat, kinek arcza oly halavány volt, mint a kifehérített vászon.
- Venga usted conmigo (Jőjjön velem uram) s legyen bátor. Kivül vár kocsim. Gyorsan, gyorsan! Erre karon ragadta a főnököt, s a kapu felé vonszolta, útközben folyvást bátoritván őt; magában azonban igy szólt Ferrer: - agui está el búsilis; Dios nos valga! (Most következik a hadd el hadd; isten segits!)
A kapu kinyilik; Ferrer legelőször lép ki, utána a másik meglapulva, bele fogózva a mentő tógába, mint kis gyermek anyja szoknyájába. Azok, a kik a tért kiürítették, feltartott kezeik és fövegeikkel mintegy hálóba, vagy homályba burkolták a főnököt, ki először lépett a kocsiba, s annak egyik zugában megkuporodott.
Utána Ferrer ült be, s a kocsi ajtaja becsapódott. A tömeg ide s tova tekintget, gyanitja, s kitalálja mi történt: egyik rész dörgő tetszés nyilvánitásokban, a másik dühöngő felkiáltásokban tör ki.
Ferrer alig ült kocsijába, már is a főnökhöz hajolt, s figyelmeztette, hogy a kocsi hátulsó zugában jól meglapuljon, s az ég szerelmére ne igen mutogassa magát; a figyelmeztetés azonban felesleges volt. Ferrernek ellenben ki kellett tekintgetnie, hogy foglalkoztassa és magára vonja a tömeg figyelmét, s menet ugy mint jövet az egész úton a legváltozékonyabb közönségnek a legfolytonosabb, s egyszersmind a legszaggatottabb értelmü beszédet tartotta a világ valamennyi szónoklata közt. Közbe-közbe egy-egy spanyol szót is belevegyitett, melyet összekuporodott utitársának fülébe mormolt. - Igen uraim, lesz kenyér és igazság - a várba - börtönbe - őrizetem alatt - köszönöm, köszönöm, nagyon köszönöm - nem, nem, nem fog, nem fog megmenekülni. - Por ablandarlos (Csak azért mondom, hogy megnyugtassam őket) - nagyon igaz - kérdőre fogják vonni - meglátják - én is javukat akarom az uraknak - szigoru büntetés. - Esto lo digo por su bien. (Ezt az ön javára mondom.) Igazságos ár - becsületes ár - büntetés a nép kiéheztetőire - kegyeskedjenek félre vonulni - - igen, igen, én becsületes ember vagyok - a nép barátja - meg lesz büntetve - valóban - zsivány, gonosztevő - Perdoned usted. (Bocsásson meg uram.) Pórul jár, megkapja büntetését - si es culpable. (Ha bünös.) Igen, igen becsületre tanitjuk a kenyérsütőket - éljen a király, éljenek a jó milanóiak, leghűbb alattvalói! Most már jobbacskán van dolgunk. Animo, estamos ya quasi fuera. (Bátorság, most már annyi, mintha kivül volnánk.)
Valóban, a tömeg legnagyobb részén áthatoltak, s közel voltak a teljesen szabad térhez. Itt Ferrer, midőn kifáradt tüdejét nyugosztalni kezdte, megpillantotta a pizai segélyt, spanyol katonákat, kik végre sem vesztegeltek egészen haszontalanul, mivel néhány polgár által támogattatva és vezettetve közreműködtek a tömeg egy részének eltávolitására, s a tömegből való kijárást szabadon tartották. Midőn a kocsi megérkezett homlokzatot csináltak, s fegyverökkel tisztelegtek a nagy kanczellár előtt, ki itt is jobbra-balra köszönt; a tiszt üdvözletét teendő közelebb lépett s Ferrer, szavait jobb kezének intésével kisérve, igy szólt hozzá: Beso à usted las manos (Csókolom kezöket), mely szavakat a tiszt valódi értelmökben vette, s azok csakugyan ezt jelentették: Ugyan gyönyörü segélyt nyujtottak! - A tiszt válaszul köszönt és vállat vont. Most valóban lehetett volna mondani: cedant arma togae; Ferrer azonban nem volt idéző kedvében, s e szavak egyébiránt falra borsó leendettek, mivel a tiszt nem tudott latinul. Pedro ekközben a vár felé hajtott.
- Levantese, levantese; estamos ya fuera (Keljen fel, keljen fel, már kivül vagyunk) mondá Ferrer az élelmezési főnöknek, ki a kiáltozás megszünte, s a kocsi gyors robogása miatt meggyőződvén Ferrer állitásának igazságáról, felpillantott, előbujt, felegyenesedett, s kissé összeszedve magát elkezdett hálálkodni megszabaditójának. Ez miután sajnálkozását fejezte ki a főnök veszedelme felett és örült ennek menekülésén tenyerével kopasz fejét végig simitva felkiáltott: Ó, mit szól ehhez majd ő exczellencziája, ki már is boszus, hogy az átkozott Casale nem adja meg magát. Mit fog mondani a grófi herczeg, ki már azért is ránczba szedi homlokát, ha a falevél szokottnál jobban mozog? Qué dirá el rey nuestro senor (Mit mond urunk királyunk?) kinek füleihez is eljut kétségkivül e lázangás zaja. S aztán vajjon vége lesz-e? Dios lo sabe (Isten tudja).
- Ó, én részemről többé mibe sem avatkozom - mondá az élelmezési főnök - lemondok, s hivatalomat exczellencziád kezeibe teszem le, elbujdosom valamely barlangba, a hegyekre, remetévé leszek, messze, messze e vérszopó néptől.
- Usted (uraságod) azt teszi, mi helyesebb lesz por el servicio de su majestad (ő felség szolgálatára nézve).
Ő felsége nem akarhatja halálomat - veté ellen a főnök - valamely barlangba, barlangba, távol Milanótól!
Vajjon végbe vitt-e szándokát, nem mondja meg szerzőnk, ki miután elkisérte a szegény főnököt a várba, nem emlékszik meg többé viselt dolgairól.

XIV. Fejezet.
A tömeg ezután kezdett oszladozni, s jobbra balra, egyik vagy másik utczán szétfolyni. Egyik haza ment, hogy ügyei után lásson, másik távozott, hogy a több óráig tartó tolongás után szabad levegőt élvezzen, ismét másik barátjait ment felkeresni, hogy a nap nagy eseményeiről fecsegjen.
Ekközben a nap lement, s a tömeg legnagyobb része, kifáradva a nappal végbe ment zavargásokba, s beleunva a fecsegésekbe haza felé indult. Renzónk, ki a kocsit előre haladásában segitette, amig annak segitségre szüksége volt, mintegy diadallal utána ment a katonák sorai közt is, felettébb örvendett, midőn látta, hogy a nagy kanczellár fogata veszélyen kivül van, s feltartóztatás nélkül halad. Most egy ideig még a tömeg folyásának irányát követte, majd az első utczába fordult, hogy szabad lélekzetet vehessen. Alig tett néhány lépést a szabad téren, a számtalan esemény benyomás uj és zürzavaros képeinek kedélyében való összetorlódása közepett éhségének lecsillapitása és nyugalom iránti élénk vágy szállta meg, azért az utcza mindkét felének házsoraira feltekintgetett, ha nem pillant-e meg valahol korcsma-czégért, mert a kapuczinusokhoz menni már nagyon későn volt. Amint igy előre tolt fejjel vizsgálódva haladt egy csoporthoz ért, mely találgatásokról, s a holnapi tervekről beszélt. Miután egy perczig hallgatta a beszélgetéseket, ő is el akarta mondani véleményét, azt hivén, hogy minden illetlenség nélkül nyilatkozhatik ő is, ki annyit tett. „Uraim - kezdé egyházi szónoklati hangsulylyal - elmondjam én is szerény véleményemet? Szerény véleményem ez: nem csak a kenyér dolgában történnek gazságok, s miután ma azt tapasztaltuk, hogy szóból értve el lehet nyerni ami méltányos, nem szabad megállapodni mindaddig, mig a többi gonoszság is meg nem szünik, s mig a világ folyása emberségesebb nem lesz. Vajjon nem igaz-e uraim, hogy egy csomó zsarnokunk van, kik felforgatják az isten tiz parancsolatát, s rárontanak a békés népre, mely nem is gondol rájuk, s azt minden módon gyötrik, s aztán mégis mindig igazuk van? Sőt ha a szokottnál nagyobb gazságot követnek el, még emeltebb fővel járnak. Milanóban is kell léteznie e fajnak.”
- Felettébb sok van! mond egy hang.
- A mondó vagyok - folytatá Renzo - hogy már nálunk is sok eféléről szól a krónika. Aztán a dolog természetes. Tegyük fel p. u. hogy azok közül, kikről szólok, valamelyik egy darabig a vidéken, egy darabig Milanóban tartózkodik: ha ördög ott, itt sem buvik angyal bőrébe - ugy hiszem. S mégis mondják meg, uraim, ha látták-e már valaha, hogy ezek közül valamelyik a börtön rostélyzatán pislogott ki? S ami még roszabb (ezt én bizonyságolhatom) hogy vannak kiáltványok, melyeket az ő megbüntetésökre nyomtattak ki, s ezek jól szerkesztett, ugyancsak derekas kiáltványok, hogy náluk különbeket nem találhatnánk; világosan, sorjában elszámitják a gazságokat, s mindegyikre becsületes büntetést szabnak ki. S bárki legyen - mondják - szegény vagy gazdag, mit tudom én. S aztán menjetek a doktorokhoz, irástudók és farizeusokhoz, hogy szerezzenek számotokra igazságot ugy, mint a kiáltványokban meg van irva! Világos ugyan, hogy a király és a kormányzók meg akarják büntetni a gonoszokat, de hasztalan a jó szándék, mert egész szövetséget képeznek. E szövetséget tehát meg kell törni. Holnap reggel Ferrerhez kell mennünk: ő becsületes tettre kész férfiu; ma mindenki láthatta, mennyire örvendett, hogy a szegény nép közt lehet, s mennyire iparkodott meghallgatni a nép panaszát, s mily kegyesen válaszolt. Menjünk Ferrerhez, s adjuk elő neki a dolgok állását, s én részemről ugyancsak gyönyörüséges dolgokat beszélhetek el neki. Láttam, szemeimmel láttam, egy nyakig felfegyverzett kiáltványt, melyet az ország három leghatalmasabb embere készitett, mindegyiknek neve szépen ki volt nyomtatva a kiáltvány alatt, s egyik név Ferreré volt: szemeimmel láttam. E kiáltvány a legszebb igazságot igérte nekem, s mégis, midőn egy törvénytudóhoz fordultam, hogy szolgáltassa ki számomra azon igazságot, ama három ur, s köztük Ferrer szándéka szerint, s ez a törvénytudó ur, ki maga mutatta meg nekem ama lehető legszebb kiáltványt, - ó, ó! - azt hitte, hogy bolondságokat mondok neki. Meg vagyok győződve, hogyha a kedves öreg úr e szép históriákról értesülni fog, - mert végre sem tudhat mindent, különösen, hogy mi történik vidéken, - aligha ohajtja fentartani a világ jelenlegi folyását, s valamely jó orvosszerről fog gondoskodni. S ha a hatalmaskodók nem akarnak előtte fejet hajtani, itt vagyunk mi, hogy miként ma támogassuk őt. Nem ugy értem, hogy Ferrer maga menjen kocsiján összefogdozni valamennyi gazembert, hatalmaskodót és zsarnokot - e czélra Noe bárkája volna szükséges - hanem, hogy parancsot adjon mindenkinek, a kit illet, s nemcsak Milanoban, hanem a vidéken is, hogy a kiáltványok rendeleteit megtartsák, pert akaszszanak azok nyakába, kik gazságot követnek el, s a hol a kiáltvány börtönről szól, börtönt, a hol gáláról, gálabüntetést szabjanak ki. Továbbá, hogy parancsolja meg a podestáknak, miszerint a büntetéseket valóban végrehajtsák, különben kiméri nekik a házhelyet, s alkalmasabb egyénekkel helyettesíti őket; s aztán, mint mondám, mi is keze ügyében leszünk neki. Végre parancsolja meg a törvénytudóknak, hogy hallgassák meg a szegény ember panaszát, s ügyét védjék a biróság előtt. Jól beszélek, uraim?
Renzo annyira szivéből beszélt, hogy a csoport legnagyobb része szónoklatának már kezdetén minden egyéb beszélgetést megszakított, Renzo körül gyülekezett, s nem sokára valamennyien az ifju hallgatói lettek. Renzo beszédére zürzavaros tetszésnyilatkozatok, „Helyes!” „Bizonyára igaza van!” „Nagyon is igaz!” kiáltások válaszoltak. De a kritikusok sem hiányoztak. - „Ej, mond egyik, csak adjatok igazat a hegylakóknak: valamennyi ügyvédnek született” - s távozott. - „Most már - vélekedék a másik - minden jött-ment tacskó kolompos akar lenni, s pecsenye-éhes dühében nem enged bennünket olcsó kenyérhez sem jutni, pedig e miatt jöttünk el hazulról.” Renzo azonban csak a dicséreteket hallotta; jobbról balról kezet szoritottak vele. - A viszontlátásra holnap. - Hol? - A székesegyház előtti téren. - Jól van. - Jól van. - Valami történik. - Valami történik.
- Ki lesz oly szives az urak közül, hogy vendéglőt mutat, hol kissé falatozhat és mint a féle szegény legény alhatik az ember? kérdé Renzo.
- Szolgálatodra állok, derék ifju - mond Renzo egyik hallgatója, ki eddig még nem szólt hozzá. Ép kedved szerinti vendéglőbe vezetlek, s ajánlani foglak a gazdának, ki barátom és derék férfiu.
- A szomszédságban van?
- Nincs messze.
A csoport szétoszlott; Renzo miután összeszorongatott egy csomó ismeretlen kezet, az ismeretlennel elindult, kinek megköszönte szivességét.
- Nem mintha ügyeidet kutatnám, de kissé fáradtnak látszol: minő tájról jösz? kérdé az ismeretlen.
- Szinte, szinte Leccoból jövök, válaszolt Renzo.
- Leccoból - tehát e tartományból. Szegény fiu, amint beszédedből megértettem, gyalázatos dolgokat követtek el ellened.
- Ej, kedves uram, kissé vigyázva kellett beszélnem, nehogy ügy-bajomot mindenkinek orrára kössem; de - elég, pár nap mulva mindenki megtudja, s akkor - De ime egy korcsmaczégér, s hitemre nincs kedvem tovább botorkálni.
- Nem, nem; jöjj ahova mondtam, már nincs messze; itt nem lenne jó helyed.
- Sőt igen; nem vagyok valamely kényes urfi, hogy pelyhes vánkoson kelljen aludnom; ha egy falatot nyelhetek, és szalmazsákot kapok alám, semmi egyébre sincs szükségem. Rám nézve csak az fontos, hogy mindkettőhöz lehető gyorsan hozzá jussak. Isten segitségével! - S erre belépett a szük kapun, mely felett czégér gyanánt a telt hold volt kifüggesztve.
- Jó, tehát ide vezetlek, mivel ugy akarod, mond az ismeretlen, s Renzo után ő is belépett.
- Felesleges tovább fáradnod, szólt Renzo. De mégis - tette hozzá - ha bejösz velem egyet koczintani, örömöt szerzesz nekem.
- Elfogadom szivességedet, válaszolt az, s mint ismerős Renzo előtt ment át a kis udvaron, a konyhába nyiló ajtóhoz lépett, megnyomta kilincset, benyitott, s társával együtt belépett.
Bent zajos nép volt. Egy pinczér hanyathomlok rohanva törte magát a vendégek szolgálatában. A korcsmáros kis padon a kemencze előtt ült, s látszólag azzal foglalkozott, hogy a hamuba különféle alakokat rajzolt, melyeket ismét eltörölt, valójában azonban szemfüleskedett, hogy mi történik körülötte. A kilincs nyikorgásának hallatára felkelt, s belépők elé sietett. Renzo vezetőjét megpillantva igy szólt magában: vigyen el az ördög, hogy mindig utamba jösz, midőn legkevesbbé kivánom! Midőn aztán Renzót pillantotta meg, igy folytatta magánbeszédét: nem ismerlek, de mivel ily vadászszal jársz, vagy kutya, vagy nyul leszesz; ha két szót mondasz, már megismerlek. - Ezen észrevételek azonban nem tükröződtek vissza a korcsmáros arczán, mely mozdulatlan volt, mint szoboré. - Mit parancsolnak az urak? kérdé hangosan.
- Mindenek előtt egy jókora üveg igazmondó bort - szólt Renzo - s aztán valami harapni valót. Erre az asztal végénél a padra vetette magát, s hangos ah! kiáltást hallatott, mintha ezt mondaná: mily jó ez a kis padocska, miután oly hosszu ideig álltunk, s ügyeink után jártunk. De csakhamar eszébe jutott azon pad és asztal, melynél utoljára Luciával és Agnessel ült, s nagyot sóhajtott. Pillanat mulva azonban megrázta fejét, mintha szomoru gondolataitól akarna megszabadulni, s megpillantotta a vendéglőst, ki bort hozott. Renzo társa az ifjuval szemben ült le. Renzo azonnal töltött neki, s mondá: nedvesitsük meg kissé ajkainkat. Aztán másik poharat töltött meg, s tartalmát egy hajtásra kiüritette.
- Minő falni valója van? kérdé a korcsmárostól.
- Van pörköltem: tetszik?
- Igen; helyes. Hozzon pörköltet.
- Azonnal szolgálok, mondá a korcsmáros; majd a pinczérhez fordulva szólt: Szolgálj fel ezen idegen urnak, s a sütőkemencze felé indult. - De - - kezdé ujra Renzo felé fordulva - ma nincs kenyerem.
- Kenyérről az ég gondolkodott - szólt Renzo hangosan, miközben nevetett, s kivette harmadik és utolsó czipóját, melyet a sz. Dionysius szobra alatt talált.
- Ime az isteni gondviselés által nekem juttatott kenyér! folytatá emelt hangon, s a kenyeret a levegőben csóválva.
E kiáltásra sokan Renzo felé fordultak, s látva a zsákmányt felkiáltottak: Éljen az olcsó kenyér!
- Olcsó kenyér? - mond Renzo - gratis et amore.
- Annál jobb.
- De - tette hozzá Renzo - nem akarom, hogy önök, uraim, roszat gondoljanak felőlem. Nem ugy jutottam hozzá, mint mondani szokták, hogy elcsentem; a földön találtam, s ha gazdáját megtalálhatnám, kifizetném árát.
- Helyes, helyes! kiáltoztak azok még inkább nevetve; de egyik sem gondolt arra, hogy Renzo igazat is mondhatott.
- Készitsenek jó ágyat e derék ifjunak, mondá Renzo vezetője, mert itt akar aludni.
- Itt akar aludni? kérdé a korcsmáros közelebb lépve az asztalhoz.
- Bizonyára, válaszolt Renzo, csak jó ágy legyen; megelégszem ha csak tiszta lepedőm lesz, mert szegény ördög vagyok, de a tisztaságra ügyelek.
- Ó, ami ezt illeti! válaszola a korcsmáros, s a konyha egyik zugában levő szekrényhez ment, s tintatartóval, darab tiszta papirral és tollal tért vissza.
- Mit akar ezekkel? kiáltott fel Renzo egy darabot nyelve le a pörkölt húsból, melyet a pinczér épen eléje tett, majd csodálkozását kifejező mosolylyal hozzá tette: Hát ez a tiszta lepedő?
A korcsmáros szó nélkül helyezte az asztalra az emlitett tárgyakat; majd bal karjával és jobb karjának könyökével az asztalra támaszkodva, a tollat kezében tartva, s Renzora tekintve mondá: Legyen szives megmondani vezeték-, keresztnevét és honnét való.
- Mit? szólt Renzo - mi közük e kérdéseknek az ágyhoz?
- Kötelességemet teljesitem, válaszolt a korcsmáros az ifju vezetőjére tekintve. Kötelesek vagyunk mindazokról jelentést tenni, kik megszállnak nálunk; fel kell jegyeznünk: vezeték- és keresztnevöket, minő nemzetiségüek, miféle ügyben járnak, van-e fegyverök, hány nap maradnak Milanóban - - Mind ezek a kiáltvány szavai.
Renzo mielőtt felel vala ismét egy pohár bort, most már a harmadikat hajtotta fel, s attól tartunk, hogy innéttul már nem jegyezhetjük fel a poharak számát.
- Ó, ó, szólt aztán. Tehát kiáltványa van. E pillanatban azt képzelem magamról, hogy törvénytudó vagyok, s azonnal tudom mit kelljen tartani a kiáltványok felől.
- Komolyan beszélek, folytatá a korcsmáros, ki mindig Renzo társát szemlélte, s ismét a szekrényhez lépve nagy papirdarabot vett elő, s mely az illető kiáltvány volt, s Renzo előtt az asztalon kiteritette azt.
- Ej, haj! kiáltott fel Renzo, egyik kezével bort öntve poharába, melyet azonnal kiivott, másik kezével pedig a kiáltványra mutatva: ime a misemondó könyv legszebb levele. Felettébb örülök. Ismerem e jelvényt: tudom mit jelent az az istentagadó pofa, melynek nyakán kötél fityeg. (A kiáltványok élére azon időben a kormányzó czimerét szokták nyomni, s don Gonzalo Fernandez de Cordova czimerében egy kötélen függő mór volt.) Az a pofa azt jelenti: parancsol, ki teheti, engedelmeskedik a ki akar. Ha ez a pofa gályára küldené don - - elég, hogy kit én tudom; ha valamelyik kiáltvány lehetővé teszi, hogy egy becsületes ifju nőül vehet egy becsületes leányt, ki őt férjeül óhajtja, akkor szemébe mondom ennek a pofának nevemet, sőt meg is csókolom. Igen helyes okaim vannak, hogy nevemet el ne áruljam. Ó, dicső! S ha egy gazember, ki egy csomó más gazembernek parancsol, mert ha egyedül volna - - a mondatot itt egy taglejtés fejezte be - - ha egy gazember szeretné tudni, hol vagyok, hogy merényletet kövessen el ellenem, vajjon - kérdem - ez a czimeres pofa megsegitene-e. El kell számlálnom ügyeimet! Ez is különös! Tegyük fel, hogy azért jöttem Milanoba, hogy meggyónjam; de egy kapuczinusnak akarok meggyónni, nem pedig egy korcsmárosnak.
A korcsmáros szótlanul állott, csak Renzo vezetőjére tekintett, ki még mindeddig sem adott semmiféle jelt. Renzo - fáj kimondanunk - ismét egy pohár bort nyelt el, majd aztán igy folytatá: Kedves korcsmárosom, olyan okot hozok fel, mely meg fog győzni. Ha a kiáltványok, melyek a jó keresztények javára szólnak, mit sem érnek, még kevesebbet kell érniök azoknak, melyek a jó embereket bántalmazzák. Tisztitsd el tehát előlem ezt a lim-lomot, s hozz inkább egy másik palaczkot, mert ez már kiadta a magáét. S ezt mondva könnyedén megkopogtatta a palaczkot, s kérdé: hallod, hallod korcsmáros, hogyan konog?
Renzo most is magára vonta a körülöttelévők figyelmét, s hallgatósága ezúttal is megtapsolta őt.
- Mit tegyek? - kérdé a korcsmáros az ismeretlentől, ki előtte épen nem volt ismeretlen.
- El vele! El a kiáltványnyal! - szólaltak fel többen a jelenlevők közül, - igaza van a ficzkónak, csupa zaklatás, pénzzsaroló bonyodalmak, új törvényeket, új törvényeket!
Ezen kiáltozások alatt az ismeretlen a fennebbi kérdés miatt rosszalló tekintetet vetve a korcsmárosra igy szólt: - Hagyd tetszésére, ne csinálj zajt!
- Megtettem kötelességemet, mond fennhangon a korcsmáros, és magában igy folytatá, - az én hátam most már védve van. - A papirt, tollat, tintatartót, kiáltványt és az üres palaczkot egy csomóba fogva átadta a pinczérnek.
- Hozz ugyanabból, - mond Renzo, - becsületes ficzkó s úgy lefektetjük ágyába, hogy még azt sem kérdezzük tőle, mi a vezeték- és keresztneve, honnét való, minő ügyben jár s valjon egy ideig itt marad-e a városban.
- Ugyanabból hozz, mond a korcsmáros a pinczérnek, s átadta neki a palaczkot; mire azután ismét a sütőkemencze elé ült. - Valóban nyúl, kezdé újra magánbeszédét a korcsmáros, miközben a hamúba ismét alakokat rajzolt, s minő kezekbe estél! Sült szamár, ha nyakadat akarod szegni, hát csak rajta; de a teli hold vendéglőse nem keveredik bele bolondságaidba.
Renzo köszönetet szavazott vezetőjének, s mindazoknak, kik pártját fogták. - Derék barátaim, mondá, most már látom, hogy a becsületes emberek segédkezet nyujtanak egymásnak s kölcsönösen támogatják egymást. Majd ezután jobb karját ismét kinyujtá az asztal felett s újból szónoki állást véve fel folytatá: - Csodálatos dolog, hogy mindazok, a kik a világ folyását kormányozzák, mindent papirral, tollal és tintával akarnak végezni! Mindig tollal hadonásznak! Nagy bolondság, hogy azok az urak mindig tollal karmolnak.
- Ej, ifju, ismeretlen, idegen uram; mondá a játszók egyike nevetve; az, ki épen nyerőfélben volt, - akarja ön az okát tudni?
- Halljuk! mondá Renzo.
- Az az oka, - magyarázá a játszó, - hogy magasrangú urak mind eleszik előlünk a ludakat, s igy annyi ludtolluk van, hogy kénytelenek azokkal valamit mivelni.
Mindnyájan kaczagtak, hahotáztak, kivéve Renzo társát.
- Ah! kiáltá Renzo, - ez költő! Hát még poétáitok is vannak! Az igaz, mindenütt megterem e faj. Magam is értek valamicskét a költéshez, s néha napján elég csinos dolgot sütök ki, - persze olyankor, ha jó időket élünk.
- De a valódi okot mégis én mondom el nektek, folytatá Renzo, - azért van ugy, mert a toll az ő kezükben van, s igy azon szavak, melyeket ők mondanak, elrepülnek és eltünnek; ha ellenben valamely szegény ember mond valamit, figyelnek, hegyes tollukkal röptében átszurják és papirra szegzik a szegény ember szavát, hogy annak idején és helyén felhasználhassák. De még más gonoszságról is hiresek; ha ugyanis zavarba akarnak hozni valamely szegény ficzkót, ki bár, mit sem tanult, de azért van egy kicsi - tudom mit akarok mondani - s hogy megértesse magát homlokát mutató ujjával megkopogtatta - s ha észreveszik, hogy kezd keresztül látni a szeme elé tartott fátyolon, puff! bele vegyitenek beszédökbe néhány latin szót, hogy megkápráztassák szemét, s fejét megzavarják. Elég az hozzá, hogy az ily visszaéléseket meg kell szüntetni! Szerencsére ma már minden egyszerűen, papiros, toll és tintatartó nélkül történik; holnap pedig, ha ugyan a nép tudja magát mihez tartani, még jobbá lehet a világ folyása - annélkül, hogy valakinek csak hajaszála is meggörbülne - pusztán az igazságszolgáltatás által.
Erre Renzo hallgatói közül többen ismét folytatták játékokat, mások étkezéshez láttak, sokan pedig zajongtak; néhányan távoztak, mások jöttek. Renzo ismeretlen vezetője nem mutatott távozási szándékot, nem akart addig elválni Renzotól, mig ismét négy szem közt nem fecsegett vele. Hozzá fordult, megujitotta a kenyér fölötti párbeszédet, s néhány hangzatos mondat után, mely egy idő óta szájról szájra járt, előállt saját tervével. - Ej - mondá - ha rajtam állna, majd találnék módot, hogy minden jól menjen.
- Mit csinálnál? kérdé Renzo, mi közben szeme kissé nagyon is felvillant, s száját kevéssé kinyitotta hogy ekként mintegy figyelmét fejezze ki.
- Mit csinálnék? mondá amaz. Azt csinálnám, hogy mindenki, szegény és gazdag számára egyenlőn volna kenyér.
- Ó, nagyon helyesen, mond Renzo.
- Ime, ezt tenném. Tisztességes középárt állapítanék meg, ugy hogy senkisem károsodnék tulságosan; aztán a kenyeret az éhező gyomrok arányában osztanám fel; mert sok arczátlan falánk van köztünk, ki minden fel akarna falni, s nyakra főre minden össze szeretne vásárolni. Igy a szegény nép számára is maradna kenyér. A kenyeret tehát fel kellene osztani. De hogy történnék ez? Ekként: minden családnak, tagjai számának arányában, csinos utalványt kellene adni, hogy azzal kenyeret vásárolhasson a sütőknél. Számomra p. u. ilyetén utalványt kellene irni: Ambrogio Fusella, kardcsiszár, nős, négy gyermeke van, kik (megjegyzendő) mind kenyérevő korban vannak: számára ennyi és ennyi kenyér adandó, fizet ennyi és ennyi krajczárt. Neked például, ily utalványt kellene adni - - mi is a neved?
- Lorenzo Tramaglino, válaszolt az ifju, ki a terv feletti elragadtatásában nem vette észre, hogy e terv szintén papirra, toll- és tintatartóra van alapitva, s hogy valósittatásának esetén mindenek előtt az illetők nevét kell tudni.
- Igen jól van, válaszolt az ismeretlen, de van nőd és vannak gyermekeid?
- Kellene ugyan lenni - - nem ugyan gyermekeimnek - - ez nagyon korán volna - - de nőmnek - - ha a világ folyása olyan volna, mint - - -
- Tehát nőtlen vagy! Légy türelmes, tehát kisebb adagot kapnál.
- Méltányos dolog; de ha mostanában, mint remélem - - isten segitségével - - szóval ha én is nős volnék?
- Akkor megváltoznék az utalvány, az adag növekednék. Miként mondtam: mindig a gyomrok arányában - válaszolt az ismeretlen, ki most felkelt.
- Igy jó volna - kiáltott Renzo, s emelt hangon és öklével az asztalt verve folytatá: de hát mért nem hoznak ily törvényt?
- Mit válaszoljak? - De már jó éjt kivánok és távozom, mert ugy gondolom, hogy nőm és gyermekeim már régóta várnak.
- Még egy kortyot, még egy kortyot! kiáltozott Renzo sebtében megtöltve az ismeretlen poharát, majd aztán felugrott, s a távozni készülőt mellényénél fogva visszanyomta székére. - Még egy kortyot; ne hagyj szégyenben!
Az ismeretlen azonban egy mozdulattal kiszabaditotta magát Renzo kezei közül, s az ifju kéréseire és ócsárlásaira ismét csak az előbbi „Jó éjszakát!” szavakkal felelt, s távozott. Renzo még akkor is utána kiáltozott, midőn az már az utczán volt; majd aztán ismét a padra vetette magát. Szemeit az ujból megtöltött pohárra meresztette, majd az épen előtte átmenő pinczért észrevéve megállitotta, mintha valamit közölni akarna vele. Erre lassan, ünnepélyesen, s minden szót különös módon megnyomva mondá: Ime, azon derék férfiu számára töltöttem meg, látod, telidestele van, mint csak valamely jó barát számára meg lehet tölteni, de nem akarta kiüríteni. Az embereknek néha furcsa szeszélyük van. Nem tehetek róla: feltártam jószivüségemet. Mivel pedig már ki van töltve, nem szabad kárba vesznie.
Erre kezébe vette a poharat, s egy hajtásra fenékig kiüritette.
- Értem, válaszolt a pinczér, s elment.
- Tehát még te is megértetted, igy bizonyára igaz, mond Renzo. Midőn helyes érvünk van - -
Itt egész igazságszeretetünkre van szükségünk, hogy történeti hűséggel folytathassuk ezen elbeszélésünk keretében oly jelentékeny, sőt első szerepet vivő egyénnek becsületére épen nem való részletek leirását. De épen e pártatlanságunk kényszerit azon megjegyzésre is, hogy ily dolog Renzónkon most először esett meg, sőt nagy részt ép azért, mivel nem szokta meg a kicsapongást, lett végzetessé első ballépése. Bár miként történt is, elég az hozzá, hogy midőn Renzo agyát a mámor első köde megszállta a szó és bor minden szabály nélkül kezdett folyni: a szó ki-, a bor befelé. Azon pillanatban, midőn őt elhagytuk, alig volt képes lábain állni. Nagy kedve támadt a beszélgetésre; hallgatóságban, vagy legalább oly emberekben, kiket hallgatói gyanánt tarthatott, nem volt hiány; egy ideig, nyelve is eligazodott a szavak közt, anélkül, hogy valami nagyon erőlködött volna; sőt a szavak hajlandók voltak bizonyos sorrendbe is állni. Nem sokára azonban nagyon nehéz lett értelmes mondatokat összeállitania. Az elméjében életerősen szülemlő gondolat nyakatekerten került ki nyelve alól. Csak néhányat emlitünk fel azon szavak közül, melyeket ama szerencsétlen estén kiejtett.
- Korcsmáros, korcsmáros! kiáltozta Renzo. Minő ficzkó vagy! Nem vagyok képes lenyelni - - vezeték-, keresztnevemet és foglalkozásomat követelni rajtam! Oly ficzkótól, mint én vagyok! - Nem viselted jól magadat! Miként telhetik kedved, mulatságod benne, hogy papirra irj fel egy szegény ficzkót? Helyesen beszélek uraim? - - Halld, csak halld korcsmáros, hasonlatot mondok - az ész - - nevetnek, mi? - - Kissé becsiptem, igaz, de eszem helyén van. Mondd csak kicsim, ki tartja fent üzletedet? A szegény ficzkók, nos, nem igaz? Helyesen beszélek? Ugyan - ugy-e, azok a drága urak, kik a kiáltványokat készitik, eljönnek-e csapszékedbe egy pohár borocskára?
- Mindnyája vizet iszik! mondá Renzo egyik szomszédja.
- Nem akarnak becsipni - tette hozzá más valaki - hogy kellőképen hazudhassanak.
- Ó! most ismét a versfaragó szólott - kiáltott Renzo. Tehát ti is megértitek az én okaimat. Felelj tehát korcsmáros: vajjon Ferrer, ki valamennyünknél különb, betoppant-e valaha ide, hogy poharat koczintson, vagy egy árva garast elköltsön? S az a gyilkos kutya don - - Hallga, már nagyon fejembe szállt. Ferrer és pater Crr - - tudom, becsületes ember; de igen kevés a becsületes ember. Az öregje roszabb a fiatalánál, s a fiatala roszabb az öregénél. Mégis örülök rajta, hogy nem folyt vér, ohó! a kinzást a hóhérnak hagyom. Kenyeret! - ezt igen. Derék oldaldöféseket kaptam - az igaz, hogy osztottam is. Félre! Bőség! Éljen! - - De Ferrer is - - néhány latin szót - - sies baraos trapulorum - - Átkozott legyen a gazság! Éljen az igazság! Kenyér! - ime az igazi szavak! Ezt akarták e derék emberek is - midőn megkondult az átkozott ton, ton, ton, s ismét ton, ton, ton. Nem kellett volna akkor elfutnunk. Meg kellett volna csipnünk a lelkész urat - - Tudom kit értek!
Renzo ez utóbbi szavaknál lehajtá fejét, s egy pillanatra mintegy elmerült gondolataiba, majd aztán nagyot sohajtott.

XV. Fejezet.
A korcsmáros látván, hogy a tréfa már kelleténél tovább tart, Renzohoz lépett, s a többieket kérve, miszerint hagyják békességben az ifjut, megragadta Renzo karját, tudtára akarta adni, s rá akarta birni, hogy feküdjék le.
- Menjünk aludni, aludni, szólt a korcsmáros, s magával vonszolta őt. Átczipelte az ajtón, s még nagyobb fáradtsággal hurczolta fel a rozzant lépcsőn azon szobába, melyet az ifjunak szánt. Renzo megpillantván a rá várakozó ágyat, megörült; szeretetteljesen tekintett a korcsmárosra szokatlanul csillámló, majd fénybogár gyanánt koronként kialvó szemeivel; iparkodott megállni lábain, s kinyitva kezét, barátsága és hálája jeléül a korcsmáros állát két ujja közé akarta csiptetni, de nem sikerült neki. E szavakat azonban sikerült kimondania: Derék korcsmárosom, most már látom, hogy becsületes ember vagy; szép tett tőled, hogy egy szegény ficzkónak ágyat adsz; de azon álnokság, mit vezeték- és keresztnevemmel akartál elkövetni, nem volt becsületes emberhez méltó. Szerencsére azonban én is értem a fogásokat - -
A korcsmáros tapasztalásból tudván, hogy az emberek oly állapotban, mint Renzo, mily könnyen megváltoztatják nézetüket, azért az ifju elméjének ezen „lucidum intervallum”-át egy más kisérletre használta fel.
- Kedves fiacskám, mondá szeretetteljes hangon és modorban, nem akartalak boszantani, sem ügyeidet kémlelni. Mit akarsz? Az törvény, melynek mi is kénytelenek vagyunk engedelmeskedni; különben bennünket büntetnek meg legelőször. Jobb eleget tenni - és - Mondd csak végre miben áll ügyed? Ugyan nagy dolog két szót mondani: Nem azoknak, de hogy nekem teljék kedvem. Ej, midőn itt kettecskén, négy szem között vagyunk, végezzük el, mondd meg nevedet és - - és aztán nyugodt szivvel feküdjél le.
- Ó zsivány, csaló te! kiáltott fel Renzo. Tehát ismét megkisérted alávalóságodat, hogy megtudd vezeték-, keresztnevemet és ügyeimet.
- Hallgass, eszelős; feküdjél le, szólt a vendéglős.
Renzo azonban csak annál hangosabban folytatta: Értem, te is a gonoszok szövetségéhez tartozol. Várj, várj csak, majd elbánok veled! - S fejét a lépcső felé forditva még hangosabban kiáltozott: Hahó, barátaim, a vendéglős a - -
- Csak boszantani akartalak - vágott közbe ez, Renzot az ágy felé lökdösve - csak boszantási szándékból kérdeztem; nem vetted észre, hogy csak tréfa volt?
- Tréfa! Most már helyesen beszélsz. Ha azt mondod, hogy tréfából - - Valóban tréfa! Erre bódultan terült el az ágyon.
- Rajta, vetkőzzél le, mond a korcsmáros, s tanácsát támogatással párositotta, mire szükség is volt. Midőn Renzo mellényét levetette, a korcsmáros felkapta azt, s zsebeit kikutatta, hogy meggyőződjék van-e benne erszény. Volt. S azt gondolva, hogy vendége holnap már egészen más egyénekkel számol, mint ő, s igy az erszény valószinüleg oly kezekbe fog kerülni, melyekből egy szegény korcsmáros nem kapathatná ki azt, kisérletet tett e második tervével.
- Jó fiu, becsületes ember vagy-e? kérdé.
- Bizonyára - válaszolt Renzo, miközben ujjaival még mindig gombjaival vesződött, melyek sehogy sem akartak kibúni a gomblyukakból.
- Jó, tehát fizesd ki azt a kis számlát, mivel bizonyos ügyeim miatt el kell utaznom - -
- Helyes; kópé, de becsületes ember vagyok - - De hol is van a pénzem? Most kell keresnem pénzemet!
- Itt van, mond a vendéglős, s egész ügyességét, türelmét és gyakorlottságát felhasználva sikerült neki Renzoval számolnia, s kifizettetnie a számlát.
- Nyujtsd kezedet, hogy befejezhessem vetkőzésemet. Most már magam is érzem, hogy jókorát fogok aludni.
A korcsmáros segitett neki, sőt még be is takarta Renzot, kinek most noha már horkolt, könnyedén jó éjt kivánt. De azon vonzerőnél fogva, mely az embert gyülölete és szeretete tárgyának szemléletére kényszeriti, mely talán nem más, mint ama vágy: közelebbről ismerni azt, mi kedélyünkre nagy benyomást tett, a korcsmáros is megállott egy pillanatra, hogy vendégét, bármily ellenszenv keletkezett is benne, megtekintse. A gyertyát Renzo arczához tartotta, s kezével, mint egy ellenzővel az ifju arczára vetette a világosságot. Olyan állást vett fel, mint minőben Psychét szokták rajzolni, midőn titokban kilesi ismeretlen férjének alakját. - Sült bolond - mondá magában - magad kerested. Holnap már megmondhatod, miként izlik a magadsütötte pecsenye. Tanulatlan filkó, a világkerekét akarnád forgatni, hogy megronts másokat és magadat, s azt sem tudod az égnek, melyik táján kel fel a nap.
Erre elhagyta a szobát, s az ajtót bezárta. A lépcsőn lemenve szólitotta a korcsmárosnét, meghagyta neki, hogy a gyermekeket bizza a szolgálóra, maga pedig menjen a konyhába ügyelni. - El kell mennem hazulról - ugymond - s ezt egy idegen kölyöknek köszönöm, ki nem tudom mi az ördögért, szerencsétlenségemre ide vetődött.
A vendéglős utközben folytatá:
- Keményfejü hegylakó! - Renzo ugyanis bármennyire eltitkolta nevét ezen minőségét szavaival, kiejtése, tekintetével és szavaival minduntalan elárulta. - Ily napon, mint a mai, hála eszélyességemnek és itélőképességemnek, ép bőrrel menekültem s mégis estére kelve fészkembe kellett lépned, hogy tojásaimat összetörd. Nincs több vendéglő Milanoban, hogy épen az enyémbe kellett kopogtatnod? Ha legalább magad vagy, egyik szememet ma estére behunytam, s holnap reggel eszedre téritettelek volna. De nem, társaságban, egy titkos kém társaságában érkezik, hogy ügyét méginkább elrontsa.
A korcsmáros minden lépten-nyomon egyes, kettes, vagy hármasával járó egyénekkel találkozott, kik suttogva haladtak az utczán. Midőn pedig leirt magánbeszédének utolsó pontjához ért, egy csapat katonát pillantott meg; félre vonulva előlük, szemének sarkával nézte őket, s magában igy folytatta: Ime a fogdmegek! És te sült szamár, mivel egy csoport zajongó embert láttál, azt vetted fejedbe, hogy a világ folyása megváltozik. Erre a gyönyörüséges alapra épitve házadat tönkre mentél, s engem is tönkre akartál tenni, mi nem volna igazságos. Mindent elkövettem megmentésedre; de te barom még viszonzásul csaknem fenekestől felforgattad korcsmámat. Most a te dolgod, miként menekülsz a hinárból; magamról majd önmagam gondoskodom. Mintha kiváncsiságból kérdeztem volna nevedet. Mi közöm nekem hozzá, vajjon Taddeusnak, vagy Bertalannak hínak-e? - Én is tudom, hogy sok mit sem számitó kiáltvány van; nagy ujság, hogy egy hegylakó jő tudtunkra adni ezt! De te nem tudod, hogy a vendéglősök ellen kibocsátott kiáltványok ugyancsak számitanak. A világot akarod forgatni, hetvenkedel, s nem tudod, hogy ha ki akarod játszani a kiáltványokat, mindenek előtt nagy tisztelettel kell szólnod felőlük. S a szerencsétlen vendéglősre, ki véleményedet osztaná, s nem kérdené nevedet, tudod-e te barom, mi szép dolog várna? - „A mondott vendéglősöknek, csaplárosok és másoknak, háromszáz scudi pénzbirság terhe alatt meghagyatik - milyen savanyu képet vághat az ember háromszáz scudihoz, ha kifizetni, s mily örömtől sugárzót, ha beseperni kell! - ezen összegből két harmadrész a kamarát, a hátralevő egy harmad a vádlót, vagy feladót illeti: pompás tréfa! És fizetési képtelenség esetén az illető öt évi gálya, - vagy ő exczellencziájának tetszése szerinti nagyobb pénzbeli, vagy testi büntetésre itéltetik.” Ő magasságának legalázatosabb szolgája.
E szavak után a vendéglős belépett az igazságügyi palotába.
Az apróbb panaszok felvételére kijelelt terembe ment, s előadta miszerint egy idegen jött vendéglőjébe, ki semmi áron sem akarja nevét megmondani.
- Kötelességét teljesitette, midőn erről a hatóságot értesitette, válaszolt a büntető biróság jegyzője, de már tudomásunk volt a dolog felől.
- Szép história, gondolta a korcsmáros, ugy látszik itt nagyon eszélyesnek kell lennem.
- Sőt még - folytatá a jegyző - még az ismeretlen tiszteletre méltó nevét is tudjuk.
- Ördögbe! Még nevét is! Hogy történhetett ez! gondolta ez uttal a korcsmáros.
- De ön, szólt ismét a jegyző, s most komoly arczczal, ön nem vall meg mindent őszintén.
- Mit mondjak egyebet?
- Ó, ó, igen jól tudjuk, hogy az a ficzkó lopott, a lázangás alkalmával erőszakkal és zsákmánylás közben szerzett kenyereket vitt az ön korcsmájába.
- Ha valaki zsebében kenyérrel lép be korcsmámba, miként tudjam, honnét vette a kenyeret. Különben, ha fejem és életem forogna is koczkán, még sem mondhatnék egyebet, minthogy csak egyenetlen egy kenyeret láttam.
- Mindig mentegetőzés, tagadás! Ha az ember rátok hallgatna, mindnyájan becsületes emberek volnátok. Miként bizonyithatná be, hogy ama kenyér becsületes úton szerzett tulajdon volt?
- Mit tartozom én bizonyitani? Semmi közöm hozzá: én vendéglős vagyok.
- De nem tagadhatja, hogy ismerős vendége vakmerő sértő szavakat mondott a kiáltványok ellen, sőt ő nagy méltósága czimeréről illetlenül, gyalázatosan nyilatkozott.
- Bocsásson meg uraságod, miként lehetett volna az idegen ismerős vendégem, midőn őt először láttam. Tisztességgel szólva az ördög küldte hozzám, s ha ismerem, uraságod beláthatja, hogy nem kérdeztem volna nevét.
- De korcsmájában az ön jelenlétében tüzet-lángot fuvó vakmerő, lázangó beszédeket tartottak, zugtak, zajongtak, kiáltoztak.
- Miként kivánhatja uraságod, hogy a sok esztelenségre figyeljek, melyet egy csomó zajongó egymást tulkiáltozva ordit el? Nekem saját ügyeim után kell látnom, mert szegény ördög vagyok. S ezen kivül jól tudhatja uraságod, hogy az ily lármás ficzkók, főleg ha csomóban vannak, öklük tudatával is birnak, és - -
- Jó, jó, csak hagyja őket beszélni, holnap majd meglátja, vajjon lesz-e még kedvük. Mit gondol?
- Én mit sem gondolok.
- Hogy a söpredék Milanót hatalmába kerítette?
- Ez kellene még!
- Meglátjuk, meglátjuk.
- Nagyon jól értem. A király csak király marad. A ki megbontja a rendet, magát bonyolitja be, s egy szegény családapa bizonyára nem bont meg semmit. Az urak kezében van a hatalom, az önök dolga.
- Sok háznépe van otthon?
- Sok.
- S embere mit mível? Folytatja zajongását, bojtogatja az embereket, s zavargásokat készit elő holnapra?
- Azon idegen, akarja mondani uraságod, lefeküdt.
- Tehát sok embere van - - Jó, ügyeljen, nehogy megszökjék az idegen.
- Tehát nekem kell fogdmeg szerepre vállalkoznom, gondolá a korcsmáros, de sem igenlőleg, sem tagadólag nem válaszolt.
- Menjen haza, s legyen eszélyes.
- Mindig eszélyes voltam, s uraságod tudhatja, hogy soha sem volt bajom az igazságszolgáltatással.
- S ne gondolja, hogy az igazságszolgáltatás hatalmát vesztette.
- Én? Uram irgalmazz! Én mit sem gondolok. Elég bajom van vendéglőmmel.
- A régi nóta. Nincs egyéb mondani valója?
- Mi volna egyéb? Az igazság csak egy.
- Jó, mostanra elég jelenlegi vallomása; esetleg azonban, ha hivatni fog, körülményesebben értesitendi az igazságszolgáltatást.
- Miről értesitsem én? Mit sem tudok. Alig vagyok képes eszemben tartani saját ügyeimet.
- Ügyeljen, nehogy elszökjék.
- Remélem a méltóságos kapitány ur tudomást veend róla, hogy kötelességemet teljesitendő azonnal ide jöttem. Csókolom uraságod kezeit.
Napkeltekor Renzo már mintegy hét óra óta aludott, s még ekkor is ugyancsak horkolt, midőn karját kétszer erősen megrázták, s egy hang az ágy lábánál megszólalt: „Lorenzo Tramaglino!” - Renzo felébredt, visszarántotta karját, bámulva nyitotta fel szemeit.
- Végre meghallottad Lorenzo Tramaglino? szólt egy fekete köpönyegesférfiu, maga a tegnap esti jegyző. Rajta tehát, kelj fel és jőjj velünk.
- Lorenzo Tramaglino! mond Renzo Tramaglino, mit jelentsen ez? Mit akar velem? Ki mondta meg önnek nevemet?
- Kevesebbet fecsegj, s öltözzél gyorsan, szólt a mellette álló rendőrök egyike, ismét megragadva az ifju karját.
- Ejhaj, minő erőszakosság ez? kiáltott Renzo karját visszavonva. - Korcsmáros, korcsmáros!
- Ingben kisérjük el? kérdé a rendőr a jegyzőtől.
- Hallottad? szólt ez Renzohoz. Igy, miként vagy, visznek el, ha nem öltözöl gyorsan, hogy velünk jöhess.
- S ugyan miért?
- Az okot majd a kapitány ur fogja megmondani.
- Én? én becsületes ember vagyok, mit sem követtem el, s nagyon csudálkozom - -
- Annál jobb, annál jobb rád nézve, mert igy legalább néhány szó után kimenekülsz, s dolgodra mehetsz.
- Most bocsássanak dolgomra; semmi közöm az igazságszolgáltatással.
- Rajta, végezzünk, kiáltott egyik fogdmeg.
- Valóban elhurczoljuk? szólt a másik.
- Lorenzo Tramaglino! mond a jegyző.
- Miként tudja nevemet uraságod?
- Tegyétek kötelességteket, szólt most a jegyző a fogdmegeknek.
- Ej, ne nyuljatok egy becsületes ember testéhez, mert - -! Magam is fel tudok öltözni.
- Tehát öltözzél gyorsan, szólt a jegyző.
- Öltözöm, válaszolt Renzo, s valóban összeszedte öltönydarabjait, melyek, mint hajótörés után a parton a hajó romjai, itt ott elszórva hevertek az ágyon.
- De nem megyek a kapitányhoz - folytatá öltözködés közben. Semmi dolgom vele. Mivel már elkövetik rajtam ezen igazságtalanságot, követelem, hogy Ferrer elé vigyenek. Őt ismerem, tudom, hogy becsületes ember, s ő némileg le van kötelezve irányomban.
- Jó, jó, fiam - válaszolt a jegyző - Ferrer elé viszünk. A jegyző más körülmények közt nevetett volna ezen különös kivánságon, de most nem volt alkalmas idő a nevetésre. - Renzo öltözködés közben lassanként iparkodott visszaidézni emlékezetébe a történteket.
- Tudom most már - mondá - miért történik mindez. Vezeték- és keresztnevem iránti megfoghatatlan kiváncsiság az oka. Tegnap este valóban kissé jó kedvem volt: ezek a vendéglősök néha ármányos bort adnak az embernek, s néha megesik, mondom, hogyha a bor lement, akkor ez beszél ki az emberből. Ha tehát nincs egyébről szó, kész vagyok teljes elégtételt adni. S igaz ám, ön már tudja is nevemet. Ki a manó mondta meg?
- Helyes, fiam, helyes! válaszolt a jegyző modorosan, - látom hogy van eszed, s nekem, kinek e téren tapasztalataim vannak, elhiheted, hogy nagyobb kopé vagy sok más kopénál. Modorod legjobb arra nézve, hogy gyorsan és szerencsésen kigázolj a hinárból. Ily kitünő tehetség mellett két szóval kivágod magadat és szabadon bocsátanak. Nekem azonban, mint láthatod, fiacskám, meg vannak kötve kezeim, nem bocsáthatlak el, miként óhajtanám. Készülj fel gyorsan, s félelem nélkül jöjj velem, mert ha meglátják ki vagy, s aztán én is megmondom - - Bizd csak rám - - De már elég, készülj fel, fiacskám.
- Ó, ön nem teheti! Értem, szólt Renzo, s folytatta öltözködését, s fenyegető arczot vágva rázta le nyakáról a fogdmegeket, midőn ezek segiteni akartak neki, hogy gyorsabban öltözhessék.
- Áthaladunk a székesegyház terén? kérdé aztán a jegyzőtől.
- A merre akarod; legjobb lesz egyébiránt a legrövidebb ut, hogy minél gyorsabban kiszabadulj - válaszolt a jegyző magában mérgelődve, hogy e kérdés miatt hálás tárgyát, melyhez ezer más kérdést lehetne csatolni, kénytelen elejteni. - De ha valaki szerencsétlennek születik! - gondolta.
Renzo felkelt, a két fogdmeg melléje állott. A jegyző intett nekik, hogy ne nagyon zaklassák, s Renzóhoz fordulva mondá: Derék ficzkó vagy, jöjj velünk.
Renzo azonban feleszmélt, látott és gondolkozott. Már minden ruháját felölté, a mellény kivételével, melynek zsebeit motozta ki.
- Ohó! szólt jelentőség teljes arczczal tekintve a jegyzőre, itt aprópénz és egy levél volt, uram.
- Mindenedet pontosan visszakapod, mondá a jegyző, mihelyt a csekély formaságok megtörténtek. Induljunk, induljunk.
- Nem, nem, válaszolt Renzo, fejét rázva, igy nem alkuszunk. Ide az én holmimmal, uram. Be fogok számolni tetteimről, de holmimat követelem.
- Jó, tehát megmutatom, hogy bizom benned; fogd, s most végezd gyorsan, szólt a jegyző, ki eközben elővette, s nagyot sóhajtva átadta Renzónak az elkobzott tárgyakat. Ez visszatevén azokat helyökre fogai közt mormogá: Ej, annyit bajlódtok a tolvajokkal, hogy egy kissé eltanuljátok mesterségöket. - A rendőrök tovább már nem tartóztathatták magokat; a jegyző azonban egy pillantásával megfékezte őket, de magában mondá: Ha egyszer átléped ama küszöböt, megfizeted kamatostól, megfizeted.
Mig Renzo mellényét felöltötte, s kalapja után nyult, a jegyző intett az egyik rendőrnek, ki a lépcsőn előre ment, maga után vezetve a foglyot, aztán a másik rendőr, s legutoljára a jegyző következett. A konyhába érve, mig Renzo kérdé: „Hová a manóba szökött az az áldott korcsmáros?” a jegyző ujra intett a fogdmegeknek, kik most megragadták az ifju mindkét kezét, s nagy sebtében megkötözték csuklóit bizonyos eszközzel, melyet a képletes beszédmód szenteskedve karperecznek mond.
Renzo kiszabaditja karjait, s kiált: „Minő árulás ez? Egy becsületes embernek - -”
A jegyző azonban, kit még a legszomorubb események közepett sem hagytak el kedélyes észrevételei, mondá: Légy türelemmel kissé, kötelességüket teszik. Mit akarsz? Csupa formaság. S aztán nem részesithetünk mindenkit oly bánásmódban, mint szivünk sugalja. Ha nem tennők meg, mit parancsolnak, roszabbul járnánk, mint te. Légy türelemmel.
Amig a jegyző beszélt a két fogdmeg egyet csavart a bilincs fáján. Renzo lecsendesült, mint a tüzes ló, mely érzi, hogy szája a zablya közé van szoritva. Felkiáltott: Türelem!
- Helyesen, fiacskám! mond a jegyző. Csak igy menekülhetsz szerencsésen. Mit akarsz? Bizony boszantó, én is belátom; de ha jól viseled magadot egy pillanat alatt tul vagy rajta. S mivel látom, hogy meggondoltad magadat hajlandó vagyok segitségedre lenni, saját javadra tanácsot fogok adni. Hihetsz nekem, ki az efféle dolgokban már jártas vagyok. Csak egyenesen haladj előre, anélkül, hogy akár jobbra, akár balra tekintenél, igy senkisem néz rád, ki sem vesz észre, s igy becsületed nem szenved kárt. Aztán egy óra mulva szabad vagy; annyi dolog van most, hogy örülni fognak, ha minél előbb lerázhatnak nyakukról, s azután majd én is szólok - - Dolgod után látsz, s ki sem tudja meg, hogy az igazságszolgáltatás kezei közt voltál. S ti - folytatá komoly arczczal a rendőrökhöz fordulva - óvakodjatok bántalmazni, mert én vettem pártfogásom alá őt; kötelességteket meg kell ugyan tennetek, de jusson eszetekbe, hogy ezen derék ifju becsületes ember, ki rövid idő alatt szabad leend. Ugy menjetek, hogy senki se vegyen észre semmit, mintha három becsületes ember sétálna egymás társaságában. - S parancsoló hangon, szemöldeit fenyegető ránczokba vonva tette hozzá: Megértettetek?- Majd erre Renzohoz fordulva homloka kiderült, arcza mosolygóvá változott, mintha mondaná: „Ó, mi jó barátok vagyunk!” s Renzonak sugta: Légy eszélyes; tégy ugy, mint mondtam; menj nyugodtan, bizzál bennem, ki javadat akarom; menjünk. - S a kis csapat elindult.
Renzo azonban e szép szavak közül egynek sem adott hitelt. Sem azt nem hitte el, hogy a jegyző jobb hangulattal van iránta a rendőröknél, sem pedig hogy a jegyzőnek szivén fekszik Renzo jó hirneve, sem végre, hogy neki segitségére akar lenni.
Alig lépett tehát az utczára, már is jobbra balra tekintgetett; előrehajolt, s hallgatózott. Az utczán azonban nem volt semmi tolongás, s habár egyik másik polgár arczán a lázangási hajlam bizonyos kifejezése volt látható, mégis mindenki egyenesen ment dolgára tulajdonképeni értelemben vett lázangás többé nem volt a városban.
- Eszélyes légy, eszélyes légy! suttogta Renzo fülébe a jegyző - ügyelj becsületedre, becsületedre, fiacskám!
Midőn azonban Renzo három kikelt arczu egyént pillantott meg, kik sütőkemenczéről, elrejtett lisztről, igazságszolgáltatásról beszéltek, ő is jelt adott nekik arczjátékával, s oly módon kezdett köhécselni, mely minden egyebet jelenthetett, mint sem sorsába való belenyugvást.
A három egyén megállt, s figyelni kezdett Renzo kiséretére. Amazokhoz csatlakozva megálltak az átmenők is, sőt a helyszinén már áthaladott járókelők a morajra visszafordultak, s a Renzot kisérő rendőrök után mentek.
- Vigyázz, légy eszélyes, fiacskám, annál roszabb lesz rádnézve, meglátod; ne rontsd el ügyedet; gondolj becsületedre, jó hirnevedre - suttogta ismét a jegyző. Renzo azonban a roszabbat választotta. A rendőrök, miután tekintetük kicserélése által tanácskoztak, azt hivén, hogy helyesen cselekesznek (hiában, mindenki alája van vetve a tévedésnek!) megszoritották Renzo bilincseit.
- Jaj, jaj, jaj! kiáltott fel a megkinzott ifju. E kiáltásra a nép gyülekszik, s körülállja a kis csapatot, mely most már nem haladhat tovább.
- Egy semmirekellő, tetten kopott tolvaj! mormolta a közelállók fülébe a jegyző. Vonuljanak félre, s engedjék az igazságszolgáltatást saját utján haladni.
Renzo azonban most látván a kedvező alkalmat, s észre vevén, hogy a két rendőr elsápad - ha most nem segitek magamon, gondolá, önmagam vallom kárát.
- Atyafiak! kiáltott azonnal, börtönbe visznek, mivel tegnap ezt kiáltottam: kenyeret és igazságot! Mit sem tettem, becsületes ember vagyok; segitsetek, ne engedjétek, hogy börtönbe vigyenek, atyafiak!
Renzo beszédére kedvező moraj, határozott, pártfogói hangok feleltek. A rendőrök eleintén parancsolnak, később kérnek, végre könyörögnek, hogy a nép helyet adjon nekik. Midőn pedig látják, hogy a dolog rosz fordulatot vesz, Renzo kezeiről leveszik a bilincset, csak arra gondolnak, hogy elpárologhassanak, s észrevétlenül menekülhessenek. A jegyző ugyanezt akarta tenni, s pedig nem kevésbbé hő vágygyal, de a fekete köpeny nagy hátrányára volt. A törvény elképedt, halálsápadt embere iparkodott minél kisebbé zsugorodni össze, s elsompolyogni a tömeg közül; de valahányszor visszatekintett, mindig vagy husz embert látott, ki nem akart mellőle tágitani. Mindent elkövetett, hogy idegen gyanánt tünjék fel, ki véletlenül keveredett a tömegbe, mint a szalmacsutag a jég közé. Azért ha oly valakivel került szemtől szembe, ki őt a többinél fenyegetőbb arczkifejezéssel szemlélte, ajkait mosolygásra erőszakolta, s ostoba arczot vágva kérdé emberétől: Mi történt?
- No, te holló! válaszolt ez. - Holló, holló! hangzott minden oldalról. A kiáltozást taszigálás, lökdösés kisérte, ugy hogy a szerencsétlen jegyző részint saját lábai, részint mások könyökeinek segitségével elérte leghőbb vágyát: kijutott a tömegtől.

XVI. Fejezet.
- Menekülj, menekülj, derék fiu! Ott egy kolostor, amott egy templom: oda, amoda! kiáltoztak minden oldalról Renzonak. Ami a menekülést illeti, elgondolhatjuk, nem igen volt biztatásra szüksége. Már azon pillanatban, midőn a menekülés reményének első sugara felvillant elméjében, számot vetett magával, s elhatározta, hogy ha sikerül menekülnie, megállapodás nélkül megy-megy, mig ki nem ér nemcsak a városból, hanem a herczegségből is. Nevemet ugyanis - gondolá - sikerült tolluk hegyére venni, s vezeték- és keresztnevem segitségével akkor csipnek meg, mikor akarják. Ami a menhelyet illeti, ezt csak akkor veszem igénybe, ha a fogdmegek már nyakamon lesznek. Már pedig ha az erdő madara lehetek, nem óhajtok kalitkába jutni. Elhatározta tehát, hogy Bergamo vidékére megy, hol Bartolo nevü unoka bátyja lakik, s ki őt ismételten felszólitotta, hogy nála telepedjék le. Az oda vezető utat azonban bajosabb volt megtalálnia. Egy mondhatni előtte teljesen ismeretlen város ismeretlen részében levén, azt sem tudta melyik kapun kell kimennie, hogy a bergamoi utra léphessen. - Megmentőinek röviden köszönetet mondva találomra egy utczába rohant anélkül, hogy tudná, merre megy. Midőn azt hitte, hogy már kellő távolságban van, meglassitotta lépteit, nehogy futásával gyanut keltsen, s jobbra-balra tekintgetett, vajjon nem lát-e valamely bizalmat gerjesztő arczot, melynek tulajdonosához kérdést intézhessen. Végre megpillantott egy mellette nagy sebtében elhaladó embert, s Renzo ugy okoskodott, hogy ennek sürgős dolga levén azonnal válaszolni fog, s nem bocsátkozik haszontalan fecsegésbe; mivel pedig a kérdéses egyén magán beszédet folytatott önmagával, Renzo azt hitte, hogy ezen ember mindenesetre őszinte.
- Ugyan kérem - szólt Renzo hozzá lépve - sziveskedjék az ur megmondani, merre kell Bergamoba menni?
- Merre kell Bergamoba menni? A keleti kapun át.
- Köszönöm szépen; s a keleti kapuhoz?
- Menjen azon utczán át ott balra, s a székesegyház terére jut, s onnét - -
- Köszönöm, uram, a többit tudom. Isten fizesse meg szivességét. - Renzo a kijelelt irányban ment, s a szives férfiu pedig megállott egy pillanatig, az ifju után nézett, s aztán elgondolkozva ezen különös utazási mód felett, magában mondá: Vagy rosz fát tett a tüzre, vagy neki akarnak alája gyujtani.
Renzo a székesegyház terén megállott egy pillanatra, s figyelmesen szemügyre vette azon kaput, melyen át kell mennie, mivel pedig távolról is látta, hogy a kaput sokan őrizik, s képzelete kissé fel volt izgatva (részvétet kell iránta éreznünk, mert erre okai voltak) némileg habozott, vajjon megkisértse-e a kapun való kijuthatást. Most még keze ügyében volt a menhely, hol a Bonaventura atyához intézett levél miatt kész fogadtatásra találandott. De csakhamar visszatért bátorsága, s azt gondolta: erdő madara, meddig repülni tudsz! Ki ismer! A rendőrök bizonyára nem szakadtak több darabra, hogy rám valamennyi kapunál leselkedjenek. - Visszatekintett, vajjon nem követte valaki: sem a rendőröket nem látta, sem senkit nem vett észre, kiről azt hiheti vala, miszerint vele törődik. Ismét előre haladott, kissé csillapitotta tulbuzgó lábait, melyek mindig futni akartak, holott csak menni volt illendő. Elfojtott hangon fütyörészve lassanként a kapuhoz ért. Épen a kapuban egy csomó vámőr, s ezek támogatására néhány katona állott; de mindnyája kifelé tekintett, hogy feltartóztassa azokat, kik a forrongás hirére a környékről Milanoba özönlöttek, mint hollók a csatamezőre. Renzo közönyös arczot csinált, szemeit lesütötte, s félig utas, félig sétáló egyénnek tünvén fel, kiment a kapun annélkül, hogy valaki megszólitotta volna. De bár arcza nyugodt volt, szive hevesen dobogott. Jobbra kis mellékutczát pillant meg, hogy a főutat kikerülje, bele megy, s igy halad jó darabig annélkül, hogy visszatekintene.
Egy ideig találomra megy, senkitől sem kérdi az utat, egyelőre kielégiti a gondolat, hogy távozik Milanotól. Utóbb azonban belátta, hogy igy nem juthat czéljára. Eleintén visszariadt a gondolattól, hogy Bergamo nevét fenhangon kiejtse, mintha e névhez valamely gonosztett gyanuja volna füzve. De végre is meg kellett tennie. Elhatározta tehát, hogy mint Milanoban itt is felvilágositás végett az első egyénhez fordul, kinek arcza bizalmat költ benne. Ugy tett.
- Rosz uton jársz, válaszolt embere, s kissé gondolkozva részint szavakkal, részint taglejtéssel megmagyarázta neki azon irányt, melyben haladva a főutra kell kiérnie. Renzo megköszönte az utbaigazitást, ugy tett, mintha szót fogadna, magában azonban feltette, hogy ugyan közeledni fog azon derék uthoz, de rá nem lép, hanem csak mellette fog előre haladni, annélkül, hogy azt szeme elől tévesztené. E tervet azonban könnyebb volt felgondolni, mint kivinni. A végeredmény az volt, hogy amig menekülőnk jobbra-balra, keresztül kasul kóborolt, tizenkét olasz mértföldet tett, s Milanotól mégis csak hat mértföld távolságra volt; a mi pedig Bergamot illeti, szerencséje, hogy ettől most távolabb nem volt, mint kezdetben. Renzo belátta, hogy ezen módon sem mehet semmire; igy tehát más mód felett gondolkozott. Eszébe jutott, hogy ravasz módon valamelyik vég-hely nevét kitudja, s aztán meg fogja kérdezni az ide vezető országutat, s igy Bergamo utáni kérdezősködésének emlékét nem kell itt is ott is maga után hagynia; már pedig Bergamo neve, szerinte a menekülés, számüzés és bün gyanuját költi fel.
Amig azon mód felett gondolkozott, miszerint kérdezősködéseivel gyanut ne költsön, egy a falun kivül álló rozzant ház homlokzatán zöld galyat pillantott meg. Némi idő óta élénken érezte annak szükségességét is, hogy kinyugodja magát; azt gondolta tehát, hogy itt mindkét vágyának eleget tehet. Belépett. - Bent csak egy öreg asszony volt, ki rokka mellett ült, s kezében orsót tartott. Enni valót kért, kis strachino-sajtot és jó bort hoztak. A sajtot elfogadta, a bort azonban köszönettel visszautasitotta (mert az előtte való este történt tréfa miatt megutálta), leült, s kérte az öreg nőt, hogy gyorsan szolgáljon. Ez egy pillanat alatt megterített, s azonnal ostromolni kezdte vendégét kérdéseivel. Kiléte, s a milanoi nagy események felől tudakozódott, mert az utóbbiak hire egész ideig eljutott. Renzo nemcsak ügyesen védelmezte magát a kérdések ellenében, hanem még hasznára is forditotta azokat; felhasználta az öreg nő kiváncsiságát, ki meg akarta tudni az ifjutól, hova megy.
- Sokfelé kell mennem - válaszolt ez - s ha kis időm marad, pillanatra el akarok látogatni azon nagy helységbe is, mely a bergamoi uton, a határszélen, de mégis Milano tartományban van. - - Mi is e falu neve?
- Gorgonzola akarja mondani, válaszolt a nő.
- Gorgonzola! ismétli Renzo, mintegy jobban emlékébe vésendő e szót. - Távol van innét?
- Nem tudom bizonyosan. Tiz, tizenkét mértföldre lesz. Ha valamelyik fiam itt volna, megmondaná.
- Gondolja, hogy ezen a csinos mellékuton oda lehet jutni, annélkül, hogy a főúton kellene menni, hol por, nagy por van! Oly régóta nem volt eső!
- Azt hiszem lehet; különben az első faluban megkérdheti. - S e falut megnevezte.
- Jól van, mond Renzo, s felkelt, egy a sovány ebédből fenmaradt kenyérdarabot vett magához, mely ugyancsak nem mérközhetett azzal, melyet előtte való nap a sz. Dionysius szobrának talapzatán talált; kifizette a számlát, s az egyenes irányban vezető uton elindult. Nehogy pedig kelleténél nagyobb kerülőt tegyen faluról-falura kérdezősködött, s igy körülbelül alkonyat előtt megérkezett Gorgonzolába.
Már utközben elhatározta, hogy itt ismét megpihen, s valamivel jobban fog étkezni. Alig ért a falu végére, már is megpillantott egy korcsmaczégért, belépett, s az eléje siető korcsmárostól enni valót, s egy messzely bort kért; a több mértföldnyi ut, s az idő némileg megszüntette a bor iránti szenvedélyes gyülöletét. „Kérem - szólt a korcsmároshoz - hamar szolgáljon, mivel azonnal folytatnom kell utamat.” S ezt nemcsak azért mondta, mivel igaz volt, hanem azért is, mert ki akarta kerülni, hogy a korcsmáros, - azt hívén nála fogja tölteni az éjet, - neve, keresztneve, utazása és ügyei felől kérdezősködjék - - Ez kellene csak!
A korcsmáros tudtára adta Renzonak, hogy teritve van. Renzo az asztalnak az ajtó melletti végén, a szemérmesek helyén leült.
A korcsmában a falu néhány dolog kerülője volt, kik miután megvitatták, s véleményökkel felczifrázták a Milanoban előtte való nap történt nagy eseményeket, szerették volna tudni, mi történt ma. Egyik közülök Renzohoz lépett, s kérdé, vajjon nem Milanóból jő-e?
- Én? szólt Renzo meglepetve, s hogy gondolkozási időt nyerjen az adandó válaszra.
- Kegyelmed, ha szabad kérdezni.
Renzo fejét rázva, ajkait összeszorítva, s tompa torokhangot hallatva mondá: Az után itélve, mit hallottam, Milano - - nem arra való hely, hogy oda ránduljon az ember, hacsak nagy szükség nem kényszeriti.
- Hát ma is tart a zavargás? kérdé mindinkább nagyobb állhatatossággal a kiváncsi polgár.
- Hogy tudjam, ott kellett volna lennem.
- Igy hát kegyelmed nem Milanóból jő?
- Liscateból jövök, válaszolt határozottan Renzo, ki idő közben kigondolta válaszát. A szó szoros értelmében csakugyan onnét jött, mivel a nevezett helyen átment.
- Ó! - kiáltott fel a kérdezősködő, mintha mondani akarná: okosabban tetted volna, ha Milanoból jönnél, de türelem! - És Liscateben - tette hozzá - mi hirt sem tudnak Milanoról?
- Lehet, hogy tudnak, de én mit sem hallottam.
S e szavakat Renzo oly sajátságos hangsulylyal ejtette ki, mintha mondta volna: bevégeztem.
A kiváncsi visszatért helyére, s mindjárt ezután a vendéglős Renzo elé tette az ételt.
- Az Addához, hogy átmenjen? kérdé a korcsmáros.
- Igen, igen - - az Addához.
- A cassanoi hidon, vagy a canonicai réven akar átmenni?
- Mindegy - - csak kiváncsiságból kérdezem.
- Csak azért mondom, mivel mindkét helyen becsületes emberek kelnek át, kik beszámolhatnak önmaguk felül.
- Helyes. - Mennyire van?
- Jól meggondolva egyik, másik hely is körülbelül hat mértföldnyire van.
- Hat mértföldre! Nem, hittem volna, hogy ily messze van, válaszolt Renzo. És ha - folytatá a szenvelgésig tulzott közönynyel - és ha valaki torony iránt akarna keresztül vágni, van más átjárat is.
- Bizonyára, válaszolt a korcsmáros, ki Renzora most roszelmü kiváncsisággal tekintett. E tekintet elég volt arra, hogy a többi kérdést Renzo torkába fojtsa, ki most a tányér és evőeszközök mögé sánczolta el magát; de midőn a korcsmáros a bort is eléje tette, kérdé: tiszta bor?
- Mint arany, válaszolt a korcsmáros, kérdezze csak a falu és a környék népségét, mely ért a borhoz, s majd meghallja mit felelnek. - Ezt mondva a vendégek közé vegyült.
- Átkozott korcsmáros! kiáltott fel Renzo magában, minél többel ismerkedem meg e fajból, annál roszabb véleményem van felőlük. - Ennek daczára mégis nagy étvágygyal evéshez látott, ekközben azonban - bár észrevétlenül - ugyancsak figyelt, különösen azon czélból, vajjon a beszélgetők közt nem akad-e egy becsületes emberre, kitől megkérdezhetné az utat, annélkül, hogy az viszonzásul sarokba szoritsa és ügyeinek elbeszélésére kényszeritse.
- Hej, szólt egyik, az egyszer, ugy látszik, a milanoiak helyesen akartak cselekedni. Különben holnap, vagy a napokban többet fogunk tudni.
- Sajnálom, hogy ma reggel nem mentem Milanoba, mondá más valaki.
- Ha holnap elmégysz, én is veled tartok, szólt egy harmadik; majd egy negyedik és ötödik.
- Szeretném tudni, kezdé ujra az első, vajjon a milanói uraknak eszökbe jut-e a szegény falusi nép, vagy csak a maguk számára hoznak jó törvényt. A kevély városiak mindent csak magukért tesznek, mintha mások nem is léteznének.
- Nekünk is van szájunk, s pedig nem csak azért, hogy együnk, hanem hogy panaszunkat is előadjuk, szólt más valaki annál szerényebb hangon, mivel ezen inditvány még korai volt - s ha egyszer a dolog már megindult - - - Szóló azonban jobbnak tartotta, nem fejezni be a mondatot.
- Nemcsak Milanoban rejtik el a gabonát, kezdé egy másik rosz elmüséget eláruló hangon, midőn egyszerre lódobogás hallatszott. Mindnyájan kifutnak, s a lovast felismerve, eléje szaladnak. Milanoi kereskedő volt, ki ügyeiben évenkint több izben Bergamoba utazva e korcsmában szokott meghálni, mivel pedig a korcsmában többnyire egy és ugyanazon társaság szokott lenni, a kereskedő mindnyáját ismerte. Körülvették.
- Isten hozta, isten hozta!
- Szerencsésen utazott?
- Nagyon szerencsésen; s kegyelmetek miként vannak?
- Jól, jól. Minő hirt hoz Milanoból?
- Ime; a hirvadászok! szólt a kereskedő lováról leszállva, melyet egyik pinczérnek adott át. - Ej, ej, folytatá a társasággal az ivóba lépve - most már jobban tudhatják nálam.
- Valóban mit sem tudunk, szólt egyik, kezét mellére téve.
- Lehetséges? kérdé a kereskedő. Akkor hát ugyancsak szép - - vagyis rut dolgokat fogtok hallani. Hej, korcsmáros, nincs elfoglalva szokott ágyam? Jól van. Rögtön egy pohár bort, s szokott ételemet, mert korán le akarok feküdni, hogy reggel jókor elindulhassak, mert Bergamoban akarok reggelizni. És ti - folytatta, miután leült, az ivó azon része felé fordulva, hol Renzo is mozdulatlanul és figyelve állt, s ti mit sem tudtok a tegnapi ördöngös históriák felől?
- A tegnapiak felől tudunk.
- A maiak felől mit sem tudtok?
- Épen semmit. Senki sem volt közülünk Milanoban.
- Hadd nedvesitem meg előbb ajkaimat, s aztán elmondom a ma történt eseményeket. Halljátok. - Tele töltötte poharát, melyet egyik kezébe fogott, másik kezének két ujjával felpederitette bajuszát, tenyerével végig simitotta szakállát, ivott és folytatá beszédét.
- Barátaim, ma kicsinyben mult, hogy ép oly, vagy nagyobb zivatar nem tört ki, mint tegnap. Szinte alig hihetem el, hogy itt fecsegek veletek, mert már minden utazási tervemről lemondtam, hogy nyomorult boltocskám védelmezésére otthonn maradjak.
- Mi az ördög volt hát? kérdé a hallgatók egyike.
- Valóban maga az ördög volt; hallgassátok. - Ma reggel azon gaz kópék, kik a tegnapi zürzavart csinálták, a kijelelt helyeken összegyültek (t. i. összebeszéltek, s mindent előre elintéztek). Összegyültek tehát, s ujra kezdték a tegnapi mulatságot; utczáról utczára vonultak, s hogy a népet összecsődítsék, kiáltoztak. Midőn azt hitték, hogy már elegen vannak, az élelmezési főnök lakása felé mentek, mintha nem voltak volna elégségesek azon bántalmazások, melyekkel tegnap illették ezen, minő előkelő állásu urat! Ó, gazemberek! Azok a szitkok, melyeket rá szórtak! Mind hazugság volt, mert azon ur nagyon derék, pontos ember; s ezt én legjobban bizonyithatom, mivel én szolgáltatom szolgaszemélyzetének egyenruhájához a szövetet! Elindultak tehát a főnök lakása felé. Csak látni kellett volna ezt a söpredéket - - minő pofáju gézenguz nép volt! Gondolják csak, boltom előtt vonultak el! Minő pofák - - a via crucis zsidóinak ezekéhez képest tisztességes ábrázatuk van. S minő szavak kerültek ki istentelen szájukból! Bedugtam volna füleimet, ha nem félek vala hogy magamra vonom a semmiháziak figyelmét. Azon derék szándékkal indultak tehát utnak, hogy raboljanak, de - -
Itt szónok elhallgatott; bal kezét felemelte, s nagyujjának hegyét orra hegyére tette.
- De? - kérdé csaknem valamennyi hallgatója.
- De, folytatá a kereskedő, az utcza gerendákkal, s kocsikkal el volt zárva, s ezen torlasz mögött csinos sor katona állott, felvont, s lövésre készen tartott puskákkal. A söpredék, midőn ezen szép fogadtatási előkészületet megpillantotta - - - - Nos, ti mit tettetek volna?
- Visszafordultunk volna.
- Kétségkivül. A semmirekellők is igy tettek. De lássátok csak, nem maga az ördög bútt-e beléjük. A Cordusio-téren megpillantják azon kenyeres boltot, melyet tegnap ki akartak fosztogatni. S mi történt ezen boltban? A vevők közt kenyeret osztottak szét: csupa lovag, a lovagok virága volt jelen, hogy semmi baj se történhessék, s amazok (mondom, hogy az ördög bútt beléjök, s az sarkalta őket) amazok eszeveszetten betörnek: „Vidd el! Én meg ezt viszem!” - Egy pillanat alatt mindent felforgattak: lovagok, sütők, vevők, kenyerek, áru-pad, szekrények, zsákok, lisztes zsacskók, dara, liszt, kovászos tészta, mind-mind szét volt hányva.
- S a katonák?
- A katonáknak az élelmezési főnök házát kellett őrizniök: egyszerre nem lehet két urnak szolgálni, a feszületet vinni és énekelni. Egy pillanat alatt, mondom, mindent, mit csak valamire használni lehetett, szétkapkodtak, s aztán a tegnapi rongyos had ismét táborba vonult, hogy a hasznavehetetlen tárgyakat a piaczon felgyujtsa. A hóhérok már megkezdték a butordarabok kihurczolását, midőn egy a többinél nagyobb hóhér, képzeljétek minő inditványnyal állt elő!
- Mivel, mivel?
- Hogy a lim-lomot a boltban halmozzák fel, s igy azt boltostól felgyujtják. Ugy történt - -
- Meggyujtották?
- Várakozzatok. Egy becsületes embernek a szomszédságból isteni sugalata támadt. Felszaladt a szobába, előkeresett egy feszületet, az ablak párkányára erősitette, egyik ágy fejénél két szentelt gyertyát kapott fel, meggyujtotta, s a keresztfa két oldalára helyezte. A nép feltekintett. Milanoban, meg kell vallani, még mindig uralkodik az istenfélelme. Mindnyája, a tömeg nagy része, akartam mondani, magába tért; azért nem mindnyája, mert közte voltak eleven ördögök is, kik még a paradicsomot is felgyujtanák, hogy rabolhassanak. Látván azonban, hogy a nép nem pártolja véleményüket, kénytelenek voltak belenyugodni. Képzeljétek, ki érkezett meg e pillanatban? - A székes egyház méltóságos urai felemelt feszülettel, egyházi öltönyben, s Mazenta érsek ő méltósága a tömeg egyik, Settala gyóntató kanonok ő méltósága a tömeg másik oldalán, a többi ahol állt szónokolni kezdett a népnek: Ej, derék emberek, mit akartok mivelni? Ily példát adtok gyermekeiteknek? Ugyan menjetek haza. Hát nem tudjátok, hogy a kenyér ára olcsóbbra van szabva, mint előbb? Menjetek, s látni fogjátok az utczasarkokon az olcsó árakra vonatkozó hirdetéseket.
- Valóban?
- Ördögbe! Hát azt hiszitek, hogy a főpapok csak azért jöttek talárban predikálni, hogy hazudjanak?
- S mit tett a nép?
- Lassanként elindult, az utczasarkokhoz ment, s a ki olvasni tudott, az igaz, hogy csak fele tudott - - Képzeljetek, nyolcz uncziás kenyér ára csak egy krajczár!
- Mily csekélység!
- Nagyon szép; csak soká tartson. Tudjátok, mennyi lisztet hurczoltak szét tegnap és ma reggel? Két hónapig el lehetett volna látni vele a herczegséget.
- S Milano vidékére nézve nem csináltak ily szép törvényt?
- Ami Milano ellátását illeti, ennek költségeit a város viseli. Mit sem mondhatok; veletek az történik, mit isten akar. Szerencsére, a zavargások megszüntek. Különben még nem mondtam el mindent, a java most jő.
- Mi történt még?
- Tegnap este, vagy pedig ma reggel, sok tettest elfogtak, s azonnal hire futamodott, hogy a főkolomposokat felkötik. Alig terjedt el ezen hir, mindenki azonnal a legrövidebb úton haza sietett, nehogy koczkáztassa, miszerint a jelöltek közé tartozzék. Milano, midőn távoztam, valóságos barátkolostorhoz hasonlított.
- S valóban felkötik őket?
- Hogyne! s pedig hamarjában válaszolt a kereskedő.
- S mit fog mivelni a nép?
- A nép szemlélni fogja a kivégeztetést, válaszolt a kereskedő. Ugyis annyira égett a vágytól, hogy a szabad ég alatt meghalni lásson egy keresztényt, miszerint a gazok az élelmezési főnököt akarták megtisztelni azzal, hogy ünnepélyesen kitekerjék a nyakát. Ő helyette azonban most négy gyászvitézt szolgáltatnak át a más világnak, s pedig teljes formaszerüség, kapuczinusok, s a jó kimulás társasága tagjainak segédlete mellett. Valóságos isteni gondviselés, látjátok; nagyon szükséges volt. Azon kezdték a bünt, hogy betörtek a boltokba, vettek annélkül, hogy fizettek volna; ha kényükre hagyják őket, a kenyér után a bor, s igy fokonként a többi következett volna. Gondoljátok meg, hogy e semmirekellők, önkényesen, ily kényelmes szokást akartok megalapitani. S biztosithatlak benneteket, hogy ez oly derék emberre nézve, kinek boltja nyitva van, nem lehetett valami vigasztaló gondolat.
- Bizonyára nem! válaszolt a hallgatókból valaki. Bizonyára nem, ismétlé valamennyi.
- És - folytatá a kereskedő, szakállát asztalkendővel letörölve - ezt már régen tervezték; valóságos ligát alakitottak, tudjátok?
- Ligát?
- Ligát. Minden ármány a navarraiaktól, azon francziaországi bibornoktól indult ki, kinek félig török neve van; tudjátok kit értek, s ki minden nap azon töri fejét, minő kellemetlenséget csináljon a spanyol koronának. Mindenek felett azonban Milano ellen fondorkodik, mivel a kopé jól tudja, hogy itt van a király főereje.
- No, lám!
- Bizonyitékot akartok? A legnagyobb zajt idegenek ütötték; Milanóban egészen ismeretlen arczok jártak körül a városban. De el is feledtem megemliteni, mit bizonyosra mondtak nekem: az igazságszolgáltatás kézre kerített egyet a vendéglőben - - -.
Renzot, ki e beszélgetést az utolsó betűig hallotta, ezen fájdalmas húr érintésénél a hideg kezdte rázni; mielőtt uralkodhatott volna magán, megrászkódott, de senkisem vette észre, a szónok pedig minden megszakitás nélkül folytatta beszédét. - Az illető nem tudni honnét jött, ki küldte, sem hogy az emberek minő osztályához tartozott, csak annyi bizonyos, hogy a főczinkosok egyike volt. Már tegnap a zavargás alkalmával az ördög szerepét játszotta, s nem elégedett meg ezzel, hanem még szónokolni is kezdett, s azon udvarias inditványt tette, hogy valamennyi urnak ki kell tekerni a nyakát. Ó, zsivány! Ki után élne a szegény ember, ha az urakat megölnék? - Az igazságszolgáltatás azonban, mely nem tévesztette nyomát, megcsipte őt, egy egész csomag levelet találtak nála; börtönbe vitték, de mi történt? Társai körülállták a vendéglőt, sokan voltak, s kiszabaditották, a kötni valót.
- S mi történt vele?
- Senki sem tudja. Vagy kiszökött, vagy Milanoban rejtezett el. A levelek azonban az igazságszolgáltatás kezei közt maradtak, s azokban le van irva az egész összeesküvés. Mondják, hogy sokan bajba keverednek. Annál roszabb rájuk nézve; mért akarták Milanot felforgatni, vagy még roszabbat.
Renzonak sovány vacsorája ugyancsak nem vált egészségére. Ezer mértföldnyire szeretett volna lenni e korcsmától és tartománytól, számtalanszor indulni akart, de azon félelem, miszerint gyanura szolgáltat okot szörnyen megnövekedett, leigázta minden egyéb gondolatát, s a padra visszaülni kényszerítette. Aggodalma közepett azt gondolta, hogy a fecsegő kalmár majd csak megszünik felőle beszélni, elhatározta, miszerint azonnal távozik, mihelyt más tárgyra ment át a társalgás.
- Ép ez okból, szólt valaki a társaságból, mivel tudom, miként folynak le az ilyen dolgok, s minő sorsuk van a becsületes embereknek a lázangás közepett, legyőztem kiváncsiságomat és szépen otthon maradtam.
- Én is, talán mozdultam? szólt egy másik.
- Én, folytatá a harmadik, ha esetleg Milanoban lettem volna, minden dolgomat félben hagytam, s azonnal haza jöttem volna. Nőm és gyermekeim vannak, s aztán igazat mondva, nem szeretem a zavargásokat.
A vendéglős, ki eddig szintén a hallgatóság közé tartozott, most az asztal másik végéhez ment utána látni, mit mível az idegen. Renzo megragadta az alkalmat, magához szólitotta a korcsmárost, számláját kérte, s azt minden törlés nélkül kifizette. Minden szó nélkül kiment, s az isteni gondviselésre bizva magát ellenkező irányban távozott, mint melyben érkezett.

XVII. Fejezet.
Gyakran csak egyetlen vágy is elégséges arra, hogy az ember kedvének szárnyát szegje, s igy annál inkább, midőn két vágy áll egymással harczban. Szegény Renzónkat több óra óta már két vágy gyötörte: a menekülési és rejtezkedési vágy, s a kalmár esztelen szavai az ifju mindkét vágyát megnövelték. Utjának kezdetén több vándorral találkozott, de felzaklatott képzelme annyi rémképet rajzolt eléje, hogy senkitől sem merte megkérdezni az utat. - Hat mértföldet mondott - gondolá - de ha mellékutakon járva nyolczat, tizet, kellene is tennem, lábaim, melyek már nagyobb utat is tettek, most sem fogják megtagadni a szolgálatot. Milano felé bizonyára nem, s igy csak az Adda felé közeledhetem, s igy előbb-utóbb oda jutok.
Bal felöl kis mellékutat pillantott meg: rálépett, s ment amerre ezen ut vezette.
- Én játszottam az ördög szerepét! gondolá utközben magában. Én akartam lemészároltatni az urakat! Egy csomó levél, nálam! Majd számolok azzal a kalmárral, ha az Addán tul ráakadok.
Amint ezen és ehhez hasonló gondolatokat forgatva elméjében előre haladott, oly helyre érkezett, hol a termő földet kákával benőtt pusztaság váltotta fel. Ebből azon következtetést vonta, hogy közel kell valamely folyónak lennie. Miután néhány lépést tett előre, megállt, hallgatózott, de hiában. Nem sokára csepőtés, szil- és tölgycserjékkel benőtt helyre jutott. Tovább haladva a csepőte közt néhány szétszórt fát is megpillantott, s mindig ugyanazon uton nyomulva előre észrevette, hogy erdő szélére jutott. A borzongás egy neme fogta el a gondolatra, hogy belépjen az erdőbe, de legyőzve azt, mintegy önkéntelenül benyomult. Minél belebb hatolt azonban az erdőbe, borzongása annál inkább erőt vett rajta, s minden tárgy bizonyos kisérteties alakot látszott felvenni. A távolról megpillantott fák szörny-alakok gyanánt tüntek fel szemei előtt, félve pillantott a fák koronáinak a hold által itt-ott megvilágitott ösvényen tánczoló árnyaira. Ily érzelmek közt előre haladva egyszerre megáll, hallgatózik, a viz folyása által előidézett morajhoz hasonló zajt vesz észre: „Az Adda!” kiált felt most. Mintha csak barátját, testvérét, megmentőjét találta volna meg. Fáradsága eltünt, ütere sebesen vert, vére vigan folyt ereiben, bátorsága megnövekedett, s a bizonytalanság és az éjhomályába burkolt tárgyak által okozott nyomasztó érzése nagyrészt eltünt, s többé nem habozott, bátran benyomult az erdőbe, azon irányban, honnét a barátságos morajt hallotta.
Nem sokára megpillantotta az Adda széles és helységek által szegélyezett tükrét. Ha az Addánál kisebb folyóval leendett dolga, azonnal megkisértette volna az átkelést, de Renzo igen jól tudta, hogy az Addával nem lehet ily könnyen elbánni. Azért gondolkozni kezdett, s hideg vérrel megfontolta a teendőket. Végre elhatározta, hogy egy távolról megpillantott, elhagyatott kunyhóban tölti az éjet. Belépett, a földön szétszórt szalmát pillantott meg, s azt gondolta, hogy ott is kényelmesen alhatik. Mielőtt azonban a gondviselés által számára kijelelt ágyra lefeküdt volna, térdre borult, hogy megköszönje istennek e jótéteményt, valamint ama segélyt, melyben őt az ég az egész szörnyü nap folytában részesitette. Ezután szokott esti imáját mondta el, s bocsánatot esengett istenétől, hogy előtte való este elfeledte ugyanazt elmondani, vagy mint kifejezte, hogy barom gyanánt imádság nélkül dőlt álomra.
Alig hunyta azonban be szemeit, emlékezetét vagy képzeletét (valóban nem tudnám megmondani, melyiket a kettő közül) sürgő-forgó alakok népesitették meg: a kereskedő, a jegyző, a fogdmegek, a kardcsiszár, a vendéglős, Ferrer, az élelmezési főnök, a lázangó tömeg, később don Abbondio, aztán don Rodrigo: mindenki, a kivel Renzonak dolga volt.
A következő reggel szép nappal kecsegtetett. Renzo azonnal, a legrövidebb uton sietett a folyó partjára. A vizen egy halászbárkát pillantott meg. A halász a part hosszában, a vele szemközt folyó viz szinén tekintett végig, majd visszafordult, s a viz mentének irányában vetett néhány pillantást, s a bárka orrát Renzo felé irányozta és közeledett. Renzo, ki a folyó partján egyik lábával a vizbe lépve állt, megragadta a csolnak orrát, s beugrott.
- Megteszi a szivességet, hogy pénzemért átszállit a tulsó partra? kérdé Renzo a halásztól.
A halász eltalálva Renzo gondolatát, már a tulsó part felé fordult, s az ifju látva, hogy még egy evezőlapát hever a bárkában, lehajolt és felkapta azt.
- Lassan, lassan! szólt a halász, de látva, hogy az ifju mily ügyesen fogta két kezére a lapátot, s készült az evezésre, - ó, ó, folytatá, ugy látszik mestersége?
- Kissé, válaszolt Renzo, s a műkedvelőénél nagyobb erélylyel és ügyességgel látott az evezéshez, s annélkül hogy alábbhagyna setét tekintetet vetett az elhagyott tulsó partra, s türelmetlenül pillantott a folyó azon partjára, mely felé közeledett. Majd aztán, midőn egészen a part közelébe értek, a halászhoz fordult, s fejével azon fehér folt felé intett, melyet a tulsó parton már a mult éjjel megpillantott, s mely most világosabban látszott.
- Bergamo városa az? kérdé.
- Bergamo városa, válaszolt a halász.
- S ezen part már Bergamo határához tartozik?
- San Marco földje.
- Éljen San Marco! kiáltott fel Renzo. - A halász mit sem szólt.
Végre elérik a partot; Renzo kiugrik a bárkából, szivében hálát ad istennek, majd köszönetet mond a halásznak, zsebébe nyul, kivesz egy ezüst huszast, melyet - s tekintve Renzo körülményeit, ez nem volt csekély ajándék! - a halász markába nyom. Ez még egyszer a milanói part felé, majd a folyamon fel és alá tekint, zsebre rakja a pénzt, ujját - Renzora kifejező tekintetet vetve - ajkára teszi, s aztán szerencsés utat kivánva visszaindul.
Renzo egy pillanatig a parton állva maradt, visszatekintett a tulsó partra, azon földre, mely még csak elébb égett talpai alatt. - Ó, tehát valóban kimenekültem! gondolta legelőször is. Maradj ott, átkozott tartomány! gondolta másodszor, szülőföldjétől való bucsuzás gyanánt. Harmadik gondolata azonban azokhoz szállt, kiket ama tartományban hagyott, karjait mellén keresztbe tette, felsóhajtott, tekintete a folyamra esett, mely lábai előtt hömpölygött, s rá gondolt, hogy e habok a hid alatt jöttek át!
Elfordult a szomoru emlékeket keltő tárgyaktól, torony iránt utnak indult a hegy lejtőjén látszó fehér foltnak addig is, mig valakitől megkérdezheti a rendes utat. Az elsőtől, kivel találkozott, megtudta, hogy még kilencz mértföldnyi utat kell tennie.
Ezen utazás nem volt vidor. Renzo némán, szivében fájdalmát viselve haladt előre, tekintetét minden pillanatban uj és uj tárgy komoritotta el, mely meggyőzte róla, hogy e tartományban ugyanazon nyomor uralkodik, melyet szülőföldjén elhagyott. Utközben, de főleg a mezőgazdasági tanyákon és falvakban lépten-nyomon koldusokkal találkozott, nem olyan koldusokkal, kik mesterséget üznek a nyomorból, hanem földmüvelőkkel, hegylakókkal, iparosokkal, s egész családokkal, kiknek nyomorát arczuk inkább feltüntette, mint ruházatuk.
- Ki tudja, gondolá Renzo, vajjon lesz-e munka, mint a mult években? Egyébiránt Bartolo javamat akarja; ő jó fiu; kis vagyont szerzett, annyiszor csalogatott magához; nem fog elhagyni.
Ekközben Renzonak egy idő óta felébredt éhsége mindig hangosabban adott magáról életjelt. Egy korcsmába lépett, hogy fellázadt gyomrát kissé lecsillapitsa. Fizetett, s nem maradt több zsebében néhány krajczárnál.
A korcsmából kilépve épen a kapuban, a földön inkább elterülő, mint ülő nőket pillantott meg; egyik koros, a másik fiatalabb volt, s ez utóbbi csecsemőt tartott karjain, ki miután anyjának mindkét emlőjén hiában kisértette meg éhségét csillapitani, sirdogált; mindnyájának arcza halálsápadt volt; a mellettük álló férfiu arczának vonásai még elárulták egykori erejét, a hosszas nyomor azonban végre elhomályositotta, sőt letörölte arczáról az erőnek ama kifejezését. Mindhárman kezöket terjesztették Renzo felé, ki könnyeden, felüdült arczczal lépett eléjük; egyik sem szólt, de mi is fejezhetett volna ki szivreszólóbb könyörgést?
- A gondviselés segit! szólt Renzo, s kezét azonnal zsebébe mélyesztvén utolsó krajczárjait tette a hozzá legközelebb levő tenyérbe, s folytatta utját.
Az étkezés és a jótett (bizony végre is testből és lélekből állunk) felüditette minden gondolatát. Különös, de igaz, hogy utolsó pénzét a szegényeknek adva nagyobb bizalmat érzett a jövő iránt, mintha tiz annyit talált volna.
Unokabátyjának városába lépve, sőt mielőtt belépett volna, magas házat pillantott meg, melynek hosszu ablaksorai voltak; felismeri a szövőgyárt, belép, a kerekek és az ezeket hajtó viz zaja közt hangosan kérdi: vajjon itt van-e bizonyos Bartolo Castagneri?
- Bartolo ur! Itt van!
- Úr? jó előjel - gondolá Renzo, s megpillantva bátyját hozzá rohant. Ez megfordul, felismeri Renzot, ki csak e szavakat hallatja: „Itt vagyok!” - Most csudálkozást kifejező „ó!”, a karok kitárása, s ölelkezés következik. Az örömteljes fogadtatás ezen első nyilatkozatai után Bartolo az ifjut eltávolitandó a gépek kelepelése, s a kiváncsiak tekintete elől, egy mellékszobába vezette.
- Örülök - szólt itt Renzohoz - hogy eljöttél; de különös ficzkó vagy. Annyiszor hittalak, soha sem akartál jönni, s most felettébb válságos pillanatban érkezel.
- Már csak meg kell vallanom, hogy nem saját jó szántomból jöttem, mond Renzo, s a lehető legrövidebben, de nem minden megindulás nélkül beszélte el szomoru történetét.
- Ó, szegény Renzo! szólt Bartolo. De rám számitottál, és én nem hagylak el. Igaz ugyan, hogy most nem igen kapnak a munkásokon, sőt mindenki csak arra szoritkozik, hogy ne veszitse el munkásait, s igy az üzlet fen ne akadjon; a gazda azonban javamat akarja, s van pénze. S hogy igazat szóljak, s korántsem dicsekszem, nagy részt nekem köszöni mindenét: ő tőkéjét, én némi ügyességemet kamatoztatom. Első munkás vagyok, érted? Sőt, igazat szólva factotum vagyok. - Szegény Lucia Mondella! Ugy emlékszem rá, mintha csak tegnap láttam volna. Ő a templomban mindig a legilledelmesebb lány volt; s midőn az ember elment házacskájok előtt - - mintha csak látnám ezen épen a falu végén levő házacskát, udvaráról pompás fügefa kuszott fel a keritésre - -
- Kérlek, ne beszéljünk erről!
- Csak azt akartam mondani, hogy midőn az ember elment házacskájuk előtt, mindig hallotta rokkájának pergését, melyet hajtott, hajtott. S az a don Rodrigo! Már akkor is rosz úton járt, de, mint látom, azóta valóságos ördöggé lett. - Amint mondtam tehát: itt is szenvednek ugyan némileg éhséget - - Igaz, miként vagy étvágy dolgában?
- Csak imént ettem útközben.
- Hát pénz dolgában?
Renzo egyik kezét kinyitotta, tenyerét szája elé tette, s kissé rá lehelt.
- Mit sem tesz, szólt Bartolo, van nekem. Ne aggódjál, isten segitségével csakhamar megváltozik a világ sorsa, s akkor visszafizetheted, sőt még magadnak is marad.
- Otthon van kis pénzecském, ide küldetem.
- Jól van. Addig azonban számits rám. Isten azért részesitett javaiban, hogy jót tegyek, s ha nem segitek rokonaimon és barátaimon, ugyan kien segitsek?
- Joggal biztam tehát a gondviselésben! kiáltott fel Renzo, s hevesen megszoritotta a jó rokon kezét.
- Milanoban tehát - folytatá ez - oly nagy zajt ütöttek. Némileg eszteleneknek tünnek fel előttem. Már ide is eljutott ugyan hire, de szeretném, ha részletesebben elbeszélnéd. No, van elég tárgyunk a beszélgetésre. Itt azonban, mint láthatod, nyugalom uralkodik, de eszélyesebben intézik is el a közügyeket. A város kétezer szekér gabonát vásárolt egy velenczei kereskedőtől, oly gabonát, mely Törökországból érkezett ugyan; midőn azonban a gyomorról van szó, nem vizsgálja az ember valami szigoruan. De halld csak, mi történt. Hát a veronai és bresciai kormányzó uraimék elzárják a szorosokat, s kijelentik, hogy nem bocsátják át a gabonát. De mit tesznek erre a bergamoiak? Velenczébe küldik Lorenzo Torret, egy törvénytudót, s minő törvénytudót! Gyorsan elutazik, beszél a dogevel, s mondja: mi jutott eszökbe a kormányzó uraiméknak? Ez volt aztán a beszéd, mondják, hogy érdemes lett volna kinyomatni. Hej, mennyit ér, ha van oly emberünk, ki beszélni tud! Azonnal kiadják a rendeletet a gabona átbocsátására, s a kormányzó uraimék nemcsak átbocsátani, hanem fedezettel kisérni tartoznak a szállitmányt, mely már útban van. Még a vidékről is gondoskodtak. Giovanbatista Biava, Bergamo velenczei követe (ez is ember a talpán!) felhitta a tanács figyelmét, hogy a falvakban is szükséget szenvednek, s a tanács négy ezer staia kölest utalványozott. Ez is jó lesz kenyérnek. S tudod-e még mit gondolok? Ha nem lesz kenyerünk, zöldséggel is megélünk. De most uramhoz vezetlek; annyiszor beszéltem neki felőled, jó fogadtatásban fogsz részesülni. Ő igazi régi szabásu bergamoi, nagylelkü férfiu. Most bizonyára nem vár, de ha elbeszéljük neki történeted - - S aztán ő meg tudja becsülni a munkásokat, mert a szükség elmulik, az üzlet azonban fenmarad. De mindenek előtt valamire figyelmeztetlek. Tudod, miként neveznek bennünket, milanóiakat Bergamoban?
- Miként?
- Rókának.
- Nem valami hizelgő név.
- Igaz; de a ki Milanoban született és Bergamoban akar élni, e nevet nyugodtan zsebre kell raknia. Ezek a bergamóiak csak oly természetesnek tartják, hogy a milanoi embert rókának nevezzék, minthogy megnagyságolnak egy lovagot.
- Ugy hiszem csak azt nevezik igy, ki eltüri.
- Fiacskám, ha nem vagy rá elkészülve, hogy minden lépten-nyomon rókának csufolnak, ne is gondolj rá, hogy itt letelepedhessél. Akkor akár soha se tedd le késedet kezedből; mert, tegyük fel, megkéselsz két - három - négy gunyolódót, az ötödik téged szúr le, s minő örömöd telik majd benne, ha három-négy gyilkosság szennyfoltjával lépsz az isten itélőszéke elé.
- Van itt valamely milanói, ki - - s Renzo most is homlokát kopogtatta meg, mint a milanói korcsmában. - Egy milanói, akarom mondani, ki érti mesterségét?
- Egyetlen egy; de azt is csak rókának hiják. Tudod, mit mond a gazda, ha barátaival felőlem beszél? - Az a róka valóságos istensegedelme volt üzletemre nézve; ha nem volna az a róka, nagy zavarba jönnék. Ezt itt már igy szokták meg.
- Ostoba szokás. De midőn belátják, hogy a milanóiak hozták be és fejlesztik az ipart, mégsem javulnak meg?
- Eddig még nem javultak meg; idővel megtörténhetik; az ifjabb nemzedék nem osztja e rosz szokást, de az élemedettekre nézve nincs orvosság. Örökölték e bünt, s nem vetkőzhetik le. De végre, vajjon valami nagy szerencsétlenség-e ez? No hiszen, szép udvariasságban részesitettek, s főleg akartak részesiteni drága honfitársaink, a milanóiak!
- Igaz. Ha nem fenyeget egyéb baj - -
- Ha ebbe bele nyugszol, a többi sikerülni fog. Jöjj a gazdához. Bátorság!
Valóban Renzónknak minden kivánsága annyira sikerült, - miként Bartolo megigérte - hogy feleslegesnek tartjuk hősünk viselt dolgait részletesen elbeszélni.

XVIII. Fejezet.
Ugyanaz nap, november 13-dikán, rendkivüli futár érkezett a leccoi podestához, s az igazságszolgáltatás milanoi főkapitányától származó sürgönyt kézbesített, mely a legszorgosabb kutatást rendelte el bizonyos Lorenzo Tramaglino, selyemtakács, kézrekeritése iránt, ki a predicti egregii domini capitanei fogdmegek kezei közül kimenekülve netán - palam vel clam - szülőföldjére tért vissza, a falu neve egyelőre ismeretlen ugyan, verum in territorio Leuci; quod si compertum fuerit sic esse, iparkodjék a nevezett podesta úr, quanta maxima diligentia fieri poterit kézrekeríteni, s kellőkép megkötöztetni, videlicet alkalmas bilincsekkel, mivel a karpereczek ezen subjectumra nézve elégteleneknek bizonyultak; zárassa börtönbe, s ott jó őrizet alatt tartsa, amig valaki ki fog küldetni átvételére. S igenlő, vagy tagadólagos esetben egyenlőképen accedatis ad domum praedicti Laurentii Tramaliini; et facta debita diligentia quidquid ad rem repertum fuerit aufferatis; et informationes de illius prava qualitate, vita et complicibus sumatis; s mindenről, mit mondott, tett, mit a kutatás felfedezett, vagy fel nem fedezett, s mit magával vitt, vagy otthon hagyott diligenter referatis. A podesta, miután emberi értelemben vett bizonyosságot szerzett, hogy a subjectum nem tért vissza falujába, hivatja a helység biróját, s ez által, nagy, hivatalos személyekből és rendőrökből álló kisérettel, Renzo lakására vezetteti magát. Az ajtó be van zárva; a kinél a kulcsok vannak, nincs kéznél, vagy nem akarja, hogy kézre keritsék. Az ajtót tehát betörik, s a kellő „gondosságot” fejtik ki, vagyis a házzal ugy bánnak el, mint rohammal bevett várossal. Ezen hadmüvelet hire gyorsan elterjedt a vidéken, Cristoforo atya is értesül, ki nem kevesbbé meglepetve, mint lesujtva a hir által kérdezősködik e váratlan fordulat indoka felől, de csak találgatásokat hall, azonnal ir Bonaventura atyának, kitől, azt hiszi, biztos hirt vehet. Ekközben azonban megidézik Renzo rokonait és barátait, hogy mondják el mit tudnak Renzo rosz erkölcse felől. A Tramaglino nevet viselni: szerencsétlenség, szégyen, bün. Az egész helység fenekestől fel van fordulva. Lassanként megtudják, hogy Renzo Milano közepes-közepén szökött meg a fogdmegek kezei közül, mire aztán eltünt. Hire futamodik, hogy valamely nagy bünt követett el, de senki sem tudja megmondani: mit, s e „mi”-t százféle mesével helyettesítik. Minél nagyobb gonoszságról szól a hir, a helységben annál kevesbbé hiszik, mivel ott Renzot derék ifju gyanánt ismerték. A legtöbben azt gyanitják - s e hir csak suttogva megy házról házra - hogy az egész dolog a zsarnok don Rodrigo müve, ki ekként akarja megrontani szegény vetélytársát. Bizonyos igaz, hogy feltevésekből itélve, s a dolgok helyes ismerete nélkül gyakran még a zsiványok ellen is nagy igazságtalanságot követünk el.
Mi azonban, kik, mint mondani szokták, az eseményekkel egyenlő lépést tartottunk, biztosan állithatjuk, hogy don Rodrigonak legkisebb része sem volt Renzo szerencsétlensége előidéztében. E szerencsétlenségnek azonban mégis ugy örvendett, mintha ő idézte volna elő, s ugyancsak kifejezte örömét bizalmas emberei, de különösen Attilio gróf előtt. Ez a Renzo elfogatását czélzó sürgönyből azt következtetve, hogy a milanói zavargások lecsillapodtak, azonnal Milanoba indult, hogy igéretéhez képest a barátot lerázza don Rodrigo nyakáról. Attilio gróf alig indult el, Griso érkezett meg küldetése helyéről, Monzából, s pedig teljes épségben és egészségben; jelentést tett urának mindenről, mit ott hallott: Lucia a kolostorban tartózkodik az „úrnő” védelme alatt; mindig el van zárkozva, mintha ő is apácza volna, a zárda kapuján soha sem lép ki, s az isteni tiszteletet a templom egyik rácsos ablakán át szemléli, ami sokaknak nagyon visszatetszik, kik mivel a leányzó történetéről értesültek és szépsége felől nagyszerű dolgokat hallottak, szeretnék kissé arczát megpillantani.
Ezen jelentés don Rodrigoban ördögi gondolatokat keltett fel. Rodrigo azonban több napon át habozott tervének ki- vagy ki nem vitele között. Ekközben unokatestvérétől levél érkezett, melyben ez jelentette, hogy a terv pompásan halad előre. A villámlást nem sokára menydörgés követte, vagyis egy szép reggel csak hire futamodott, hogy Cristoforo atya távozott a pescarenicoi zárdából. Rodrigo tehát mindinkább hajlandó lett a veszélyes vállalat megkisértésére, az utolsó lökést pedig azon váratlan hir adta meg, hogy Agnes Monzából haza jött.
Beszéljük el, miként ment végbe ezen két esemény, s kezdjük az utóbbin.
A két szegény nő alig helyezkedett el uj lakásán, midőn a milanoi események hire Monzában, s igy a kolostorban is elterjedt. A házgondviselőnő az utczán kóválygó hireket elfogdosta, s vendégeinek elbeszélte. - Két, hat, nyolcz, négy, hat embert befogtak, kiket a szénvonóról nevezett kemencze előtt fel fognak akasztani. - - Egy leccoi, vagy a környékről való ember pedig elmenekült. Nevét nem tudom; de csak akad valaki, aki megmondja; akkor meglátjuk, ismeritek-e?
Ezen hir egybevetve ama körülménynyel, hogy Renzo ép azon időben utazott Milanoba, a nőkben, de főleg Luciában nagy aggodalmat keltett. Elképzelhetjük, mily nagy lett a nők ijedelme, midőn a házgondviselőnő tudtokra adta:
- Épen a ti helységtekből való az a ficzkó, a ki megszökött az akasztófa elől; selyemtakács és Tramaglinonak hiják. Nos, ismeritek?
Lucia, ki székén ülve épen valamin babrált, kiejtette kezéből munkáját, elsáppadt, s egyszerre oly változás történt rajta, hogy a házgondviselőnő bizonyára észreveszi, ha közelebb lett volna. A házgondviselőnő a szoba küszöbén állott Agnessel, ki szintén zavarba jött ugyan, de nem oly mértékben, mint Lucia, s elnyomta remegését. Hogy valamit feleljen, azt mondta, hogy oly kis helységben, mint Lecco, a lakósok mindnyájan ismerik egymást, s hogy ő ismeri Tramaglinot, de nem tudja elgondolni, miként követhetett el valami gonosz tettet, mivel nagyon békés természetü ifju volt. S aztán kérdé, vajjon csakugyan menekült-e, s ha igen, hová?
- Mindenki állitja, hogy elmenekült, de senki sem tudja, hová. Lehet, hogy még kézre kerül, lehet, hogy már mentve van. De ha megcsipik békés természetü ficzkótok - - -
Mielőtt szavait befejezhette volna, szerencsére szólították, s távozott. Képzeljék el olvasóim, minő állapotban hagyta az anyát és leányát! Több napig voltak bizonytalanságban, mig végre megtudták, hogy Renzo biztosságban van, s e tudat, mondanunk sem kell, nagy vigasztalására szolgált Luciának. Cristoforo atya küldötte azonban, ki e hirt hozta, semmi részleteset sem mondhatott Renzo viselt dolgainak körülményeiről, mivel Cristoforo atya maga is e részleteket milanoi szerzetestársától remélte megtudhatni, kinek Renzót ajánlta volt; Bonaventura atya azonban azt válaszolta, hogy sem az ifjut, sem Cristoforo atya levelét nem látta; egy falusi ember kereste ugyan őt a kolostorban, de nem találván ott elment, s többé nem tért vissza.
Cristoforo atya most hosszabb ideig nem hallatott Monzában magáról; Agnes tehát Pescarenicoba ment, hogy felkeresse őt. A zárda csengetyüjének hangjára kinyilt az ajtó: Goldino, a dió-gyüjtő testvér, lépett Agnes asszony elé.
- Ó, asszonyom, minő szél hordozza önt itt?
- Cristoforo atyát keresem.
- Cristoforo atyát? Ő nincs itt.
- Soká marad el?
- De - - szólt a barát, felvonva egyik vállát, s lekopasztott fejét kámzsájába mélyesztette.
- Hová ment?
- Riminibe.
- Ó!
- Riminibe.
- Hol van ez a hely?
- Hehe! válaszolt a barát, s kinyujtott karjával felülről befelé, függőleges irányban nagy vonalt irt le a levegőben, hogy nagy távolságot fejezzen ki.
- Ó, én szerencsétlen! De miért ment el oly váratlanul?
- Mivel a tartományfőnök parancsolta.
- S miért küldte el őt, ki oly sok jót tett a vidéken? Ó, mindenható isten!
- Ha az előljárók tartoznának számot adni rendeleteikről, hova lenne az engedelmesség?
- Elhiszem; de elutazása engem tönkre juttat.
- Tudja, mi lehet áthelyezésének oka? Riminiben alkalmasint jó hitszónokra van szükség (mindenütt vannak jó hitszónokaink, de néha azonban épen valamely kiváló tulajdonságu egyént akarnak). A riminii provinczialis atya bizonyára irt az itteni provinczialis atyának, vajjon van-e egy ilyen és ilyen alattvalója, s a provinczialis atya igy szólt: ezeknek Cristoforo atyára van szükségük. Bizonyára igy kellett történnie.
- Mily szerencsétlenség ránk nézve! Mikor utazott el?
- Tegnapelőtt.
- Ime, ha sugalatomnak engedtek, s pár nappal előbb jövök! - S nem tudhatni, mikor tér vissza?
- Ezt, asszonyom, csak a provinczialis atya tudhatja, ha ugyan még ő is tudja. Cristoforo atya nemcsak a halászoknak és parasztoknak tud ám szónokolni, pompás irott szónoklatai vannak a városiak számára, s ha egyszer nagy hitszónok hirébe kerül, innét is onnét is, mit tudom én honnét meghihatják, s akkor el kell küldeni, mivel az emberek jótékonyságából élünk.
- Uram, én istenem! uram, én istenem! kiáltott fel Agnes, majdnem sirásra fakadva. Mit tehetek Cristoforo atya nélkül? Ő volt atyánk! Távozása veszedelmünket idézi elő.
- Figyeljen, jó asszony. Cristoforo atya valóban derék férfiu ugyan, de hát nincs-e köztünk több, jószivü és eszes ferfiu, ki egyként tud bánni a gazdaggal és szegénynyel. Atanasio, Girolamo, vagy Zaccaria atyával akar szólani? Zaccaria atya nagyon érdemdus férfiu. Nem mondom, hogy szónokolni - én istenem mindenkinek megvan a saját adománya - hanem tanácsot adni nagyon jól tud, e tekintetben ugyancsak talpra esett ember, érti?
- Az isten szerelméért - kiáltott fel Agnes - mit törődöm vele, ha akár minő ember, midőn nincs itt többé Cristoforo atya, ki minden ügyünket ismerte és megmentésünket előkészitette.
- Akkor hát csak türelem!
- Tudom, válaszolt Agnes, s bocsásson meg faragatlan modoromért. - Isten vele! szólt, s vigasztalhatlan, zavart és kétségbeesett kedélyállapotban indult vissza falucskájába, mint vak, ki botját vesztett el.
Mi, kik Galdino testvérnél kissé jobban vagyunk értesülve, elmondhatjuk a történteket. Attilio, Rodrigonak tett igéretéhez képest, alig hogy megérkezett Milanoba azonnal közös nagybátyjukhoz, a titkostanácsoshoz ment. (Tizenhárom a polgári és katonai osztályból vett titkos tanácsos volt a kormányzó mellé adva, kiktől a kormányzó tanácsot szokott kérni, s kik a kormányzó halálának esetén ideiglenesen kezökbe vették az állam gyeplőjét.) A grófi nagybátya, a titkos tanács, polgári osztályból vett, egyik legidősebb tagja, bizonyos tekintélynek örvendett, s nem volt hozzá fogható társa, ki tekintélyét annyira érvényesíteni tudta volna, mint ő, kétes kifejezései, jelentőségteljes hallgatása, szavainak félbeszakitása sokat mondó pillantásai, igéretet soha sem képező hizelgései, udvarias fenyegetései - mind-mind a fenebbi czél szolgálatában álltak, melyet többé kevesbbé el is ért. Gyakran igy szólt: ezen ügyben mit sem tehetek, s csak a valót mondta, de oly hangon, hogy épen az ellenkezőt lehetett hinni. Igy növekedett meg nagy befolyásának hire, sőt végre befolyása is, épen mint valamely különlegességek kereskedésében egy csomó arabfeliratu, de különben üres katulya csak a bolt hitelének fentartására szolgál. A grófi nagybátya tekintélye, mely már régtől fogva öregbedett, a legutóbbi időben óriási lépést tett, midőn a spanyol udvarhoz küldetett, mely alkalommal történt fogadtatásának leirását saját szájából kellene elbeszélni hallani! Elég az hozzá, hogy a grófi herczeg őt különös kegyeiben részesitette, sőt annyira bizalmaskodott, hogy egyszer a fél udvar jelenlétében azt kérdezte tőle: miként tetszik önnek Madrid, s mi több egy izben egy ablakmélyedésben négy szem közt volt vele, s azt mondta, hogy - a milanoi dóm a király valamennyi országának templomai közt a legnagyobb!
Attilio grófi nagybátyja előtt teljesített hajlongásai s bókjai után komoly arczot öltött - mert néha napján ehhez is értett - s igy szólt: Azt hiszem kötelességemet teszem, annélkül, hogy Rodrigonak irántam való bizalmát megsérteném, midőn urambátyámat bizonyos ügyről értesítem, melyre ha ön nem teszi kezét, komolylyá válhatik és következményeket vonhat maga után - -
- Képzelem, hogy megint valamelyik kalandjáról van szó.
- Az igazság érdekében meg kell jegyeznem, hogy a hiba most nem don Rodrigo részén van. Mégis annyira belebonyolódott, mint mondom, hogy urambátyámon kivül nincs senki, aki őt ki - -
- Meglátjuk, meglátjuk.
- A környéken egy kapuczinus barát van, ki bele kapczáskodott don Rodrigoba, s a dolog már oda jutott, hogy - -
- Hányszor mondtam mindkettőtöknek, hogy a barátoknak békét hagyjatok? Elég dolgot adnak ezek annak is, ki kénytelen - - kinek kötelessége - - (itt felfútta arczát) De ti, kik kitérhettek utjokból - -
- Urambátyám, ezuttal kötelességem kijelenteni, hogy Rodrigo örömest kitér, ha lehetett volna. A barát kötött ő beléje, s mindent elkövetett felingerlésére - -
- Mi a manót akar ez a barát unokaöcséimmel?
- E barát először is hetvenkedő természetü, ezen tulajdonságáról ismeretes; mesterséget üz abból, hogy a lovagokkal minduntalan kiköt. Védelmez és tanácsaival vezet egy - hogy is mondjam - egy ottani parasztleányzót, s ezen személy iránt - - nem mondom bünös, de féltékeny, gyanus és különös vonzalommal viseltetik.
- Értem, szólt a grófi nagybátya, s arczának buta kifejezésén, melylyel a természet felruházta, melyet azonban ő diplomacziai arczfintoritások alá rejtett, a gonoszkodás egy sugara villant át.
- E barát - folytatá Attilio - egy idő óta fejébe vette, hogy Rodrigonak nem tudom minő czéljai vannak ezen - -
- Fejébe vette, fejébe vette! Én is ismerem Rodrigo uramat, s egy kissé különb ügyvédre volna szüksége drága uraságodnál, hogy az ilyféle vádak ellen megvédelmezze.
- Urambátyám, nem hihetetlen ugyan előttem, hogy Rodrigo valamely tréfát követett el azon leányzóval, midőn talán az utczán találkozott vele; hiszen Rodrigo fiatal, s végre sem kámzsás barát; e bohóságokkal azonban nem akarom untatni önt drága nagybátyám. De az már komoly dolog, hogy a barát Rodrigoról ugy beszélt, mint valamely semmiháziról szokás beszélni, s az egész vidéket fel akarja ingerelni ellene - -
- S a többi barát?
- Nem avatkoznak a dologba, mivel ama társukat hevesvérű bolondnak tartják, s Rodrigo iránt a legnagyobb tisztelettel viseltetnek. Ellenben e barátnak nagy tekintélye van a parasztok előtt, s azért szenteskedik is, és - -
- Remélem nem tudja, hogy don Rodrigo az én unokaöcsém.
- Ha tudja-e! Sőt épen e miatt nem akar bőrében megtérni.
- Hogyan?
- Mert, mint ezt hireszteli is, ép azért telik kedve Rodrigo boszantásában, mivel ennek oly magas rangu, természetes pártfogója van, mint méltóságos bátyám; ő neveti a magasranguakat és államférfiakat, sz. Ferencz öve szerinte, a kardot is féken tartja, és hogy - -
- Ó vakmerő barát! Mi a neve?
- Cristoforo atya, válaszolt Attilio, s grófi nagybátyja asztalfiókjából emlékkönyvecskét vett elő, s nagyokat fujva felirta a szegény barát nevét. Akközben Attilio folytatá: Mindig ily bogarai voltak, mindenki ismeri multját. A nép fia volt, ki, mivel esetleg hét szilvafája volt, vetélkedni akart a környékebeli nemesekkel, s a miatti dühében, hogy nem győzhette le valamennyit, egyet közülök meggyilkolt, s a bitót kikerülendő baráttá lett.
- Nagyon jól, helyesen van! Meglátjuk, meglátjuk, szólt a grófi nagybátya, miközben ismét nagyokat fujt.
- És most, folytatá Attilio, még dühösebb, mivel valamely terve, mely nagyon érdekén állott, dugába dölt. Ezekből megérthette, urambátyám, minő ember a barát. Teremtményét, talán mivel a világi veszedelmek ellen akarta megvédeni - ön érti már - vagy egyéb czélból, de minden áron férjhez akarta adni, s már meg is találta az - - - emberét, ki szintén teremtménye, alázatos hive volt, s kit talán, sőt bizonyosan ismer, nagybátyám, legalább nevéről, mivel a titkos tanács bizonyára kénytelen volt foglalkozni ezen gaz ficzkóval.
- Mi a neve?
- Lorenzo Tramaglino, selyemtakács, ugyanaz, ki - -
- Lorenzo Tramaglino! kiáltott fel a grófi nagybátya. Nagyon jól, nagyon helyesen van vitézlő kapuczinus atya! Bizonyos - - valóban - - levél volt nála egy - - De mért nem szólt nekem ezekről don Rodrigo uram? Miért engedte, hogy a dolog ennyire jusson, s miért nem fordult ahhoz, ki tudja és akarja őt támogatni?
- Ide vonatkozólag is elárulom a valót, folytatá Attilio. Egyrészt tudva, mily sokféle ügy zongja körül urambátyám fejét - - (az urambátyám e szavakra ismét nagyot fujt, s kezét fejére tette, hogy roppant fáradtságát jelezze) - - nem akarta még egygyel szaporitani urambátyám ügybajait. S aztán, nyiltan megvallok mindent, amennyire értesültem, Rodrigót úgy, felbőszitette és kihozta sodrából a barát gazsága, hogy inkább ön maga akar rövid úton igazságot szolgáltatni magának, mint rendes úton nyerni ki azt urambátyám eszélyességének és karjának segitségével. Eleintén csillapitani akartam, de látva, hogy a dolog végletekre kerül, kötelességemnek tartottam nagybátyámat értesiteni, ki végre is a család feje és oszlopa.
- Jobban tettél, ha előbb szóltál volna.
- Igaz; de reméltem, hogy a viszálykodás tüze magától kialszik, s hogy a barát végre eszére tér, vagy hogy távozik a zárdából, mint a barátokkal gyakran megtörténik, hogy ma itt, holnap ott vannak, s igy az ügy szintén véget ért volna. De - -
- Most az én dolgom lesz rábirni őt.
- Ezt gondoltam én is, s igy szóltam magamban: nagybátyám éles eszével és tekintélyével meg fogja előzni tudni a botrányt, s egyszersmind meg fogja menteni Rodrigo becsületét, mely az övé is. Ez a barát, gondoltam, mindig sz. Ferencz kötelével hetvenkedik, de hogy e kötél megtegye hatását, nem kell azt potrohán viseltetnie. Nagybátyámnak ezer, előttem ismeretlen eszköze van; tudom, hogy a tartományfőnök atya, mint ez egészen helyes, nagy tisztelettel viseltetik ön iránt, s ha Ön azt hiszi, hogy a jelen ügy legjobb megoldása az lesz, ha a barát - levegőt változtat, egy szóval - -
- Bizza ezt uraságod arra, kit illet, vágott közbe kissé nyersen a grófi nagybátya.
- Igaz bizony! kiáltott fel Attilio fejét rázva, s lenézően mosolyogva, mintha önmaga felett szánakoznék. - Mintha bizony én adhatnék önnek tanácsot! De családunk becsülete iránti nagy szeretetem szól belőlem, s ennek rójja fel meggondolatlan szavaimat. Sőt most már attól tartok, hogy még egy balgaságot követtem el - tette hozzá aggodalmas arczkifejezéssel - attól tartok, hogy Rodrigot kisebbitettem az ön szemeiben. Nem bocsátanám meg magamnak, ha fecsegésem miatt azt hinné, miszerint Rodrigo nem helyez kellő bizalmat önbe, s nem viseltetik kellő hódolattal ön iránt. Higyje el, urambátyám, hogy a jelen esetben tulajdonképen - -
- Ej, Ej, mindig valamely balgaságot követtek el, melyet aztán nekem kell helyre hoznom; hogy a - - majdnem esztelenségre kényszeríttetek engem is; ti ketten több dolgot adtok, mint - gondolja el nyájas olvasóm itt mekkorát sóhajtott a grófi nagybátya - mint az állam valamennyi istenáldott ügye.
Attilio néhány mentegetőző szó, igéret és bók után bucsut vett és távozott; grófi nagybátyja szokásos útravaló gyanánt szolgáló végszava hangzott utána: Aztán legyetek eszeteken! - -

XIX. Fejezet.
A grófi nagybátya, miután tervét jól megfontolta, ebédre hítta a tartományfőnök atyát, s tiszteletére ravaszan összeválogatott vendégkoszorut gyüjtött össze. Meghítta néhány hangzatos czimmel, vagy a czimet helyettesitő családi névvel biró rokonát, kik kiváló modorukkal, bizonyos velökszületett biztossággal, uri megvetéssel, s otthonos kifejezésekkel szólva nagy dolgokról, mintegy észrevétlenül tudták felsőbbségüket és hatalmukat eszébe juttatni annak, kivel beszéltek.
Ebéd alatt a házi úr csakhamar a madridi ügyekre vitte át a beszélgetést. Rómába sok út vezet, Madridba ő valamennyi úton el tudott jutni. Beszélt az udvarról, a grófi herczegről, a miniszterekről, a kormányzó családja, s a bikaviadalokról, melyeket ő a lehető legszebben le tudott irni, mivel azokat annak idején kiváló helyről szemlélhette. Egy ideig az egész társaság egyetlen emberként hallgatta elbeszéléseit, de nemsokára több beszélgető csoport alakult. A grófi nagybátya erre, mintegy bizalmasan folytatta szép elbeszéléseit a tartományfőnöknek, ki mellette ült, s ki hagyta őt beszélni, beszélni. Egyszerre azonban a beszélgetés menete nagyot fordult, a grófi nagybátya hátat fordított Madridnak, s udvarról udvarra, méltóságról méltóságra térve át, a beszéd tárgyává Barberini bibornok lett, ki semmi kevesebb nem volt, mint kapuczinus és az akkor uralkodó VIII. Orbán pápa testvére.
Az ebéd azonban csakhamar véget ért, a vendégek felkeltek az asztaltól, s a grófi nagybátya felkérte a tartományfőnök atyát, hogy lépjen vele a szomszédterembe.
Két nagy hatalom, két őszbecsavarodott férfiu, két befejezett tapasztaltság állt most egymással szemben. A nagyméltóságu úr leültette a nagyon tisztelendő atyát, aztán maga is leült.
- A köztünk fenálló barátságnál fogva - kezdé - atyaságod előtt egy bennünket közösen érdeklő ügyet emlitek fel, melyet magunk közt elintézhetünk, annélkül hogy elintézését egyéb úton kisértenők meg, mely netán - - Feltárt szivemből, őszintén mondom meg tehát, miről van szó, s meg vagyok győződve, hogy néhány szó után megértjük egymást. Mondja csak: az önök pescarenicoi kolostorában van-e bizonyos Cristoforo nevü atya?
A tartományfőnök igent intett.
- Mondja csak meg atyaságod, de nyiltan baráti őszinteséggel - - ez az ember - - ez az atya - - Személyesen nem ismerem; pedig a kapuczinus atyák közt akárhány aranyat érő, buzgó, okos, alázatos férfiut ismerek - hiszen a rendnek gyermekkorom óta barátja voltam - - De oly számos taggal biró családban, minő a kapuczinusoké mindig van néhány, néhány heves - - S ez a Cristoforo atya, biztos forrásból tudom, heves vérü - - kissé czivódást hajhaszó férfiu, kinek nincs meg azon eszélye, azon megfontolása - - Fogadni mernék, hogy már több izben kellemetlenséget szerzett atyaságodnak.
- Értem: kérés lesz, gondolta a tartományfőnök. - Az én hibám; tudtam, miszerint ez az áldott Cristoforo kitünő férfiu arra, hogy egyik szószékről a másikra vándoroljon, de nem szabad őt hat hónapig sem egy helyen hagyni, s különösen vidéki kolostorban nem.
- Ó, folytatá aztán fenhangon, felettébb kellemetlenül lep meg, hogy méltóságodnak ily fogalma van Cristoforo atyáról, holott ő, mennyire én tudom, vallásos, a kolostor példánya, s a vidéken is nagy tiszteletben áll.
- Nagyon jól értem; atyaságod kénytelen - - De, de, mint őszinte barátja akarom figyelmeztetni valamire, mit hasznos lesz tudnia. S ha netán már értesülve van is, annélkül, hogy kötelességem ellen vétenék, figyelmeztethetem bizonyos, lehetséges - - következményekre - - nem mondok többet. Ez a Cristoforo atya, tudjuk, pártfogolt egy a vidékről való ficzkót, oly ficzkót - - atyaságod bizonyosan hallott már felőle; ugyanaz, ki oly nagy botrány előidézése mellett szabadult ki az igazságszolgáltatás kezei közül, miután a rémes sz. Márton napkor elkövette ama - - ama - - Lorenzo Tramaglinót értem.
- Ohó! gondolta a tartományfőnök atya, s aztán hangosan folytatá: E hir előttem teljesen uj; de méltóságod jól tudja, miszerint szerzetünk egyik főfeladata az eltéveledett juhokat felkeresni és visszavezetni - -
- Helyesen; de az eltévedtek pártfogolása egy neme a - -! Ez kissé megfontolásra méltó, kényes dolog - - S itt ahelyett, hogy arczát felfutta és sóhajtott volna, összeszoritotta ajkait, s annyi léget szitt tüdejébe, melyből egy későbbi sóhajtás bőven kitelhetett. - Azt hittem, jól teszek - folytatá - midőn e körülményre figyelmeztetem; mert ha ő exczellencziája - - S bizonyos dolgok történhetnek Rómában - - S aztán Rómából - -
- Le vagyok kötelezve méltóságod iránt a figyelmeztetésért; de biztosan tudom, hogy ha az ügyet jobban megvizsgálják, ki fog tünni, miszerint Cristoforo atya csak azért érintkezett a méltóságod által emlitett emberrel, hogy őt jó útra teritse. Ismerem Cristoforo atyát.
- Ön természetesen jobban tudja nálam, minő ember volt Cristoforo atya, mielőtt zárdába lépett, s ismeri ifjukori csinjeit.
- Ez a csukla dicsősége, gróf úr, hogy még oly ember is, ki a legroszabb hirbe került a világ előtt, ha ezen ruhát felölti, más emberré lesz. S mióta Cristoforo ezen ruhát viseli - -
- Szeretném hinni, szivemből mondom, hogy szeretném hinni; de néha igaz ám a közmondás is: nem a ruha teszi az embert.
A közmondást itt a gróf nem valódi értelmében vette, hanem azzal csak egy másikat helyettesitett; mely már nyelvén volt, s mely igy hangzik: a farkas szőrével nem vedli le gonoszságát.
- Hireim, bizonyitékaim vannak - - folytatá a gróf.
- Ha biztosan tudja méltóságod, hogy a barát hibát követett el (mert hisz mindnyájan hibázhatunk) lekötelez, ha e hibáról értesit. Bár méltatlanul, de főnöke vagyok, s ép azért vagyok főnöke, hogy megjavitsam, megorvosoljam.
- Elmondom; a barátnak az emlitett egyén feletti nyilt pártfogoló szerepével más, kellemetlen ügy van összekapcsolva, mely talán - - De négy szemközt azonnal elintézhetjük. Cristoforo atya tehát, mint mondám, összetüzött unokaöcsémmel, don Rodrigoval.
- Ó, ez boszantó, boszantó, valóban boszantó.
- Unokaöcsém fiatal, heves ember, ki állásának öntudatával bir, s ki nincs szokva a boszantáshoz - -
- Kötelességemnek tartom, jó értesülést szerezni a dolog felől. Mint már emlitettem méltóságodnak, s az ön époly nagy mérvü méltányossága, mint tapasztaltsága előtt nem lehet titok, hogy mindnyájan alá vagyunk vetve a tévedésnek - - egyikünk ugy, mint másikunk - - ha netán Cristoforo atya hibázott - -
- Lássa atyaságod; ezek, mint már mondtam oly dolgok, melyeket négy szem közt kell elvégeznünk, oly dolgok melyeket feledékenységbe kell temetnünk, s melyeket ha felettébb bolygatunk, csak ártunk az ügynek. Ön igen jól tudja, miként történik az ilyesmi. A czivódás, boszantás gyakran valamely hitványságon kezdődik, s aztán elmérgesedik, elmérgesedik - - Unokaöcsém fiatal, a barátnak, mint hallom, még mindig megvannak ifjukori hajlamai, s heve; s végre is a mi dolgunk, kik felett az idő már eljárt - - nagyon eljárt tisztelendő atyám (Látni kellett volna, miként mondta ki e szavakat: nagyon eljárt!) a mi dolgunk ügyelni a fiatalokra, s eligazitani botlásaikat. Szerencsére még nem multa idejét; az ügy még nem ütött valami nagy zajt, a principiis obsta elve szerint még megakadályozhatjuk a füstölgő szalma lángra lobbanását. Megtörténik néha, hogy ugyanazon ember, ki egyik vidéken viszálykodásokat idéz elő, másutt a legpompásabban bele illik a társadalom keretébe. Atyaságod könnyen találhat valamely alkalmas zugot a barát számára, kinek elutazása után minden le fog csendesedni.
- Ej, haj! gondolta a tartományfőnök, tudom hova czélozasz; közönségesen igy történik: ha valamely szegény barátra boszankodtok, vagy közületek valaki megboszankodik, nem kérditek igaza van-e, vagy sincs, a főnöknek el kell őt távolitania.
- Értem - szólt, midőn a gróf bevégezte beszédét, s nagyot sóhajtott - nagyon jól értem, mi szándéka van a gróf urnak, de mielőtt az első lépést - -
- Lépés is nem is, nagyon tisztelendő atyám, de mindenesetre természetes dolog, s ha rögtön nem teszi meg ezen intézkedést, a zavarok egész halmazát, a szerencsétlenségek egész Odysseáját jövendelem meg. Valamely merényletet - - unokaöcsém részéről nem teszek fel - - ennek megakadályozására itt vagyok én - - De az ügy már oly pontra jutott, hogyha egyetlen csinos vágással ketté nem metszszük azt, végletekre és nyilvánosságra jut - - s ez esetben nemcsak unokaöcsém - - Darázsfészekbe lépünk, nagyon tisztelendő atyám. Beláthatja, ugyanazon családhoz tartozunk, s vannak rokonaink - -
- Nagyon előkelő rokonaik.
- Hisz ön megértett; mind oly emberek, kiknek vér foly ereikben, s - kik - - ezen a világon - - valaminek csak tartják magukat. Közbe lép a család becsülete: az ügy közössé lesz, s akkor - - habár a béke barátai vagyunk is - - Valóban szivem szakadna meg, ha kénytelen volnék - - én ki mindig nagy ragaszkodással viseltettem a kapuczinus atyák iránt - -! A kapuczinus atyáknak, hogy jót tehessenek, amint hogy a nép nagy épülésére tesznek is, békére van szükségük, kerülniök kell a viszálykodásokat, jó viszonyban kell lenniök a - - S aztán vannak világi rokonaik s ezek a becsületbeli ügyecskék, ha soká elhuzódnak, megnőnek, szétágaznak, s a fél világot bebonyolitják - - Jelenlegi istenáldotta hivatalomban kötelességem bizonyos díszt fentartanom - - Ő nagy méltósága - - méltóságos hivataltársaim - - utóbb az egész testület fogja magáévá tenni az ügyet - - s ön tudhatja, miként végződnek az ilyen ügyek.
- Valóban, Cristoforo atya hitszónok, s már is akartam - - Épen kérik - - De e pillanatban, ily körülmények közt büntetésnek tünnék fel, s büntetni mielőtt tisztába hoztuk - -
- Nem büntetés, nem, hanem csak bölcs elővigyázat, közönséges egyezmény, mely azon czélból hozatott létre, hogy megakadályoztassanak a szerencsétlenségek, melyek esetleg - - de hisz már kifejtettem.
- A gróf ur és köztem a dolog csakugyan igy áll, értem. De ha valóban megtörtént, mit méltóságodnak hirül hoztak, lehetetlen, hogy abból valami a nyilvánosságra ki nem szivárgott volna. S mivel mindenkinek kell birnia bizonyos díszszel, melyet fentartani köteles; s nekem (méltatlan) főnöknek határozott kötelességem - - A csuklya becsülete - - nemcsak az én ügyem - - letétemény az, mely - - Méltóságod unokaöcscse, mivel oly nagyon fel van izgatva, az eltávolitást elégtételnek tekinthetné, s nem mondom, hogy tán diadalmaskodnék, dicsekednék vele, de - -
- Azt hiszi, nagyon tisztelendő atya? Unokaöcsém lovag, kit a világ, állásához képest, tiszteletben részesit ugyan, de velem szemben csak gyermek, ki sem többet, sem kevesebbet nem fog tenni, mint amit én parancsolok meg neki. Sőt többet mondok: unokaöcsém mindebből mit sem fog megtudni. Mi czélból adnánk neki számot? Oly ügy ez, melyet négy szem közt, barátságosan intéztünk el, azért kettőnk közt kell maradnia. E miatt ne aggódjék. Meg kellett már szoknom a nem beszélést. - Itt nagyot fútt. - Ami a fecsegőket illeti - folytatá - nos, ezek mit fognak mondhatni? S végre mi, kik az ügy mibenlétet ismerjük - - kik elintéztük - - kiket illet - - mit sem fogunk törődni a fecsegésekkel.
- De mégis, hogy a fecsegéseknek eleje vétessék, szükséges volna, hogy méltóságod unokaöcscse valamely tüntetést tegyen, legalább szinleg barátságának valamely jelét adja - - nem miattunk, hanem a csuklya becsülete miatt - -
- Kétségkivül, kétségkivül; ez méltányos - - De erre nincs szükség; tudom, hogy öcsém a kapuczinusokat mindig oly tiszteletben részesíti, mint illik. Ezt hajlamánál fogva teszi, s e hajlam a család vérében van. Egyébiránt ezen esetben - - persze valami rendkivüli - - felettébb méltányos. Hagyja rám tisztelendő atyám, megparancsolom öcsémnek - - Azaz, hogy eszélyesen adom tudtára, nehogy észre vegye, miszerint valami történt köztünk. - Nem akarok tapaszt ragasztani oda, hol nincsen seb. - Ami pedig határozatunkat illeti, minél előbb megtörténik, annál jobb. S ha netán valamely távol levő zúg áll rendelkezésére - -
- Épen most kérnek tőlem hitszónokot Riminibe; s talán minden egyéb ok nélkül is ugy intézkedtem volna - -
- Épen jókor, épen jókor. S mikor történik meg?
- Miután meg kell történnie, hamar fog megtörténni.
- Csak gyorsan, gyorsan, nagyon tisztelendő atyám: jobb ma, mint holnap. - És - folytatá felkelve - ha én és családom tehetünk valamit a tisztelendő kapuczinus atyákért - -
- A családnak irányunkban való jóságát tényekből ismerjük, szólt a tartományfőnök, szintén felkelve, s az ajtó felé közeledve legyőzője mögött.
- Szikrát oltottunk ki - mondá ez - oly szikrát, nagyon tisztelendő atyám, mely nagy tüzvészt idézhetett volna elő. Jó barátok azonban pár szóval nagy dolgokat intéznek el.
A gróf az ajtóhoz érve azt kitárta, s minden áron előbb a tartományfőnököt akarta kibocsátani. Beléptek a másik szobába, s a társasághoz csatlakoztak.
A fenebbi beszélgetést követő egyik nap estéjén Milanoból kapuczinus barát érkezett Pescarenicoba, s egy csomó levelet adott át a quardian atyának. A csomóban volt a parancs is, mely Cristoforo atyát Riminibe rendelte, hogy ott böjti szónoklatokat tartson. A quardian atya az este mit sem szól Cristoforonak, hanem csak másnap reggel hivatta őt, s megmutatva a parancsot, meghagyta neki, hogy fogja kosarát, botját és övét, s kijelelendő társával azonnal induljon útnak.
Mily váratlan csapás volt ez Cristoforonkra nézve, ennek elképzelését olvasóimra bizom. Renzo, Lucia, Agnes, e nevek jutottak legelőször eszébe, s hogy ugy mondjam felkiáltott magában: Ó, istenem, mit csinálnak ezek a szerencsétlenek, ha nem leszek itt! - De szemeit azonnal égfelé emelte, megbánta, hogy megfogyatkozott bizalma, s hogy azt hitte, miszerint ő valamire szükséges. Szobájába ment, felkészült, s a kijelelt úton távozott.
Említettük, hogy don Rodrigo most inkább mint valaha égett a vágytól, miszerint gyönyörüséges tervét végrehajtsa. Ez okból tehát egy rettenetes emberhez folyamodott, kinek sem vezeték-, sem keresztnevet nem mondhatjuk meg, de még csak hozzávetőleg sem mondhatunk mit sem kiléte felől, mi annál különösebb, mivel több azon korból való könyvben (kinyomtatott könyvekben!) emlités történik róla, kinek személyazonossága iránt a feljegyzett gonosztettek azonossága semmi kétséget sem hagy fen.
Mindent elkövetni, mit a törvény tiltott, vagy minek elkövetését bármi is akadályozta; mások ügyeiben biráskodni, azokba bele avatkozni, semmi más érdekből, minthogy csak uralkodhatnám szenvedélyét kielégitse; mindenkire nézve félelem tárgyát képezni, s mindazokat rendelkezése alatt tartani, kik megszokták karjukat feltétlenül mások szolgálatába ajálni fel: ezek voltak mindig ez ember kiváló tulajdonságai.
Valamennyi, a környékbeli apró zsarnok, egyik, másik ügyében, kénytelen volt ezen kiváló zsarnok barátsága, vagy ellenségeskedése közt választani. De mindazok, kik megkisértették az ellenszegülést annyira póruljártak, hogy senki sem mert többé uj kisérletet tenni. Ha valaki függetlenül akart tőle élni, nem volt elég ha bár mily szemesen ügyelt is fel dolgaira és személyére. Egyszer csak bekopogtatott hozzá a zsarnok követe, ki tudtára adta, hogy ezen és ezen vállalatát hagyja abba, vagy ezen és ezen adósát ne szorongassa stb. S ekkor igennel, vagy nemmel, de mindenesetre válaszolni kellett. Ha valamelyik perlekedő fél ügyét jobbágyi hódolattal eléje terjesztette, a másik fél előtt csak azon kinos választás állott, hogy vagy belenyugszik itéletébe, vagy ellenség gyanánt tekinti őt, s ez utóbbi, t. i. az ő ellenségeskedése, mint akkor mondani szokták, ép oly gyógyithatatlan baj volt, mint a harmadfoku aszkór. Sokan, kiknek nem volt igazuk, hozzá folyamodtak, hogy igazuk legyen, mások ismét, kiknek ügye igazságos volt, azért folyamodtak hozzá, hogy megnyerjék hatalmas pártfogását és ellenfélük befolyása előtt elzárják az ajtót. Megtörtént néha azon eset is, hogy valamely elnyomott, hozzá fordult ótalomért, s ő a gyengének fogván pártját a zsarnokot kényszerítette, hogy helyre hozza hibáját, s az elnyomottól bocsánatot kérjen.
Rodrigo palotájától ezen hatalmas úr várkastélya nem volt távolabb hét mértföldnél; Rodrigo tehát, alighogy önálló, s egyszersmind kényúr lett, kénytelen volt belátni, miszerint a másik kényúrnak ily közelében nem üzheti mesterségét annélkül, hogy azzal ellenséges, vagy baráti viszonyban ne álljon. Ez okból hát felajánlotta neki barátságát, s valóban barátjává is lett, magától érthető azonban, hogy csak oly értelemben lett barátjává, mint a többi. Rodrigo neki több szolgálatot tett, s mindannyiszor, adandó alkalomra, viszontszolgálatának igéretét vette. E baráti viszonyt azonban gondosan titkolta, vagy legalább nem engedte nyilvánosságra jutni: mily szoros és minő természetü e barátság. Rodrigo zsarnok akart ugyan lenni, de nem nyilt zsarnok; a zsarnokság ránézve csak eszköz, de nem czél volt, mert szabadon akart lakni a városban, s a társadalmi élet kényelmét, mulatságait és megtiszteltetéseit élvezni akarta, tekintettel volt rokonaira, magasrangu egyének barátságát kereste, egyik kezét mindig az igazságszolgáltatás mérlegén tartotta, hogy annak serpenyőjét, szükség esetén, magafelé hajtsa, vagy hogy elveszítse azt, ki a felfegyverzett magánboszu helyett netán az igazságszolgáltatás segitségével kisértené meg a boszuállást. Oly emberrel, a törvény nyilt ellenségével való benső barátsága, vagy helyesebben mondva, szövetsége tehát kétségkivül rosz ajánlólevél leendett, különösen grófi nagybátyja előtt. Ezen barátságot tehát, melyet nem titkolhatott el, oly viszony gyanánt iparkodott feltüntetni, mely elkerülhetetlen volt oly emberrel szemben, kinek ellenségeskedése nagyon veszélyes, s igy mentségeül a szükségesség szolgált.
Egyik reggel don Rodrigo, mintha vadászni menne, lóháton, néhány brávóból álló kisérettel távozott kastélyából. Griso közvetlen mellette, négy brávó háta mögött követte őt a „névtelen” vára felé.

XX. Fejezet.
A „névtelen” vára, mint a lovagi várak szoktak lenni, szük, homályos völgy felett, egy a kopárhegyekből kiemelkedő csucson volt épitve. Várának magaslatáról a vad kényúr, mint véres fészkéből a sas, az egész környék minden pontján végig tekinthetett, hova csak ember tehette lábát, s felette soha emberi lényt nem pillanthatott meg. Szemének csak egyetlen sugara is végig szállt az egész sziklaszoroson, a lejtőkön, a szoros teknőjén, s az azon levő útakon. Azon út, mely kiszögelések, s fordulatok után a borzasztó fészekhez vezet, kigyózó szalagnak tünnék fel a fentálló szemlélőnek; az ablakokon s lőréseken át a várura megszámlálhatná a feljövő lépteit, s az illetőt százszor czélba vehetné. Sőt még nagyobb támadó csapatnak is meggyülne a baja a várnak brávókból álló kis helyőrségével, mely a támadók közül sokat leterítene, mig egy felkapaszkodhatnék. Egyéb iránt, nemhogy fenn a várban, de még a völgyben sem merné mutatni magát senki, még keresztül utazva sem, ki nem áll jó viszonyban a várurával. A rendőrt pedig, ki a tájon ólálkodnék, ellenséges táborban elcsipett kém gyanánt tekintenék.
Igy hangzik azon hely leirása, hol a névtelen lakott. A völgy közepén a várhegy lábánál csapszék volt, melyet bátran el lehetett volna nevezni: őrháznak. A kapu felett függő régi czégér mindkét oldalán a sugárzó nap volt látható; a köznép azonban, mely a dolgok rendes keresztnevét néha elbérmálja, a csapszékét a rosz éjhez czimzett korcsmának hitta.
A lovak dübörgésére a csapszék küszöbén egy szaraczénként nyakig felfegyverkezett ficzkó jelent meg, s miután az érkezőket megpillantotta, visszament, s értesitette a három fegyverest, kik piszkos és összegörbült kártyákkal játszottak. Egyik, ki a többiek főnöke gyanánt szerepelt, felkelt, az ajtóhoz lépett, s felismervén urának egyik barátját, őt alázatosan üdvözölte. Don Rodrigo a köszöntést nagy udvariassággal fogadta el, s kérdezte, vajjon az „úr” fen van-e a várban. Miután a brávó-tizedes igennel válaszolt, don Rodrigo leugrott lováról, s a kantárt Odavágnak, kisérői egyikének adta, kikhez igy szólt: Várjatok rám, de azalatt mulathattok e derék emberekkel. Végre pedig néhány aranyat vett ki zsebéből, s a brávó-tizedes markába nyomta, kijelentve, hogy a pénz fele a tizedest, fele pedig legényeit illeti. Erre Grisoval gyalog a vár felé indult. Miután a várba bebocsáttatott (Grisot azonban a kapuban hagyta) a rejtett folyosók valóságos tömkelegén, s puskákkal, kardok és alabárdokkal felékesitett termeken át vezették, melyek mindegyikében egy-egy brávó állott őrt. Némi várakozás után bebocsátották azon terembe, hol a névtelen volt.
Ez eléje ment, üdvözölte őt, vizsgáló pillantást vetett Rodrigo arczára és kezeire, mit egyébiránt csak szokásból, önkénytelenül tett még azokkal szemben is, kik régi és kipróbált hűségü barátai voltak. Magas termetü, setétbarna arczszinü és kopaszfejü volt; néhány szál még megmaradt haja őszbe csavarodott, arczát mély barázdák szelték át, s első tekintetre idősbnek látszott hatvan évesnél, pedig annyi volt; de magatartása, mozdulatai, arczvonásairól leolvasható szilárdsága, szemeinek baljóslatu, de élénk villanása oly testi és lelki erőre mutattak, mely még egy ifjunál is rendkivüli leendett.
Don Rodrigo azon kezdte, hogy tanács és segitségért jött, hogy nehéz vállalatba fogott, melyet becsülettel nem hagyhat abba, hivatkozott a névtelen igéreteire, ki soha sem szokott sokat és hiában igérni; végül előadta helyezetét, s tudva, hogy kivel beszél, készakarva tulozta a vállalat nehézségeit: a hely távolságát, a kolostornak és az „úrnő”-nek a tervben való szereplését. - - E szavaknál a névtelen, mintha a szive mélyén lakó ördög szólalt volna fel benne, megszakitotta don Rodrigo szavait, s kijelentette, hogy a terv kivitelét magára vállalja. Csak szegény Luciának nevét jegyezte fel, s aztán elbucsuzva Rodrigotól igy szólt: Rövid idő alatt hirül fogom adni, mit kell tennie.
Egidio, a névtelennek egyik leghivebb czinkos társa, mint tudjuk, épen a monzai kolostor mellett lakott, hova a szegény Lucia menekült, s ez okból adta szavát a névtelen oly gyorsan és határozottan Rodrigonak. Ezt egyébiránt még azért is tette, hogy netáni habozásának elejét vegye. Alig távozott azonban don Rodrigo, a névtelen már is kezdte érezni, hogy elhatározása inogni kezd, s gondolatok támadtak benne, melyek tanácsolták, hogy ne tartsa meg adott szavát. Hogy tehát habozásának véget vessen Karvalyt, merényleteinek egyik legügyesebb és legbátrabb végrehajtóját hivatta, kit Egidioval való érintkezéseiben szokott használni. Határozott hangon meghagyta neki, hogy azonnal lóra üljön, egyenesen Monzába menjen, Egidiot értesitse a vállalat felől, s őt felhijja, hogy közreműködjék a vállalat kivitelére.
A Monzába küldött ficzkó Egidio válaszával előbb visszatért, mintsem ura remélte; Egidio válasza ez volt: a vállalat könnyen és biztosan kivihető; azonnal küldjenek egy fedett kocsit, két-három jól elálczázott brávóval; a többit Egidio magára vállalja, s maga vezeti a terv kivitelét. A névtelen ezen hirre, szive sugalatának ellenére, sebtében megparancsolta Karvalynak, hogy intézkedjék Egidio parancsa szerint, s két kijelelt brávóval azonnal induljon Monzába.
Ha Egidionak a tőle követelt borzasztó szolgálat végrehajtására nézve csak közönséges eszközök álltak volna rendelkezésére, bizonyára nem tehetett volna oly gyors és határozott igéretet. De a vakmerő ifjúnak még ezen menedékhelyen is, hol pedig mindennek akadályt kell vala képeznie, volt egy, csak általa ismert eszköze. Emlitettük már, hogy a szerencsétlen Gertrud egyszer válaszolt Egidio szavaira, s olvasóink elképzelhetik, hogy ezen lépés nem volt utolsó a vér és gyalázat útján. Ugyanazon szó, mely akkor hatalmába ejtette, s a bün útjára vitte, most azon ártatlan feláldozását követelte tőle, ki őrizetére bizatott.
A terv borzasztónak tünt fel Gertrud előtt. A szerencsétlen minden módot megkisértett, hogy a szörnyü parancsnak ellenszegülhessen: minden módot az egyetlen biztos, s rendelkezésére álló módon kivül Gertrud engedelmeskedett.
A terv kivitelére kitüzött nap megérkezett, s az óra közeledett. Gertrud magán termébe vonult vissza Luciával, hol ezt a szokottnál nagyobb kedveskedésekkel halmozta el. Lucia mindinkább növekvő gyengédséggel viszonozta e kedveskedéseket, mint a pásztor lágy czirógatásaira félelem nélkül reszkető bárány, megnyalja a czirógató kezet, s nem tudja, hogy a mészáros, kinek őt a pásztor ép egy pillanattal előbb adta el, az akol előtt várakozik rá.
- Nagy szolgálatra van szükségem, szólt Gertrud, melyet csak te végezhetsz el. Egy sereg szolga áll ugyan rendelkezésemre, de egyikben sem bizhatom. Menj el a kapuczinusok kolostorába - s leirta neki az útat - keresd fel a quardian atyát, s négy szem közt szólitsd fel, hogy azonnal jőjjön ide; de ne mondja meg senkinek, miszerint én hivatom.
- De - szólt a megrémült Lucia - mit mondok a házgondviselőnőnek, ki még soha sem látott távozni, ha kérdi: hová megyek?
- Iparkodjál észrevétlenül kijutni, de ha nem sikerül, mondd, hogy azon templomba mégysz, melyben fogadalmad szerint imádkozni akarsz.
Ismét uj nehézség Luciára nézve: hazudnia kellett! Az úrnő azonban a visszautasitás miatt oly nagy fájdalmat mutatott, s oly megrovásra méltónak tüntette fel, hogy Lucia hálaérzetének eléje helyezi üres aggályát, hogy a szegény leány inkább megrémülve, mint meggyőzetve, s eddig még soha nem érzett megindulással mondá: Jól van; elmegyek. Isten segitségével!
Elindult.
Gertrud a rácsablakból merev, zavart tekintettel nézett Lucia után, s midőn észrevette, hogy ez már átlépte a küszöböt, s mintegy ellenállhatlan érzelem által megragadtatva, önkéntelenül felkiáltott:
- Lucia, hallod?
Lucia megfordult, s a rácsfelé közeledett. Ekkor azonban már ismét egy másik, a többiek felett rendesen tuluralkodni szokott gondolat győzött Gertrud boldogtalan lelkében. Tettette, mintha nem volna megelégedve a már adott utasitásokkal, ismét megmagyarázta Luciának az útat, s e szavakkal bocsátotta el: Végezd parancsom szerint, s gyorsan térj vissza.
Lucia távozott.
A kolostorból való távoztát ki sem vette észre, kilépett az utczára, s a falakhoz lapulva, szemeit lesütve folytatta utját. Az elhagyott utczán nem sokára egy kocsit, s annak nyitott ajtaja előtt két utast pillantott meg, kik mintha az utat nem tudnák, jobbra balra tekintgettek. Midőn közeledett, hallotta, hogy az egyik utas igy szólt: Ime, ott van egy jó leány, ki megmutatja az utat. - S valóban, midőn Lucia a kocsihoz ért, ugyanazon utas nagyobb udvariassággal, mint minőt alakja után itélve várni lehetett volna tőle, igy szólitá meg őt:
- Hugom, nem mutathatnád meg a Monzába vezető utat?
- Ép az ellenkező irányba indultak; Monza erre van - - válaszolt Lucia, s megfordult, hogy ujjával mutassa az irányt. Ekkor a másik utas (Karvaly volt) egyszerre átkarolta, s felemelte Luciát. Ez rémülten tekintett vissza, s nagyot kiáltott; a zsivány aztán erőszakkal a kocsiba tette; egy másik, ki a kocsi elején ült, megragadta a szegény lányt, s bármiként ellenállt, s kiáltozott is, lenyomta a kocsi ülésébe és kényszerítette, hogy vele szemben üljön; egy harmadik pedig zsebkendőt tömött Lucia szájába, s igy torkába fulasztotta kiáltásait. Ekközben Karvaly is gyorsan felugrott a kocsira; az ajtó ismét becsukódott, s a kocsi elvágtatott. Azon férfi, ki az áruló kérdést intézte Luciához, a tett szinhelyén maradt, ide s tova tekintgetett vizsgálva, vajjon Lucia segélykiáltásaira nem közeledik-e valaki. Senkit sem látott, mire ez is eltünt.
Ki irhatná le azon halálos félelmet, mely most Lucia lelkét dermeszté meg? Hogy szörnyü helyezetével megismerkedjék rémülve körül tekintett, de a borzadás, s ama szörnyü arczoktól való félelem miatt ismét behunyta szemeit. Valahányszor kinyitotta ajkait, hogy segélyt kiáltson, a zsebkendő mindig fojtóbban nyomult torkába. Ekközben a három pokolszülötte, tőle telhető emberi hangon ismétlé: Csendesen, csendesen, ne félj, mi bajod sem lesz! - Ezen halálos küzdelem után néhány percz múlva Lucia elcsendesült. Karjait kinyujtotta, feje erőtlenül hátra felé hanyatlott, kinyitotta szempilláit, mozdulatlan szemeit kimeresztette, s az előtte levő borzasztó arczok rémes vegyületü képpé folytak össze szemei előtt, arczszinét halálsápadtság váltotta fel, hideg veriték fedte homlokát: elájult.
- Fel, fel, bátorság! kiáltott Karvaly. - Bátorság, bátorság! ismételte a másik két brávó, de Luciát érzékeinek elhalása megmentette ezen borzasztó hangok vigasztalásától.
- Ördögbe, mintha csak halott volna! kiáltott fel egyik brávó. - Ha csakugyan meghalt volna?
- Meghalt hát! szólt a másik, ez csak olyan asszonyi ajultság. Tudom, hogy midőn más világra kellett küldenem valakit, volt bár férfi, vagy nő, többet kellett neki vétenem.
- Ej - szólt közbe Karvaly - ügyeljetek dolgotokra, s ne bajlódjatok egyébbel. Vegyétek inkább elő a ládából a puskákat, s lövésre készen legyetek; mert ezen erdőben, melybe most jutunk, mindig néhány gaz ficzkó fészkel. Ne a kezetekben tartsátok. Ördögbe, rejtsétek hátatok mögé. Ha felébred s fegyvereket pillant meg, csakugyan képes lesz meghalni.
A még mindig sebes vágtatva haladó kocsi belemélyedt az erdőbe.
Lucia nem sokára eszmélni kezdett, s mintha mély, borzasztó álomból ébredne, felnyitotta szemeit. Iparkodott megkülönböztetni az őt körülvevő tárgyakat, s gondolatait összeszedni: végre ismét felismerte borzasztó helyezetét. Visszatért kevés erejét először is arra használta fel, hogy a kocsi ajtajára vetette magát, s igy akart szabadulni; de visszatartották. Most ismét nagyot kiáltott, Karvaly azonban a kendőt feltartva, tőle kitelő gyengédséggel mondá:
- Hagyjon fel a kiáltozással, maradjon csendesen, s ez jobb lesz önre nézve; nem akarjuk bántani, de ha nem hallgat, mi hallgattatjuk el.
- Bocsássatok szabadon! kik vagytok? Hova vezettek? Miért ragadtatok el? Bocsássatok, bocsássatok szabadon.
- Mondom, ne féljen; hisz már nem kis gyermek, s megértheti, hogy nem akarjuk bántani. Nem látja be, hogy már százszor megölhettük, ha akartuk volna? Legyen tehát csendesen.
- Nem, nem! Bocsássatok utamra; nem ismerlek benneteket.
- Mi ismerjük.
- Ó, szent szűz! miként ismerhettek? Bocsássatok az ég szerelméért, bocsássatok! Kik vagytok? Mért ragadtatok el?
- Mert parancsolták.
- Ki? ki? ki parancsolhatta ezt?
- Csitt! szólt szigorú arczczal Karvaly. - Ne intézzen ily kérdéseket hozzánk.
Lucia ismét ki akart ugrani a kocsiból; de belátván, hogy kisérletei hasztalanok, ujból könyörgéshez folyamodott. Lehajtott fővel, könytől ázott arczczal, összetett kézzel, és sirástól szaggatott hangon esdekelt: Ó, az isten és a boldogságos szűzanya szerelmére, bocsássatok szabadon. Mit vétettem ellenetek? Szegény lány vagyok, senkitsem bántottam. Amit eddig elkövettetek ellenem, szivemből megbocsátom, s imádkozni fogok értetek. Ha van lányatok, nővéretek, anyátok, gondoljátok meg, mit szenvednének ezek ily helyezetben. Gondoljátok meg, mindnyájan meghalunk, s egykor szeretnétek, ha isten könyörülne rajtatok. Bocsássatok el, hagyjatok itt; az isten útba fog igazitani.
- Nem tehetjük.
- Nem tehetitek? Ó, uram, miért nem? Hova vezettek? Mért - -?
- Nem tehetjük. Mind hasztalan. Ne féljen; nem bántjuk, viselje magát nyugodtan és senki sem fogja érinteni.
Lucia aggodalmában, s az által fokozott félelmében, hogy látta, miszerint szavai semmi hatást sem idéznek elő, ahhoz fordult, ki az emberi sziveknek parancsol, s ha akarja, meglágyithatja a legkeményebb kérgü szivet is. Lehetőleg bele lapult a kocsi zúgába, karjait keblén keresztültette, s egyideig áhitatos gondolatokba mélyedt, majd aztán elővette olvasóját, s a rózsafüzért nagyobb buzgalommal imádkozta le, mint valaha. Midőn azt hitte, hogy most már megnyerte a kért isteni kegyelmet, a brávókhoz fordult, ismét kérte őket, de ismét hasztalanul. - Nem folytatjuk tovább ezen leirást: fájdalmas kegyelet késztet bennünket, hogy ezen több mint négy óra folyásáig tartó utazásnak minél előbb végére jussunk, mert aztán is elég fájdalmas óráról kell megemlékeznünk. Lépjünk azon várkastélyba, hol a szerencsétlen Luciát várták.
A névtelen aggodalom, szokatlan felindulás közt várakozott Luciánkra. Csodálatos! Azon ember, ki hideg vérrel oltott ki annyi életet, ki véres tettei alkalmával soha sem vette számba az általa okozott fájdalmakat, s csak a boszu vad gyönyörében kéjelgett, most midőn egy ismeretlen parasztleányra tette kezét, bizonyos borzongást sőt félelmet érzett. Várának egyik magas ablakából a völgy torkolatát szemlélte, s egyszerre megpillantotta a kocsit, mely most csak lassan közeledett, mivel az első vágtatás lehütötte a lovak hevét, s megernyesztette azoknak izmait. Azon pontról, hol a névtelen állt, a kocsi legfelebb csak akkorának látszott, mint egy gyermekjáték, a névtelen mégis felismerte a jármüvet, s érezte, hogy szive hevesebben dobog.
- Vajjon benne van-e? - gondolta, s folytatá: Mily sok kellemetlenséget okoz ez a lány! Szabaduljunk meg tőle.
Egyik csatlósát akarta előszólitani, hogy a kocsi elé küldje, s Karvalynak megparancsolja, miszerint forduljon meg, s vigye a lányt don Rodrigo palotájába. Elméjében azonban egy parancsoló nem szólalt meg, mely megsemmisitette ezen elhatározását. De gyötörtetve a vágytól, hogy valamit tegyen, mivel nem volt képes többé tétlenül várni a kocsira, mely lassan, lépésben közeledett, mint az árulás - mit tudom? - tán mint a büntetés, egyik öreg cselédjét hivatta.
Ez az öreg asszony a várban született, egy várőr leánya volt, - s egész életében egyszer sem lépett ki a várból. Mindazok után, mit uráról gyermekkora óta elbeszélni hallott, s mit maga is tapasztalt, urát oly borzasztó hatalmunak képzelé, hogy rettegett tőle és egyuttal bámulta őt; s a legfőbb tanuság, mit a sok példából hosszú éveken át kivont, az volt, hogy urának, ki oly sok jót és annyi roszat volt képes elkövetni, mindenben engedelmeskedni tartozik. Magában a várban ura körül semmi különös teendővel nem bizták meg; de a zsoldosok közül hol egyik, hol másik használta fel valamely szolgálatra, s ez nagyon gyakran történt, mi neki sehogy sem tetszett, s még e mellett boszuságát kénytelen volt titkolni. Majd rongyaikat kelle foltoznia, majd még valamelyik brávó számára, ki küldetését végezve visszatért; gyorsan vacsorát kellett készitenie, vagy pedig ha az megsebesitve tért meg, sebeit bekötözni és gyógyitó kenőcsöt kellett főznie. Még e mellett a szolgák parancsaikat, vagy szemrehányásaikat, köszönetüket, gúnyolódásokkal felczifrázva intézték hozzá; „vén”, ez volt közönséges neve; a vén névhez azután rendesen a körülményekhez képest, vagy jó, rosz kedvök szerint mellékelték a csúf neveket. Az öreg nő tétlensége közepett ekként kellemetlenül megzavartatva és haragra gyulva a parancsolgató szolgáknak gúnyos udvariasságát oly szavakkal és káromlásokkal viszonzá, hogy a pokol fejedelme inkább az ő, mint gúnyolóinak beszédében ismert volna önmagára.
- Látod ott alant ama kocsit? mondá neki az úr.
- Látom, felelte az öreg nő, s hegyes állát előre tolván úgy kimereszté fénytelen szemeit, mintha azok szemüregeiből készülnének kiugratni.
- Hozass rögtön egy hordszéket, ülj bele, és vitesd magadat a rosz éjhez czímzett fogadóba. Hamar, hamar, hogy elébb odaérkezzél, mint a kocsi; már is oda érkezik, pedig oly lassan jár mint a halál. A kocsiban van - - vagyis kell egy fiatal leánynak lennie. Ha benn van, úgy azt mondod Karvalynak, hogy ültesse a leányt a hordszékbe, s ő rögtön siessen hozzám. - Azután te is ülj be a fiatal leány mellé, s ha fölérkeztek, vidd őt szobádba. Ha kérdezni fogja hova viszed, kié a várkastély, ügyelj, nehogy valamit - - -
- Ó, felelte az öreg nő.
- Inkább bátoritsd! parancsolá az úr.
- Mit mondjak neki?
- Mit mondj neki? Hát bátoritsd. Ilyen vén létedre azt sem tudnád, miként kell valakit bátoritani, ha szükséges? Nem féltél soha még? Nem aggasztá szivedet még semmi? No, ha igen, úgy tudni fogod, mily szavak hatnak az ilyen pillanatokban legjobban az ember lelkére. Ilyen szavakat mondj neki; gondolj ki néhányat, ha kedves az életed. S most siess!
Miután az öreg nő kiment a várúr parancsát teljesiteni, ez még mindig az ablaknál állt és folytonosan a kocsit szemlélte, mely már közelebb levén világosabban volt látható, s nagyobbnak tünt fel. E perczben hanyatlott le a nap a hegység mögé, szép biborfényt árasztott a szürke fellegekre, melyek az eget elfedték. - A névtelen egy pillantást vetett a búcsuzó napra, majd az aranyozott fellegekre, azután betette az ablakot, visszavonult s egy elkésett utas lépteinek gyorsaságával járt fel s alá szobájában.

XXI. Fejezet.
Az öreg cseléd futott, hogy ura parancsát teljesitse, vagyis inkább ura nevének emlitésével, mely az egész kastélyt mozgásba hozá, parancsokat osztogatott, mivel senki se merte feltenni, hogy bárki is merészelne visszaélni e névvel. - Csakugyan valamivel elébb érkezett meg hordszékén az öreg nő a rosz éjhez czímzett korcsmához, mint a kocsi; s mihelyt jönni látta ezt, kiszállt a hordszékből, intett a kocsisnak, hogy megálljon, az ajtó lépcsőjéhez állt, s a fejét kidugó Karvalynak fülébe sugá urok parancsát.
Midőn a kocsi megállapodott, Lucia is magához tért merev, majdnem halálos álmából. Új rémülés fagyasztá meg vérét, s hideg borzadály futott rajta végig, szemét, száját felnyitá, s igy vizsgálta környezetét, a helyet, s mindent. Karvaly már eltávozott mellőle, s az öreg nő hegyes állát betolta a kocsi ajtaján, s Luciát vizsgálva igy szólt:
- Jöjj, szegény, ifju leányka! Jöjj! Jer velem; megparancsolták, hogy jól bánjak veled, s bátoritsalak! -
Női hang hallatára, ártatlan foglyunk szivét, vígasz s pillanatnyi bátorság tölté be; de csakhamar ismét sötét félelem ragadta meg.
- Ki vagy? kérdé reszkető hangon, s bámultan tekintett az öreg nő arczára.
- Jöjj, jöjj, szegény gyermek! ismétli ez.
Karvaly s két társa a cseléd gyöngéd hangjából itélve, eltalálni vélték uroknak Luciára vonatkozó szándékát, s igy ők is igyekeztek reá beszélni őt, hogy engedelmeskedjék.
Lucia azonban még mindég vizsgálódott, nézte a vidéket, helyet; a vad, ismeretlen táj s őreinek biztossága a meneküléshez való minden reményét szétrombolta; s mégis mintegy önkéntelenül segélykiáltás készült kitörni zaklatott kebléből. De észrevette Karvaly haragos tekintetét, ki ismét szájpeczekkel fenyegette, elhallgatott tehát s borzadálylyal fordult el. A brávók kivették a kocsiból s beültették a hordszékbe. Utána az öreg nő is beült; Karvaly pedig megbizván két társát, hogy a hordszéket kövesse, felsietett urához a kastélyba, hogy ura parancsait átvegye.
- Ki vagy? kérdé az ifju lányka az ismeretlen, vén ábrázat tulajdonosát. Miért ülök melletted? Hol vagyok? Hova vezetsz?
- Jóltevődhöz, felelte az öreg nő, egy igen nagy - - no, ne félj! ne busulj; ő megparancsolá, hogy bátoritsalak. Csak elmondod neki, mi? hogy bátoritottalak?
- Ki ő? Mit akar tőlem? Én nem ismerem őt, mondd meg, hol vagyok; bocsáss el! Oh, hisz te nő vagy, a szent szűz nevében - -
Ezen szent és édes név hallatára a nyomorult asszony, ki e nevet gyermekkorában annyiszor, s oly nagy tisztelettel, de azóta soha sem ejtette ki, sőt tán kiejteni sem hallotta, különös, zavart benyomást érzett, mint a gyermekkorában megvakult öreg, kinek szemei váratlanul megnyilnak a világosság előtt.
A névtelen ez alatt a vár kapujában állt, s nézte a lassankint közeledő hordszéket, melyet mind inkább megelőzött a sebesen felrohanó Karvaly. Midőn ez a várba érkezett, a névtelen intett neki, hogy kövesse, s egyik szobába ment vele.
- Nos? kérdé itt.
- Minden a legnagyobb pontossággal ment végbe, válaszolt alázatosan meghajolva Karvaly. A jeladás, a lány megjelenése, mind ép a kellő pillanatban történt, senki sem volt a környéken - - csak egyetlen kiáltás - - a kocsis ügyes - - a lovak gyorsak voltak - - útközben senkivel sem találkoztunk, de - -
- Nos, de?
- De - - a valót mondom, jobb szerettem volna, ha azt parancsolják, miszerint golyót röpitsek szivébe, mintsem panaszait hallgassam, arczát lássam - -
- Hogyan? Mit jelentsen ez?
- Azt akarom mondani, hogy útközben - - az egész idő alatt - - nagyon sajnáltam.
- Sajnáltad! Mi közöd neked a sajnálkozáshoz? Mit értesz sajnálkozás alatt?
- Soha sem értettem meg ugy, mi a sajnálkozás, mint most. A sajnálkozás olyféle história, mint a - félelem; ha valaki hatalmába kerül, megszünt férfiu lenni.
- Halljuk csak, miként inditott sajnálkozásra?
- Ó, méltóságos úr! Oly hosszan - - sirt, sirt, kért, könyörgött - - ó, bizonyos pillantások! - - közbe halovány lett, halovány, mint halott, aztán ismét zokogás - - ismét könyörgés - - bizonyos szavak! - -
- Nem akarom, hogy ide jőjjön - gondolta most a névtelen. Sült bolond voltam, midőn magamra vállaltam, de megigértem, megigértem. Ha távol lesz tőlem - - Most parancsolólag tekintett Karvalyra: Egyelőre - szólt - dobd félre a szánalmat, ülj lóra, végy magadhoz társat, akár kettőt is, ha akarod, aztán lóhalálában vágtass don Rodrigo palotája felé. Mondd meg neki, hogy küldje el azonnal, de azonnal - - De nem, nem - folytatá, mintegy a lelkében támadt titkos szózatnak engedve - menj, pihend ki magadat, s holnap reggel - - azt fogod tenni, mit parancsolni fogok.
Annak a lánynak ördöge van, gondolta a névtelen, midőn egyedül maradt. - Ördög, vagy - - angyal védi - - Karvaly és szánakozás! Holnap reggel, holnap reggel el vele innét; teljesedjék végzete, s nekem többé ne szóljanak felőle - - S az a barom don Rodrigo nehogy ide rontson hálálkodásaival gyötörni, mert - - nem akarok felőle többé hallani. Megtettem neki, mert - mert megigértem, s megigértem, mert - - végzetem volt. De jól megfizettetem vele ezt a szolgálatot. Lássuk csak - -
S most megfeszitette képzelőtehetségét, hogy valamit feltaláljon, mit don Rodrigotól követelve erre nézve nemcsak viszontszolgálat, hanem büntetés is legyen; de ismét csak a fenebbi szavak jutottak eszébe: Szánakozás és Karvaly! Hogy történhetett ez? - Látni akarom - - Nem, nem! - - Igen, látni akarom!
Most több szobán átsietve kis lépcsőhöz ért, tapogatózva felment, s egyik lábával megzörgette az öreg nő szobájának ajtaját.
- Ki az?
- Nyisd ki.
Az ajtó megnyilt. A névtelen a küszöbön megállva betekintett a szobába, s az asztalon levő lámpa fényénél megpillantotta a szoba tulsó zugában kuporgó Luciát.
- Ki parancsolta, szerencsétlen, hogy félre dobd, mint valamely lim-lomos zsákot? kérdé a névtelen haragosan.
- Oda akart ülni, válaszolt alázatosan az öreg nő, mindent elkövettem felbátoritásra - ő is megmondhatja - de biztatásom nem fog rajta.
- Kelj fel, szólt a névtelen Luciához közeledve. Lucia azonban a kopogtatásra és az ismeretlen férfiu megjelenésére ujra megrászkódott félelmében, még szorosabban lapult a sarokba, arczát kezeivel fedte el, s remegett.
- Kelj fel, nem akarlak bántani - - sőt tán kedvedre tehetek valamit, ismétli a névtelen. - - Kelj fel! dörgött most ugyanaz, megboszankodva, hogy kétszer hiában parancsolt.
A boldogtalan leány e hangra, mintegy az ijedtség által életre keltve térdre borult, kezeit, mintha szent kép előtt térdelne, összekulcsolta, feltekintett a névtelenre, de szemeit azonnal lesütve mondá:
- Itt vagyok; öljön meg.
- Mondtam már, hogy nem akarlak bántani, válaszolt a névtelen szelidebb hangon, s figyelmesen vizsgálta ezen, aggodalom és félelem miatt kikelt arczot.
- Bátorság, bátorság, szólt az öreg nő is, ha egyszer mondja, hogy nem fogja bántani - -
- S mégis - szólt Lucia, s hangjainak a félelem által okozott reszketésébe a kétségbeesett méltatlankodás némi biztosságot vegyitett - miért szenvedteti velem a pokol kinait? Mit vétettem ön ellen?
- Talán bántalmaztak? Beszélj.
- Bántalmaztak! Árulás segitségével erőszakkal elragadtak. S mért? mért? mért ragadtak el? Mért vagyok itt? Hol vagyok? Az isten nevére - -
- Isten, isten, vágott közbe a névtelen, mindig csak az istent emlegetik, akik nem képesek megvédeni magukat, mindig az istennel állnak elő, mintha szóltak volna vele. Mit értesz ezen szó alatt? Engem - -? a mondatot azonban nem fejezte be.
- Ó, uram! Mit érthetnék mást, minthogy ön könyörüljön rajtam? Az isten sok roszat megbocsát a könyörület egy jótéteménye miatt! Bocsásson szabadon, az ég szerelmére, bocsásson szabadon! Hisz, egykor ön is meg fog halni, ne kinozzon hát egy szerencsétlen teremtést. Ó, ön parancsolhat, mondja, bocsássanak szabadon! Erőszakkal hoztak ide. Küldjön ezen nővel ***-ba, hol anyám lakik. Ó, boldogságos szűz! anyám! anyám! kegyelem! anyám! Talán nincs távol innét falum - - láttam hegyeinket! Miért kinoz? Vitessen templomba. Egész életemben imádkozni fogok önért. Mibe kerül egy szót kimondania? Ó, ime, látom, hogy megindul: mondja ki, mondja ki e szót. Isten sok roszat megbocsát, a könyörület egyetlen jótéteményeért!
- Ó - gondolta a névtelen - mért nem vagy lánya azon kutyák valamelyikének, kik számüztek, azon hitványok egyikének, kik halálomat óhajtották! Mint gyönyörködném most jajveszékelésedben! Ehhelyett azonban - -
- Ne számüzze lelkéből a mennyei sugalatot! folytatá Lucia hévvel, mivel a habozás jelét vette észre zsarnokának arczán és viseletén. Ha ön nem adja meg ezen kegyelmet, majd megadja az Úr, ki elküldi a halált, s én végeztem ugyan; de ön! - - S egy napon talán ön is - - De nem, nem, mindig kérni fogom az Urat, hogy őrizze meg önt minden bajtól. Mibe kerül önnek egy szócska kimondása? Ha érezné ezen szenvedéseket - -!
- Ej, bátorság! vágott közbe a névtelen oly ellágyult hangon, hogy az öreg cseléd elképedt bámulatában. - Vajjon bántottalak, vajjon fenyegettelek-e?
- Ó, nem! Látom, önnek jó szive van és szánalmat érez irántam. Ha akarná mindenkinél inkább elrémithetne, megölhetne, s mégis - - kissé megkönnyitette szivemet. Isten meg fogja érte jutalmazni. Hallgasson könyörületérzetére, szabaditson meg, szabaditson meg.
- Holnap reggel - -
- Bocsásson szabadon, azonnal - -
- Holnap reggel ismét látni fogjuk egymást. Addig is vigasztalódjál. Feküdjél le. Bizonyára éhes vagy. Azonnal szolgálnak étellel.
- Ne, ne! Meghalok, ha valaki belép; meghalok! Vezessen templomba - - isten fel fogja jegyezni ezen léptei számát.
- Egy nő ételt fog hozni, s te - szólt az öreg cselédhez - iparkodjál rábeszélni, hogy egyék; aztán fektesd le azon ágyba, ha társaságodban akar aludni, jó; ellenkező esetben pedig egy éjjel a földön is alhatol. Bátoritsd, mondom; viditsd fel. Nehogy panasza legyen rád!
Erre rohamosan kinyitotta az ajtót. Lucia felkelt, utána szaladt, hogy visszatartsa, s megujitsa könyörgését, a névtelen azonban már eltünt.
- Ó, én szerencsétlen! Csukd be, csukd be azonnal az ajtót. - S hallva az ajtó szárnyának becsapódását, s a zár csattanását, visszament, s ismét lekuporodott zugában. - Ó, én szerencsétlen! kiáltott fel fuldokolva, most már ki előtt könyöröghetek? Hol vagyok? Mondd meg, mondd meg az ég szerelmére, ki ezen úr - - az, akivel beszéltem.
- Ki ő, ej, ki ő? Kivánja, hogy megmondjam? Várjon csak, megmondom. Mivel védelmezi, már büszkesége támadt fel, hiuságát ki akarja elejteni, s engem akar elveszteni. Kérdezze meg tőle. - Én már öreg vagyok - folytatá fogai közt mormolva - átkozott lányok, mivel jól illik nekik a sirás és nevetés egyaránt, mindig nekik van igazuk. - De hallva, hogy Lucia ismét sirdogál, s eszébe jutván a névtelen fenyegető parancsa, a szegény lekuporodott lány fölé hajolt, s enyhébb hangon folytatá: Ej, mi roszat sem mondtam, viduljon fel. Ne kérdezősködjék oly dolgok felől, melyekről nem szólhatok. Egyébiránt ne aggódjék. Ó, ha tudná, hány ember örülne, ha akként beszélne vele, mint önnel beszélt! Viduljon fel; most már hozzák az ételt; s én, ki értem - - abból itélve, ahogy beszélt - - ugyancsak jó harapni valója lesz. S aztán lefekszik, s remélem, nekem is juttat kis helyet - -
- Nem eszem, s nem fogok aludni. Hagyjon békében, s ne közeledjék hozzám; de azért ne menjen ki.
Most kopogtatás hallatszott. Lucia feltekintett.
- Ki az? ki az? kiáltott. Senki se jőjjön be.
- Semmi baj; jó hir - szólt az öreg cseléd. - Márta hozza az ételeket.
- Csukja be ismét, kiáltott Lucia.
- Hihi! azonnal, válaszolt az öreg cseléd, s kivette Márta kezeiből a kosarat, Mártát elküldte, a zárt ismét ráfordította, s a kosarat a szoba közepén álló asztalra helyezte. Luciát ismételten meghitta a lakomához. Szerinte a leghatályosabb szavakat szőtte beszédébe, hogy a szegény lány étvágyát felköltse, az ételek kiváló tulajdonságait magasztaló felkiáltásokban tört ki, de miután látta, hogy mind hasztalan, igy folytatá: Ön maga lesz oka. Holnap aztán ne mondja, hogy nem biztattam, kináltam. Most tehát csak magam eszem, de elég marad, hogy ha eszére tér, szintén lakmározhassék. - Az öreg cseléd erre mohón evéshez látott. Miután jól lakott, felkelt, a sarok felé ment, s Lucia fölé hajolva ezt ismét vacsorához hivta, hogy aztán lefekhessék.
- Nem, nem, mi sem kell! válaszolt ez gyenge, majd álmos hangon; aztán határozottabban folytatá: Be van csukva az ajtó? Jól be van csukva? - Erre körültekintett, felkelt, s kezeit előre nyujtva, gyanut eláruló léptekkel közeledett az ajtó felé. Az öreg cseléd azonban megelőzte, megragadta, s megrázta a kilincset.
- Nos, látja, jól be van zárva, meg van elégedve?
- Megelégedve, én? E helyen? szólt Lucia visszatérve a zúgba. De az egek ura tudja, hogy itt vagyok!
- Jőjjön, feküdjék le; miért kuporodik le a sarokban, mint a kutya?
- Nem megyek az ágyba; hagyjon békét.
- Ön maga akarja. Ime a jó helyet számára tartom fenn, csak az ágy szélét foglalom el; kényelmetlenül alszom miatta. Ha le akar feküdni, tudja mit kell tennie. Ne feledje, hogy sokszor kértem.
Erre ruhástól a takaró alá bujt, s elhallgatott.
Lucia mozdulatlanul, könyökeivel térdeire támaszkodva, s arczát kezeibe rejtve kuporgott a sarokban. Sem ébren nem volt, sem nem álmodott, gondolatok, a rémület, borzalom képeinek zürzavaros vegyülete forrt elméjében. Egyszerre azonban, mint egy belső szózatra, feleszmélt, s érezte annak szükségességét, hogy gondolatainak ura legyen, s megtudja: hol van? mért és miként? Hang ütötte meg fülét: az öreg cseléd horkolt. A szerencsétlennek eszébe jutott börtöne, s ezzel a szörnyü nap története. De hirtelen egy gondolat villant fel ágyában, hogy t. i. imáját az ég jobban meghallgatja, ha valamely fogadást tesz. Letérdelt tehát, s igy imádkozott:
- Ó, boldogságos szüzanya! Te, kinek annyiszor felajánlottam magamat, s ki annyiszor megvigasztaltál! Te, ki annyit szenvedtél, s most megdicsőülve vagy, oly sok csudát miveltél a szerény szorongatottakért, segits meg, ó, istennek anyja, s megfogadom, hogy szűz maradok; örökre lemondok szegény jegyesemről, hogy csak a tied legyek.
E szavak után lehajtá fejét, az olvasót, mint egy felszenteltetése jeléül, nyaka köré füzte. Most némi nyugalom, s nagy bizalom támadt benne, végre hajnal felé pártfogónőjének neve elhalt ajkán és elaludt. Álma teljes és folytonos volt.
Ugyanezen várkastélyban még más valaki is volt, ki szintén örömest elszenderült volna, de nem jött szemére álom. A vár ura távozva, vagy inkább menekülve Luciától, meghagyta, hogy ennek vacsorát adjanak, a vár néhány őrállomását szokása szerint megtekintette, de Lucia élőképe mindig előtte állt, szavait mindig hallani vélte. Most szobájába rohant, s lázas sietséggel becsukózott, mintha egy sereg ellenség ellen kellett volna eltorlaszolnia magát; szintén lázas gyorsasággal levetkőzött s lefeküdt. Lucia arcza azonban most még élénkebben jelent meg előtte, s ezt látszott mondani: Nem fogsz aludni. - Minő ostoba kiváncsiság volt részemről - gondolta a névtelen - hogy ezt a lányt meglátogassam. Annak a vad Karvalynak igaza van; az ember akkor már nem férfiu; valóban nem férfiu! - - Én? - - én nem vagyok többé férfiu, én? Mi történt? Mi az ördög lelt? Nem tudtam-e az előtt is, hogy a nők siránkozni szoktak. Mi az ördög! hát sohasem láttam még siránkozó asszonyt?
S itt emlékezetének minden megfeszitése nélkül eszébe jutott több eset, midőn sem kérés, sem siránkozás nem hatotta és akadályozta meg határozatainak végrehajtásában. Ezen emlék azonban nem adta neki vissza szilárdságát, s nemcsak ki nem oltotta a kegyeletnek szivében felgyuladt lángját, hanem a félelem, a bünbánat egy nemét keltette fel benne, ugy hogy inkább Lucia képéhez tért mégis vissza, pedig azon emlékek által ettől óhajtott menekülni. - De hisz ő él - gondolta - itt van; még nem multa idejét; mondhatom neki: menj, örülj; s akkor láthatom, mint változik mosolygóra ezen siró arcz, sőt még azt is mondhatom neki: Bocsáss meg! - - Bocsáss meg? Én kérjek bocsánatot? Egy nőtől? - én! Ó, mégis, ha e szó segitene rajtam, ki mentene ezen ördögi bűvöletből, kimondanám e szót, érzem, kimondanám! Ó, mire jutottam! Nem vagyok többé férfiu! - Ej, félre! kiáltott haragosan forgolódva az ágyban, mely mindig keményebb, keményebb lett alatta, s a takaró mindig sulyosabb, sulyosabb lett felette. Félre! Ez is oly balgaság, minő már száz megfordult agyamban. Elmultak, ez is el fog mulni.
S hogy ezen „elmulást” elősegitse fontos gondolatokon törte fejét, oly gondolatokon, melyek nagyon el szokták foglalni, hogy aztán szellemének egész erejével ezen gondolatokra vesse magát. Nem talált egy ily gondolatot sem. Minden megváltozottnak látszott. Ami előbb szenvedélyeit ösztökélte, most még vágyat sem keltett benne; szenvedélye, mint valamely árnyék miatt megbokrosodott ló, nem akart előre haladni. Ha valamely fárasztó munkán gondolkozott, melylyel másnap elfoglalandja magát, a holnap mindig ugy jutott eszébe, hogy a szegény Luciát ekkor szabadon bocsáthatja.
- Szabadon bocsátandom, igen; nap költekor azonnal hozzáfutok, s igy szólok hozzá: Menj, menj! Kiséretet adok melléje - - S igéretem? Kötelezettségem? S don Rodrigo? - - Kicsoda ez a don Rodrigo?
Most azon okokat kutatta, melyek arra birták, hogy mielőtt felkérte volna don Rodrigo, már magára vállalta a feladatot, miszerint a gyülölet legkisebb érzelme nélkül szenvedtessen, gyötörjön egy ismeretlen, boldogtalan lányt, pusztán csak azért, hogy don Rodrigónak szivességet tegyen. Nem talált okot, mely tettének mentségeül szolgálhatott volna, s nem tudta megfejteni, miként határozta el magát a tett végrehajtására. Azon, vágy inkább, mint elhatározás, régi szenvedélyeinek és szokásainak engedelmeskedő lélek sugalata, ezer más elkövetett büntett következménye volt. Multja most évről évre, egymás után következő büntettei, vérengzéseivel, gonoszságaival elvonult lelki szemei előtt. Mind az ő büne volt - e bünökben önmagára ismert. E bünök szörnyü képekké alakultak: félt, félelmét e képek kétségbeeséssé fokozták. Lázas izgatottsággal felült ágyában, az ágy melletti falhoz kapott, megragadott egy pisztolt, felhuzta és - - azon pillanatban, midőn elviselhetetlen életének véget akart vetni, félelem, bizonytalanság által zaklatott elméje azon időre gondolt, mely halála után is folytatandja örök futását. Borzadva látta képzeletében eltaszitott, mozdulatlan hulláját, mely az őt túlélő legnyomorultabb lények önkényre leend bizva. A vár másnap fenekestől fel lesz fordulva, s ő erőtlenül, némán fog heverni ott, a hova épen lökik, s ki tudja, hová? Képzeletében hallotta a beszélgetéseket, melyeket a várban, a környéken, s messze távolban rávonatkozólag váltani fognak, hallani vélte ellenségei örömkiáltásait. Ezen kinos elmélkedésekbe merülve görcsösen vonagló hüvelykujjával majd felhúzta, majd leeresztette a pisztoly kakasát, de egyszerre más gondolat villant fel agyában. - Ha azon élet, melyről gyermekkoromban annyit beszéltek, s melyről mindig mint bizonyosról beszélnek, nem létezik, hanem csak a papok találmánya, úgy mit mivelek? Miért haljak meg? Mit bánom elkövetett tetteimet? Mit számitanak azok? Valóban őrültség az én - - De ha mégis van élet a siron túl - - -!
Ezen kétkedés, ezen vagy-vagy még setétebb, még iszonyubb kétségbeesésbe döntötte, s ez ellen még a halálban sem látott orvosságot. A fegyvert elejtette, kezeivel haját tépte, fogai vaczogtak, reszketett. Egyszerre eszébe jutottak azon szavak, melyeket csak az imént hallott Luciától: „Isten sok gonosztettet megbocsát a könyörület egyetlen jótéteményeért!” Most egy pillanatra megkönnyült szive; lelki szemei előtt látta Luciát, kitől e szavakat hallotta, s őt nem tekintette többé foglyának, nem könyörgő, térdelő állásban, hanem kegyosztó, vigasztaló alakban látta. Aggódva várta a viradatot, hogy hozzá futhasson, szabadon bocsáthassa, tőle vigasztaló, éltető szavakat halljon; maga akarta őt anyjához vinni. - S aztán? Mit mivelek a holnapi nap többi részében? Mit teszek holnap után? A jövő éjjel? Ó, az éjjel, mely tizenkét óra mulva visszatér! Ó, az éj! Az éj!
Feltette magában, hogy elhagyja várát, s távoli országba megy, hol senki sem ismeri még nevéről sem. De eszébe jutott, hogy mégis saját társaságában, önmagával lesz. Félt a felviradó naptól, mely fényt vetend nyomorult átváltozására; majd ismét óhajtotta a hajnal világosságát, mely tán világosságot hozand elméjének setét zürzavarába is. S ime, megjelent a hajnal első sugara, s a mint mozdulatlanul ült ágyában bizonyos határozatlan, de vig zongást hallott. Felugrott ágyából, s félig felöltözve az ablakhoz rohant. A növekvő világosságnál nyüzsgő-zsongó embertömeget pillantott meg.
- Mi a manó lelte ezeket? Minő vigság költözött ez átkozott vidékre? Hova megy ez a söpredék? - A szomszéd teremben alvó brávót szólitotta, kérdezte tőle a mozgalom okát. Ez ép oly kevessé ismervén ezen okot, mint ura, azt válaszolta, hogy azonnal utána jár, s a magyarázattal visszatér. A névtelen az ablakba könyökölt és szemlélte a nyüzsgő-mozgó látományt.

XXII. Fejezet.
A brávó csakhamar visszatért, s hirül hozta, hogy Federigo Borromeo, milanoi érsek, érkezett ***-ba, s egész nap ott marad; megérkezésének hire még az este elterjedt a környéken, mindenki látására siet, s korán reggel inkább csak öröm jeléül, mint a nép figyelmeztetése czéljából harangoztak. - A névtelen a brávó távozta után egyedül maradt, s ismét, de még setétebb gondolatok közt nézett le a völgybe.
- Egy ember miatt! Mindnyája sürgölődik, mindnyája repes örömében, hogy ezen embert láthatja! Pedig bizonyára megvan mindegyiknek a maga sebe, mely kinozza. De egynek sincs, egynek sincs oly sebe, mint nekem; egyiknek sem volt oly éje, mint nekem! Minő bűvszere van ezen embernek, hogy a népet felviditja. Talán az a néhány fillér, melyet szétszór - - De nem mindnyája kér alamizsnát. Bizonyára tekintete, szavai - - Ó, ha tudna úgy szólani, hogy engem megvigasztalna! Ha - -! Mért nem menjek hozzá én is? Mért nem? - - Elmegyek! elmegyek - -! Mit mondok neki? Hát azt, azt - - Majd meglátom, hogy ugyan mit tud mondani ez az ember!
Miután ily zavart kedély hangulatában megérlelte határozatát, gyorsan befejezte öltözködését, magára öltötte némileg katonás köpenyét; az ágyon feledett pisztolyt balfelől, a másikat, mely a falra volt akasztva, jobbfelől dugta övébe; az előbbiek társaságba került még egy tőr is; karabélyát pedig, mely csaknem oly hirhedt volt a környéken, mint gazdája, vállára vetette; kalapját kezébe vette, kilépett, s azon szobához közeledett, melyben Luciát hagyta; karabélyát az ajtó melletti sarokba tette, kopogtatott, s egyszersmind szólt az öreg cselédnek, ki most egy ugrással kintermett az ágyból, s ajtót nyitott. A névtelen belépett, s körültekintve a szobában észrevette a sarokban kuporgó Luciát.
- Alszik? kérdé elfojtott hangon a cselédtől. - Ott alszik? Boldogtalan, ezt parancsoltam?
- Mindent elkövettem, válaszolt amaz, de mégsem akart enni, sem - -
- Csak hadd aludjék; ügyelj, nehogy álmát megzavarja valaki, s ha felébred - - Márta a szomszéd teremben lesz, hozass vele mindent, bármit kiván is - - Ha felébred - - mondd neki - - hogy én - - hogy a vár ura rövid időre távozott - - s mindent megtesz, mit csak akar - -
Az öreg cseléd elbámult. Talán bizony herczegkisasszony! gondolá magában.
A vár ura távozott, felvette karabélyát, Mártát Lucia előszobájába, az első brávót kivel találkozott, a fogoly őrizetére küldte, nehogy az öreg cseléden kivül még más valaki is be merjen hozzá menni, s aztán csaknem futva ment le a völgybe vezető úton.
A kapuban levő brávók alázatosan felálltak, midőn urok kilépett, s várták, vajjon ad-e valami parancsot; de nem tudták elgondolni, mit olvassanak ki urok arczkifejezéséből, s azon tekintetéből, melylyel alázatos hajlongásaikra válaszolt.
Midőn a közútra ért ki, az épen átmenő utasok felettébb elbámultak, hogy a névtelennek nincs kisérete. De mégis mindenki annyira kitért neki, mintha nagy számu kisérete lenne, s ennek akarna helyet adni, mindenki alázatosan megemelintette kalapját. A faluba érve az utczán nagy néptömeget látott; neve rögtön szájról szájra járt, s a tömeg útat nyitott számára. Egyik pórtól a bibornok lakása után tudakozódott.
- A lelkész úr házában lakik - válaszolt a pór meghajolva, s megmutatta a lelkész házát.
A névtelen oda ment; az udvarban sok pap volt, s mindnyája csodálkozást és gyanut eláruló figyelemmel szemlélte őt. Ép átellenben feltárt ajtó volt, melyen át egy terembe pillantott, hol más papok voltak összegyülve. Karabélyát az ajtó melletti kis sarokba támasztotta, s aztán a terembe lépett: a papok itt is egymásra tekintgettek, suttogtak, egy név hangzott szájról szájra, majd csend állott be. A névtelen egyik paphoz fordult, s kérdezte: hol található a bibornok, mert, ugy mond, beszélni óhajt vele.
- Idegen vagyok, válaszolt a kérdezett, s körültekintve a kereszttartó káplánt szólitotta elő, ki a terem egyik sarkában épen társától kérdezősködött: Ő? Az a hirhedt? Mit akarhat vele? Térjünk ki neki! - Az átalános csend közepett azonban oly hangosan szólitották, hogy elő kellett lépnie; meghajolt az idegen előtt, várta, hogy ez mit parancsol, s ekközben nyugtalan kiváncsisággal a névtelen arczára tekintett de csakhamar lekapta, s a földre szegezte szemeit, s igy állt néhány pillanatig, majd igy szólt: Nem tudom, vajjon ő méltósága, vajjon most - - oly helyezetben - - teheti-e - - különben megyek, s megtudom.
Erre kelletlenül a szomszéd terembe lépett, hol a bibornok volt.

XXIII. Fejezet.
Federigo bibornok az általa tartandó isteni tisztelet idejét várva időközben épen olvasgatott, mit minden szabad pillanatában tenni szokott, midőn a kereszttartó káplán izgatottan belépett.
- Ritka vendég, valóban ritka vendég érkezett, méltóságos úr!
- Ki? - kérdezte a bibornok.
- Senki más, mint - -, válaszolt a káplán, s az egyes szótagokat jelentőségteljesen megnyomva kimondta ama nevet, melyet mi nem mondhatunk meg olvasóinknak. Azután hozzá tette: Itt kivül áll saját személyiségében, s nem kiván kevesebbet, minthogy méltóságod maga elé bocsássa.
- Ó! szólt a bibornok lelkesülten, s becsapva könyvét felállt. - Jőjjön! Azonnal jőjjön! mondá.
- De - - veté ellen a káplán, s meg sem mozdult - de méltóságodnak tudnia kell, kicsoda ez az ember: átok alatt van, ő ama hirhedt - -
- S nem szerencse-e egy püspökre nézve, hogy ily embernek jut eszébe meglátogatni őt.
- De - - állhatatoskodott a káplán - - különben nem szólhatunk bizonyos dolgok felől; mert méltóságod mindjárt azt mondja: mende-monda; de midőn bekövetkezik a pillanat, azt hiszem kötelességem - - A buzgalom ellenségeket szerez, méltóságos úr; s biztosan tudjuk, hogy több gaz ficzkó hetvenkedett, miszerint egyszer majd - -
- Nos, mit tettek? szakitá félbe a bibornok.
- Állitom, hogy ez az ember a gyilkosokat szokta felbérelni, kétségbeesett, ki még dühösebb kétségbeesettekkel van összeköttetésben, s talán azért küldték ide, hogy - -
- Minő rend ez, szakította ismét félbe a bibornok káplánját, hogy a közlegény biztatja tábornokát - félelemre?
Aztán elkomorodott.
- Szent Károly - kezdé ujra - ily esetben nem vitatkozott volna, vajjon elfogadjon-e ily embert, hanem futott volna fölkeresésére. Bocsásd be azonnal; már is hosszan várakoztattam.
A káplán kiment, s magában igy szólt: Ez ellen nincs orvosság: valahol egy szent van mind megátalkodottan makacs.
A névtelenhez lépett, szemének egyik sarkával lehetőleg vizsgálta, vajjon minő ördöngös fegyvereket rejteget felöltője alatt, s már fel akarta kérni, hogy mielőtt belép - - de nem volt bátorsága előállni kérelmével. - Ő méltósága várja uraságodat - szólt - sziveskedjék velem jönni. - S most, a sorfalat képező gyülekezeten a névtelen előtt áthaladva, jobbra balra pillantásokat vetett, melyek ezt jelentették: Mit akartok? Hát nem tudjátok ti is, hogy mindig saját akarata szerint cselekszik?
Midőn a névtelen belépett, a bibornok komoly és aggodalmas arczot öltve, de tárt karokkal lépett eléje, mint valamely várvavárt szeretett lény elé. A káplánnak távozást intett, ki engedelmeskedett.
A két férfiu egyideig szótlanul, s különböző indokból származó feszültséggel állott egymással szemben. A névtelen, kit inkább valamely megmagyarázhatatlan örjöngés, mint megfontolt elhatározás birt ezen látogatásra, mint egy megdermedve állt, lelkében két ellentétes érzelem csatázott: a vágy, hogy belső gyötrelmeit csillapitsa, s a boszankodás, melyet amiatt érzett, hogy nyomorult, alázatos vezeklő gyanánt jött büneit bevallani és ezen ember előtt esedezni. Nem talált, sőt nem is keresett szavakat. Hallgatott. Amint azonban a bibornok arczára tekintett, e férfiu iránti tisztelet parancsoló, de egyszersmind édes érzete mindinkább áthatotta lelkét, s ezen érzelem ép úgy enyhitette boszankodását, mint növelte bizalmát. A bibornok tekintete annélkül, hogy megalázta volna szerénységre és hallgatásra kényszeritette a névtelent.
Federigo alakja valóban felsőbbséget tüntetett fel, mely azonban mégis vonzalmat keltett. Az első pillanatokban ő is a névtelen arczát vizsgálta átható, s a hosszas gyakorlat következtében az arcz vonásaiból olvasni tudó tekintetével, s ezen setét, dult vonások alatt oly valamit vélt megpillanthatni, mely a látogatás hirüladása alkalmával lelkében felcsillant reménysugarát élesztette.
- Ó, kiáltott fel lelkesülten, mily kedves látogatás ez! Mennyire hálás vagyok ön iránt ezen jó gondolatáért, habár tán némi panasza van is ellenem.
- Panaszom! kiáltott fel elbámulva a vendég; de a bibornok szavai s modora enyhitették benyomását, s örvendett, hogy a bibornok megtörte a jeget, s társalgást kezdett.
- Bizonyára szemrehányás rám nézve, hogy ön megelőzött, pedig már rég, s annyiszor meg kellett volna látogatnom önt.
- Engem - önnek! Tudja, ki vagyok? Jól megmondták nevemet?
- Nos, tán érezhetnék ily örömöt, melyet bizonyára arczom is visszatükröz, ha valamely ismeretlen látogatását jelentették volna be? Ezen örömöt ön szerezte nekem, ön, mondom, kit fel kellett volna keresnem, ön, kit annyira szerettem és sirattam, kiért annyit imádkoztam; ön, kit gyermekeim közül - pedig valamennyit szivemből szeretem - leginkább óhajtottam volna látni és ölelni, ha erre reményem leendett. Isten azonban - csak is Ő! - tud csudákot mivelni, s helyre hozza szolgáinak lanyhaságát és mulasztását.
A névtelen ezen meleg szavak hallatára megrendült. A bibornok e szavakkal már is a leghatározottabban megfelelt arra, mit a névtelen még ki sem mondott, de hogy kimondja, elhatározta; mély megindulása miatt azonban hallgatott.
- Nos? kezdé ujra a bibornok. Jó hirt hoz, s mégis eltüri, hogy oly hosszan sóvárogjak elbeszélése után.
- Jó hirt hozok? - Én? - A pokol forr lelkemben, s én hozok jó hirt? Mondja, minő jó hirt vár tőlem?
- Hogy Isten érintette szivét, s most hivévé akarja tenni.
- Isten! Isten! Isten! Ha látnám, ha hallanám Őt! Hol van ez az Isten?
- Ön kérdezi tőlem, ön? Kihez van jelenleg közelebb Isten, mint önhöz? Nem érzi Őt szive dobbanásában, mely zaklatja, kergeti, de egyszersmind édesgeti, a nyugalom, s vigasztalódás reményét kelti fel lelkében; mely vigasztalódás teljes és végtelen lesz, mihelyt Őt felismeri, vallja és imádja.
- Ó, valami dúlja, valami marczangolja szivemet! De hát ez-e az Isten, s ha az, mondja, mit fog velem müvelni ez az Isten?
E szavakat kétségbeesetten ejtette ki, Federigo azonban ünnepélyes hangon, mint egy égi sugallatra, igy válaszolt: Mit fog müvelni veled Isten? Mit akar veled? Hatalma és jóságának csudáját akarja müvelni rajtad; dicsőségének oszlopává akar tenni, minővé senki mást sem tehetne. Ha a világ már régóta panaszkodik ellened, ha ezeren és ezeren átkoznak (a névtelen összerászkódott, s egy pillanatig elbámult e szokatlan hangon, de még inkább elbámult, hogy boszankodás helyett inkább könnyebbülést érzett) mily dicsőségére leendesz Istennek! Ha magad kelsz ki saját életed ellen, ha magad vádolod önmagadat - Istent dicsőited meg magadban! S mégis kérded, mit müvelhet veled Isten? Mit tudhatom én szegény, hogy minő hasznodat veheti az Úr? Mit tehet viharos akaratoddal, rendithetetlen kitartásoddal, ha azt szeretetre, lelkesedésre gyulasztja, s bünbánatra inditja? S ki vagy te szegény ember, hogy azt hiszed, miszerint nagyobb gonoszságokat követtél el, mint melyeket isten általad jóvátehet? Mit müvelhet veled Isten? Hát ha megbocsát, megment és a megváltás müvét hajtja végre rajtad? Vajjon nem volna-e ez nagyszerű és Hozzá méltó munka? - Ó, gondold csak meg, hogy nekem szegény, nyomorult ember létemre, büszkeséggel telik el lelkem, midőn üdvödért buzgólkodom, hogy (Ő tanum!) szivesen feláldoznám üdvödért még hátralevő életemet: mily nagy lehet az Ő szeretete, ki ezen bár hiányos, de bő érzelmet önti szivembe; mennyire szerethet, mennyire javadat akarhatja Ő, ki ezen lelkemet felemésztő lángot gyujtotta fel bennem!
Amint a bibornok ekként beszélt, arcza, tekintete, mozdulatai visszatükrözték szavainak értelmét. Hallgatójának rideg arcza eleintén csak a bámulat és figyelés hatása alatt engedett fel, majd a mély megindulás enyhe derüje volt látható azon; a névtelen szemei, melyeken még gyermek korában száradott fel az utolsó köny, megnedvesedtek, s midőn a bibornok beszédét bevégezte, a névtelen elfedte kezeivel arczát, hangos zokogásban tört ki, s ez a legvilágosabb válasz volt a bibornok szavaira.
- Nagy és jóságos Isten! kiáltott fel Federigo, szemeit és kezeit égfelé emelve - mit tettem én haszontalan szolgád, nyájadnak aluszékony pásztora, hogy ily nagy kegyelemben részesítesz, hogy ily örvendetes csuda tanujává teszesz!
Kinyujtotta karját, s a névtelen keze után nyult.
- Nem! nem! kiáltott fel ez - távozzék, távozzék közelemből; ne piszkolja be tiszta és áldott kezét. Nem tudja mind azt, mit e kéz elkövetett, melyet meg akar szoritani.
- Adja kezét, szólt Federigo s szeretteljes erőszakkal megragadta a névtelen kezét. - Engedje megszoritanom e kezet, mely annyi hibát fog helyrehozni, s annyi áldást fog szórni, annyi szerencsétlent fog megvigasztalni, s melyet fegyvertelenül, békésen és alázattal fog ellenségeinek nyujtani!
- Ez sok, nagyon sok! szólt fuldokolva a névtelen. - Bocsásson, bocsásson el méltóságos úr; bocsásson el jó Federigo. Összesereglett nép, annyi jó, ártatlan lélek vár önre, annyian jöttek messze földről, hogy egyszer lássák, egyszer hallják, s ön elhanyagolja azokat - - kiért? - -
- A kilenczven kilencz juhot elhagyhatjuk, válaszolt a bibornok, ők biztosságban vannak a hegyen; most az eltévedtet istápolom. Azok a jó lelkek e pillanatban talán nagyobb örömöt éreznek, mint amit egy szegény püspök látása szerezne nekik. Isten, aki könyörületének csodáját mivelte önön, talán oly örömöt kelt fel ama lelkekben, melynek még nem tudják indokát. A kivülálló nép lelkileg tán tudtán kivül egyesül velünk, a sz. Lélek talán titkos részvétet keltett ez emberek szivében, kik most önért imádkoznak, hálaimát rebegnek, melynek ön a még ismeretlen tárgya.
A bibornok erre átölelte a névtelent, ki miután eleintén ellenállt, s ki akart szabadulni a bibornok karjai közül, szintén engedett a szeretet ezen szent háborgásának: ő is átölelte a bibornokot, s annak vállára tette megindultságtól remegő, átváltozott arczát. Forró könnyei Federigo mocsoktalan biborát áztatták, mig ennek tiszta kezei a névtelen karjait fogták át, mely karok eddig csak az erőszak és árulás fegyverét hordozták.
A névtelen a bibornok ölelő karjai közül kibontakozva ismét elfedte kezével szemeit, s felkiáltott: Isten valóban nagy! Isten valóban jó! Most már ismerem magamat; látom gonoszságaimat: irtózom önmagamtól, s mégis - -! Mégis könnyebbülést, örömöt, igen örömöt érzek, minőt soha sem éreztem borzasztó életemben!
- Annak jele ez, hogy Isten szolgájává akarja tenni, lelkesiteni akarja, hogy bátor elhatározással kezdje meg uj életét, melyben oly sokat kell jóvá tennie, helyre hoznia és megsiratnia!
- Én szerencsétlen! Mennyit, mennyit! - - Hány oly dolgot kell megsiratnom, melyet már nem tehetek jóvá! Szerencsére azonban vannak csak az imént megkezdett bünös vállalataim, melyeket félben hagyhatok, egyet pedig azonnal megszakithatok, jóvátehetek, helyre hozhatok.
Federigo most még jobban figyelt, s a névtelen - a leirtaknál keserűbb szemrehányások közt - elbeszélte Lucia elrablását, a szegény lány rémületét, szenvedéseit, könyörgéseit, s mily őrjöngésbe hozták a lány siránkozásai, s végre, hogy Lucia még a várban van -
- Ó, ugy hát ne vesztegessük az időt, kiáltott fel Federigo a könyörület és aggodalom által egyaránt ostromoltatva. - Mily boldog ön! Ez Isten bocsánatának záloga! - Legyen megmentője annak, kinek romlását akarta előidézni. Áldja meg az Úr! Sőt már meg is áldotta! Tudja hova való ez a szegény meggyötört teremtés?
A névtelen megmondta Lucia falujának nevét.
- Nincs távol innét - szólt a bibornok. Áldassék az Isten, s talán - -. Erre az asztalhoz futott, s csengetett. A kereszttartó káplán rémülten rohant be, először is a névtelenre, - de látva ennek átváltozott arczát, vörösre sirt szemeit, - aztán a bibornokra tekintett.
A bibornok kérdezte, vajjon az összegyült lelkészek közt van-e a ***-i lelkész?
- Itt van, méltóságos úr, válaszolt a káplán.
- Azonnal hijja be, s vele a helybeli lelkészt.
- Nincs itt a ***-i lelkész? kérdé a másik teremben összegyült papoktól a káplán.
- Itt van; de - -
- Ő méltósága és főtisztelendősége hivatja.
- Engem? szólt a tömegből ugyanazon hang. Hogyan léphetek én ama szobába! folytatá a hang tovább, s ezuttal gazdája is kilépett a háttérből don Abbondio személyében, ki ugyancsak vontatva csoszogott előre, s arcza a rémület és kellemetlenség vegyes érzelmét tüntette fel. A káplán roszalólag intett don Abbondionak, mire mindkét lelkészt megelőzve az ajtóhoz lépett, kinyitotta azt, s a lelkészeket bevezette.
A bibornok először is a helybeli lelkészt intette magához; röviden értesitette a dolog felől, s kérdezte, vajjon lehetne-e azonnal előkeriteni egy jóra való asszonyt, ki hordszéken elmenne Luciáért a várba. A lelkész egyideig gondolkozott, s aztán kijelentette, hogy tud szerezni ily asszonyt; erre kiment. A bibornok most a káplánnak intett, s megparancsolta neki, hogy rendeljen elő egy hordszéket, gondoskodjék lektikásokról, s nyergeltessen fel két öszvért. A káplán távozta után a bibornok don Abbondiohoz fordult.
- Tudatták velem - szólt don Abbondio lehető távol kerülve a névtelentől - hogy méltóságod szólni kiván velem; de azt hiszem, tévedés van a dologban.
- Épen nincs, válaszolt Federigo, sőt nagyon jó hirt közlök önnel, s vigasztaló, nagyon kellemes megbizást kap tőlem. Hitközségéből egy leány, kit elveszett gyanánt siratott, Lucia Mondella, feltaláltatott, s itt közel, ezen kedves barátom házában van. S ön e barátommal, s azon asszonynyal, kit a helybeli lelkész úr hoz ide, elmegy s visszahozza a szegény lányt.
Don Abbondio mindent elkövetett, hogy kellemetlen benyomását - mit mondok? - rémületét s elkeseredettségét elrejtse, melyet ezen megbizás támasztott benne. Mivel azonban ijedtében megnyuladt arczát nem tudta azonnal mosolygóvá átváltoztatni, legalább el akarta rejteni azt, az által, hogy engedelmességének jeléül mélyen mélyen meghajolt, s csak azért egyenesedett ismét fel, hogy annál mélyebben hajolhasson meg a névtelen előtt, s oly ájtatos pillantásokat vetett jobbra balra, mintha mondta volna: Kezetekben vagyok; könyörüljetek rajtam: parcere subjectis.
A bibornok kérdezte, vajjon vannak-e rokonai Luciának.
- Közeli rokona, kivel együtt él, csak egy van neki, s ez anyja, válaszolt don Abbondio.
- S ez otthonn van?
- Otthonn, méltóságos úr.
- Mivel a szegény lányt nem lehet oly gyorsan haza küldeni, örömére leend, ha anyját azonnal elhozatjuk. Ha tehát a helybeli lelkész úr nem tér vissza addig, mig templomba megyek, sziveskedjék megmondani neki, hogy szerezzen kocsit, vagy lovat, s küldjön valamely értelmes embert Lucia anyjáért.
- Talán én mennék érte? szólt don Abbondio.
- Nem, nem ön; önt már más szivességre kértem fel.
- Csak azért mondtam - szabadkozott don Abbondio - hogy a szegény anyát jó lenne előkésziteni. Nagyon érzékeny asszony - -
- Ez okból kérem önt, figyelmeztesse a lelkész urat, hogy alkalmas egyént küldjön. Önre másutt nagyobb szükség van. - A bibornok erre a névtelenhez fordult. Ne higyje - mondá neki szinte bizalmas hangon - hogy megelégszem mai látogatásával. Nemde visszatér ezen derék lelkész társaságában?
- Ha visszatérek-e! válaszolt a névtelen. - Ha elüzne magától ajtajánál maradnék, mint koldus. Szükségem van rá, hogy önnel beszéljek, hogy beszédét hallgassam, hogy lássam! Szükségem van önre.
Federigo megfogta, s megszoritotta kezét.
- Lesz szives tehát megörvendeztetni azzal, hogy velünk ebédel? szólt. - Várom önt. S addig is megyek imádkozni, s a néppel egyetemben hálát adni Istennek.
Don Abbondio a látottak és hallottak miatt elképedt bámulatában, s csaknem magán kivül nézett a távozni készülő bibornokra. Federigo azt hivén, hogy a lelkész talán mellőztetése miatt szomorkodik, hozzá fordult és szeretetteljes mosolylyal mondá: Lelkész úr, ön mindig velem van jó Atyánk házában; de ez - - de ez perierat et inventus est.
- Ó, mennyire örülök rajta! szólt don Abbondio, s mélyen meghajolt a bibornok és a névtelen előtt.
Az érsek elől ment; ki akarta nyitani az ajtót, melyet azonban kivülről a szolgák feltártak, s a csodálatos pár megjelent a külső szobában, összegyült papok kiváncsi tekintete előtt. Az ajtó keretében megjelent két arczon a megindulás különböző, de egyenlően mély kifejezése volt látható. Utána don Abbondio lépett ki: ő rá senki sem tekintett.
Midőn a terem közepére értek, egyik oldalajtón belépett a bibornok szolgája, s jelentette, hogy a káplánnak adott rendeletek végre vannak hajtva. A bibornok még egyszer kezet fogott a névtelennel, s igy szólt: Várom önt! - Azután don Abbondiot üdvözlé és a templomra nyiló ajtó felé indult. A papok követték: don Abbondio és a névtelen magukra maradtak.
Don Abbondio illőnek találta valamely társalgást kezdeni. - De - mit mondjak neki? - gondolá. Még egyszer mondjam: örülök. De minek örülök? Talán annak - mondjam - hogy eddig gazember volt, s végre elhatározta, hogy becsületes emberré lesz, mint mások? Szép bók! S vajjon igaz-e, hogy - ily rögtön! - becsületes emberré lett? Annyi hazug tüntetés fordul elő a nap alatt - - s annyiféle okból! Mit tudom én? És mégis vele kell mennem! Ama várba! Ki jövendölhette volna meg ezt még csak ma reggel is! Ha ép bőrrel menekülök, lesz mit hallanom Perpetuától, hogy erőnek erejével jöttem ide, mert itt nem volt rám szükség. - Ó, én szerencsétlen! - De mégis csak kellene valamit mondanom neki. Épen ki akarta nyitani száját, midőn az érsek szolgája a helység lelkészével belépett jelentve, hogy az asszony már a hordszékben ül. Don Abbondio a szolgához lépett.
- Legalább békés természetü barmot adjon alám, mert őszintén megvallom, nem vagyok valami jó lovas.
- Gondolhatja, válaszolt a szolga futólagos mosolylyal, a titkár öszvére, ő pedig tudós.
- Jól van - - válaszolt don Abbondio.
A névtelen, ki előre sietett, az ajtóban megállt, hogy megvárja don Abbondiót, s midőn bocsánatotkérő kifejezéssel arczán utána sietett, a névtelen meghajolt előtte, előre bocsátotta, s mivel ezt a névtelen udvarias és alázatos módon tette, a szegény meggyötört lelkész némileg kezdett kibékülni sorsával. Midőn azonban az udvarra lépett, olyasmit látott, mi megsemmisítette örömét. A névtelen ugyanis a sarokból felvette karabélyát, egyik kezeivel annak csővét, a másikkal szíját fogta meg, s ügyes mozdulattal, mintha hadgyakorlaton volna, vállára vetette.
- Jaj, jaj nekem! gondolta don Abbondio. Mit akar ezen öldöklő eszközzel? Szép bünbánat, szép vezeklés! S ha útközben visszatér régi bogara? - Ó, mily megbizás! Ó, mily megbizás!
A névtelen a számára kijelelt öszvérre ült.
- Hát ez nem valami ugráncsi? kérdé a szolgától saját öszvérére vonatkozólag don Abbondio, s a kengyelbe tett lábával ismét a földre lépett.
- Bátran felülhet; valóságos bárány.
Don Abbondio erre a szolga által támogattatva felkapaszkodott a nyeregbe.
A lektikás biztatására a hordszéket vivő két öszvér, s az egész társaság útnak indult.
A falun kivül, a mezőségen, hol a hegyek közt csavargó út egészen néptelen volt, don Abbondio lelkére setét fátyol borult. Senkire sem tekinthetett bizalommal, mint a lektikásra, kinek, mivel a bibornokot szolgálta, bizonyára becsületes embernek kellett lennie. Itt-ott találkoztak emberekkel, sőt csoportokkal; ezek azonban a bibornokhoz siettek. A bibornok „barátjá”-val most inkább, mint valaha, szeretett volna beszélgetést kezdeni, de látván hogy ez mélyen elmerült gondolataiba, elment kedve a kisérlettől. Kénytelen volt tehát önmagával kezdeni társalgást.
A névtelen arcza körülbelül ugyanazon tünemény volt látható, mint mikor vihar idején a felhők elvonulnak a nap előtt: majd elborult, majd kiderült az, amint setét gondolatait a remény derüje váltotta fel.
Most a völgybe értek. Mily érzelmei támadtak most a szegény don Abbondionak! E hirhedt völgyben volt, melyről oly sok borzasztó dolgot hallott, a hirhedt rablókat, Olaszország brávóinak virágait, e rettenhetetlen, könyörületet nem ismerő embereket most szinről szinre láthatta, az út minden fordulatánál kettesével, hármasával találkozott velök. A brávók alázatosan üdvözölték ugyan urokat, de e setét arczok, tüskés bajuszok, vad tekintetek úgy tüntek fel don Abbondio előtt, mintha tulajdonosaik azt kérdenék: mikor tekerjük ki nyakát ennek a papnak? Ezen rémképek annyira szorongatták don Abbondiot, hogy kétségbeesésének egyik setét pillanatában e szavakat intézte önmagához: Ha összeadtam volna őket, sem szenvedhetnék többet!
Áthaladtak a rosz éjhez czimzett korcsma előtt. Brávók álltak a küszöbön, kik alázatosan köszöntötték a névtelent, s kiváncsian tekintettek társára és a hordszékbe. Nem tudtak mit gondolni; már a névtelen távozása is felettébb különös volt, visszatérése pedig még különösebb. Kérdezték magukban, vajjon zsákmányt hoz-e urok? S hogy tehetett arra szert egymaga? A brávók csak néztek, néztek, de egyik sem mert mozdulni, mivel uroknak egy pillantása ezt parancsolta nekik.
Felkapaszkodnak a meredeken, a várkastély elé érnek. A várkastély előtti téren és a kapuban álló brávók jobbra balra visszavonulnak, hogy helyet adjanak. A névtelen megsarkantyuzza öszvérét, a hordszék elé kerül, int a lektikásnak és don Abbondionak, hogy kövessék; bevágtat az első udvarba, innét a másodikba: a kis ajtó felé tart, a brávót, ki odasietett, hogy kengyelét tartsa, egy intéssel helyére szegzi, s igy szól neki: Állj meg ott, senki se közeledjék. - Leugrik öszvéréről, melyet gyorsan valamelyik rácshoz köt, a hordszékhez siet, a becsülő asszonyhoz hajol, ki épen félrevonta a hordszék ablakának függönyét. - Vigasztalja meg azonnal - szólt neki susogva - értesse meg vele azonnal, hogy szabad, s barátai közt van. Isten megfizeti fáradságát. - Most int a lektikásnak, hogy nyissa ki a hordszék ajtaját, s aztán don Abbondiohoz lépve, ennek szintén susogva igy szól: Lelkész úr nem kérek bocsánatot fáradságáért; a szegény leány, s Annak kedvéért fáradozik, ki jól meg szokta fizetni tartozását.
Erre egyik kezével az öszvér zablyáját, másikkal a kengyelt fogta meg, s don Abbondiot lesegítette.
A névtelen arcza, szavai, modora a szegény lelkészt végre felbátoritották. Melléből nagy sóhaj szakadt ki, mely az utazás alatt nőtt, fel s alá futkozott don Abbondio belsejében annélkül, hogy kijárást talált volna. A névtelenhez fordult, s alázatoskodó hangon válaszolt: Valóban? De, de, de, de - -!
Végre letámolgott öszvéréről. A névtelen ezt is megkötötte, meghagyta a lektikásnak, hogy várakozzék, kinyitotta az ajtót, belépett, bevezette a lelkészt és a jó asszonyt, előttük ment a lépcső felé; mindhárman szótlanul mentek fel.

XXIV. Fejezet.
Lucia csak az imént ébredt fel, s ébredésének első pillanataiban kinos erőfeszitést tett, hogy valóban felébredjen, s rémes álomképeit elválaszsza a valóságnak, a lázas agy képzelmeihez hasonló emlékei és képeitől. Az öreg cseléd azonnal hozzá lépett, s kelletlenül alázatos hangján megszólitá.
- Ó, tehát aludt? Az ágyban tölthette volna az éjet, annyiszor felszólítottam az este. - Mivel pedig nem kapott választ, könyörgő hangon - melyen azonban boszankodás csillámlott át - igy folytatá: Egyék végre, legyen esze. Ó, milyen makacs ön! Hisz csak kell ennie. S aztán, ha az úr haza jő, én szenvedjek?
- Nem, nem! Távozni, anyámhoz akarok menni. Gazdája megigérte, megmondta: holnap reggel. Hol van gazdája?
- Távozott, de azt mondta, hogy csakhamar visszatér, s mindent megtesz, mit ön akar.
- Ezt mondta? Ezt mondta? Jó, tehát anyámhoz akarok menni: azonnal, azonnal!
S ime a szomszéd teremből léptek zaja hallatszik, majd kopognak. Az öreg cseléd az ajtóhoz szalad, s kérdi: Ki az?
- Nyiss ajtót, szólt kivülről alázatosan az ismert hang. Az ajtó kinyilt, s először is don Abbondio lépett be a jó asszonynyal. Lucia elbámul, közelebb megy, figyelmesebben szemléli a papot: ő, nem ő! Végre felismeri don Abbondiot, s bámulatában kimeresztve szemeit, mint elbűvölt áll a lelkész előtt. A jó asszony Luciához közeledik, s áhitatosan szemlélve őt megfogja kezeit.
- Ó, szegény, szegény lány, jőjj velünk, szólt Luciához.
- Ki vagy? kérdé Lucia, de be sem várva a feleletet, don Abbondiohoz fordult, ismét szemlélte őt, s felkiáltott: Ő az, ő az! A lelkész úr? Hol vagyunk? - - Ó, én szerencsétlen, nem vagyok eszemen!
- Valóban én vagyok, válaszolt don Abbondio. Bátorság! Látod? Azért jöttünk, hogy magunkkal vigyünk. Én vagyok, lelkészed, egyenesen azért jöttem, lovagoltam - -
Lucia most egyszerre visszanyervén erejét, bátran felegyenesedett, ismét a két vendégre tekintett, s felkiáltott: Valóban a szent szűz küldötte önöket!
- Azt hiszem, csakugyan ő küldött bennünket, válaszolt a jó asszony.
- De hát csakugyan távozhatunk, valóban elmehetünk? kérdé Lucia halkan, s félelem és aggodalomteljes pillantást vetve maga körül. - S ezek az emberek? folytatá félelem és borzadálytól görcsösen vonagló ajkakkal - s a vár ura - -! azon ember - - Igaz ugyan, megigérte - -
- Ő is velünk jött, válaszolt don Abbondio, s kivül várakozik. Siessünk, ne várakoztassunk oly urat - -
A névtelen ezen emlegetését hallva felnyitotta az ajtót, s előre lépett. Lucia, ki csak egy perczczel előbb még óhajtotta látni, sőt senkiben másban nem levén reménye a világon, egyedül őt óhajtotta látni, mióta baráti arczokat látott, s baráti hangokat hallott, ezen ember láttára, nem nyomhatta el borzongását, megrászkódott, elfojtá lélekzetét, a jó asszonyhoz simult, s ennek keblébe rejté arczát. A névtelen ezen arcz láttára, melyre már az este sem mert tekinteni, s mely a hosszas szenvedés, böjt stb. miatt sápadttá, fonyadttá lett, az ajtóban állva maradt, midőn pedig Lucián a rémület eme jeleit vette észre, lesütötte szemeit, még egy pillanatig mozdulatlanul és hallgatva állt, majd válaszolva arra, mit Lucia nem mondott ki, igy kiáltott fel: Igaz! Bocsásson meg!
- Önt kiszabaditani jön; többé nem a régi, jó emberré lett; hallod, ki kér tőled bocsánatot? sugta a jó asszony Lucia fülébe.
- Nos, lehet még többet mondani? Ej, fel a fejjel! Ne légy gyermek, sietnünk kell, - szólt don Abbondio. Lucia felegyenesedett, a névtelenre tekintett, s látva annak lehajtott fejét, zavart tekintetét, a vigasz, hála és szánakozás vegyes érzelme támadt fel benne.
- Ó, uram, mondá, Isten jutalmazza meg a könyörületéért!
- S önt százszorosan azon boldogságért, melyet e szavai okoznak nekem.
Erre megfordult, az ajtóhoz közeledett, s legelől ment ki. Az uj életre kelt Lucia a jó asszony karján követte őt; don Abbondio most is utolsó volt. A névtelen felnyitotta a hordszékajtaját, s majdnem félénk udvariassággal (mindkettő egészen ujdonat uj tulajdonsága volt) megfogta Lucia karját, a hordszékbe segitette őt, s utána a jó asszonyt. Most don Abbondiot segitette öszvérére.
- Ó, mily kegy! szólt don Abbondio.
A kis csapat visszaindult. A várban senki sem tudott a gazda átváltozásáról, sőt még csak nem is gyanitott senki ilyesmit.
A jó asszony megmondta Luciának azon helység nevét, a hova mennek.
- Igen? szólt Lucia, ki tudta, hogy e helység nincs távol falujától. - Ó, legszentebb szüzanya, köszönöm! Anyám! Anyám!
- Azonnal érte küldünk, mond a jó asszony, ki nem tudta, miszerint már érte küldtek.
- Igen, igen. Isten meg fogja jutalmazni - - S ön kicsoda? Hogyan jött ide - -
- Lelkészünk küldött ide - válaszolt a jó asszony - mivel a vár ura - Isten meglágyitotta szivét (áldassék neve!) - falunkba jött, hogy a bibornokérsek úrral beszéljen (e szent ember ugyanis meglátogatott bennünket). Megbánta büneit, meg akarja javitani magát; bevallotta a bibornoknak, hogy egy szegény lányt, önt, más valakivel, akit a lelkész úr nem nevezett meg előttem - egyetértve elraboltatott.
Lucia feltekintett az égre.
- Ezt ön is tudja, folytatá a jó asszony. - Elég az hozzá, hogy a bibornok úr azt gondolta, mivel leány forog szóban, asszonyt kell melléje adni, s megbizta a lelkész urat, hogy keressen e czélra egy asszonyt, s a lelkész úr szives volt engem felkeresni - -
- Ó, az Úr meg fogja jutalmazni jóságát!
- Mit mond, szegény lányom? - A lelkész úr meghagyta, hogy bátoritsam és vigasztaljam, s értésére adjam leányomnak, hogy az Úr csudálatosképen szabadította meg - -
- Ó, valóban csudálatos módon; a szent szűz közben jártára.
- Ne busuljon tehát, bocsásson meg annak, ki ellene vétett, s elégedjék meg azzal, hogy Isten könyörült lányomon; sőt imádkozzék a szegény bünösért. Igy nemcsak érdemet szerez, hanem szive is megkönnyül.
Lucia egy intésével beleegyezését jelezte.
- Derék leányzó! folytatá a jó asszony. - S mivel a falujokbeli lelkész is nálunk volt (annyi papság gyült össze a vidékről, hogy négy nagy misét lehetne egyszerre tartani) a bibornok úr őt is elküldte, de nem sok hasznát vettük. Már hallottam, hogy nem sokat érő ember, de most saját szemeimmel láttam, hogy tehetetlenebb jó magával, mint a tojásbeli csirke.
- És az - - kérdé Lucia - az, ki megjavult - - ki ő?
- Hogyan? Hát nem tudja?
Megnevezte.
- Ó, könyörülő Isten! kiáltott fel Lucia. E nevet hányszor hallotta borzalommal, oly pokoli dolgokkal kapcsolatban említeni, melyekben e név gazdája vitte a főszerepet. S most a gondolat, hogy ez ember hatalmában volt, megdermesztette a vért ereiben.
- Ó, könyörülő Isten! kiáltott fel koronként.
- Valóban nagy könyörületet tanusitott az Isten lányom iránt, szólt a jó asszony. A fél világ vigasztalódást fog érezni ez esemény miatt. Hány embert tartott eddig folytonos rémületben, s most, mint a tisztelendő úr mondja - - de hisz csak rá kell tekinteni, s mindjárt látja az ember, hogy szentté változott!
Lucia erre kimerülten hanyatlott a hordszék mélyedésébe, s mintegy álomba merült. A jó asszony most nem háborgatta többé.
Don Abbondiora nézve a visszatérés nem volt ugyan borzalmas, de azt kéjutazásnak sem lehetett volna nevezni. Jelen aggodalmai és a jövő setét képei most is eléggé meggyötörték a félénk papot. - Mit szól majd ehhez don Rodrigo? kérdé magában. E felsülés, elképzelem milyen dühbe hozza. Csak most lesz igazán sátánná! Megtudja, hogy én is részt vettem benne! Ha már akkor nyakamra küldte azt a két ördögszülte ficzkót, mit fog tenni most! - Ó, látom, hogy utolsó éveimet roszul végzem be!
Ily gondolatok közt érkezett meg don Abbondio a faluba. Az isteni tisztelet még nem ért véget. Don Abbondio most végrehajtotta, mit útközben már elhatározott: amint leszállt öszvéréről a lehető legalázatosabb hajlongások közt ajálotta magát a névtelennek, s felkérte, hogy mentse ki a bibornok ő méltóságánál, mert sürgős ügyek miatt vissza kell térnie plébániájába. Felkereste lovát (botját nevezte igy), melyet a gyülésterem egyik zugában hagyott, s útnak indult. A névtelen a bibornok visszatértét várta.
Lucia, kit a jó asszony a saját házába vitt, most már némileg visszanyerte erejét s rendes kedélyhangulatát és szokásból, vagy a rend és szemérem iránti természetes hajlamának engedve, szétdult ruházata rendbehozásához látott. E munka alatt kezei az olvasóba akadtak, melyet a mult este keblébe rejtett; rátekintett, s most zivatar támadt fel lelkében: fogadalmának, a kiállott aggodalmak által elhomályositott emléke most egyszerre egész világosan jelent meg lelki szemei előtt. Alig egy pillanattal előbb visszanyert ereje ismét elhagyni készült őt, s ha ártatlan, lemondás- és bizalomteljes életében nem talál ótalmat levertsége kétségbeeséssé fokozódott volna. Viharzó gondolatai nem testesültek meg szavakban; az első határozott szavak, melyek eszébe jutottak, ezek voltak: Ó, én szerencsétlen, mit tettem!
De alig támadt benne e gondolat, már is megrémült miatta. Azon körülmények, melyek közt fogadalmát tette: halálos aggodalma, a menekülés reménytelensége, buzgó imádsága, igaz és teljes meggyőződése, melylyel fogadalmát tette, mind mind eszébe jutottak. S most a menekülés után megbánni igéretét: ez szentségtörő hálátlanság, Isten és a szent szűz elleni árulás gyanánt tünt fel előtte. Azt hitte, hogy e hálátlanság uj és még iszonyubb szerencsétlenségekbe fogja dönteni, melyekből most már imádsága árán sem fog kimenekülhetni. Szégyelte és iparkodott megtagadni pillanatnyi megbánását. Áhitattal vette kezébe olvasóját, megujitotta fogadalmát, s érzékeny fohászszal kérte Istent, hogy fogadalma megtartásához adjon neki erőt, s távoztasson el tőle minden gondolatot és alkalmat, melyek habár nem is birnák fogadalmának megszegésére, mégis megingathatnák őt. Renzonak visszatérés reménye nélküli távozása, a távolság, mely az előtt oly végtelenül leverő volt rá nézve, most a gondviselés intézkedése gyanánt tünt fel előtte. E gondolat egy másik gondolatnak adott kezet, Lucia azt hitte ugyan is, hogy ugyanazon gondviselés, müvét teljesen befejezendő, módot fog találni arra nézve is, hogy Renzo lemondjon róla, s ne gondoljon többé rá - - E gondolatot kereste, de alig találta meg, már is szédült tőle. A szegény leány érezve, hogy szivének minden dobbanása fogadalmának egy-egy megbánása, ismét az imához menekült, ismét megerősitette fogadalmát, ismét folytatta a szive elleni harczot, melyet úgy végzett, mint a levert, nem mondom megölt ellenségen diadalt aratott, de kifáradt és sebekkel terhelt győző.
Most egyszerre közeledő léptek s vidor felkiáltások zaja hallatszott. A család tért vissza a templomból. Két kicsi lány, s egy fiu lép be; mindhárman kiváncsian szemlélik Luciát, s aztán anyjukhoz futnak, s jobbról balról belé csimpeszkednek. Egyik kérdezi az ismeretlen vendég nevét, jöttének okát, a másik a látott csodadolgokat akarja elbeszélni, a jó asszony azonban valamennyit elnémitotta közbe szólásával: Csitt!
Nem sokára a falu lelkésze is oda jött, s mondta, hogy a bibornok tudakozódik általa Lucia felől, egyszersmind értesitette Luciát, hogy az érsek még a nap folytában látni akarja őt.
- S anyád még nem érkezett meg? kérdé Luciától.
- Anyám! kiáltott fel ez, s midőn hallotta a lelkésztől, hogy az érsek elküldött Lucia anyjáért, a szegény lány kötényével fedte be arczát, sirt, sirt, zokogott, könyei még a lelkész távozta után is hosszu ideig folytak. Miután nagy megindulása kissé csillapodott, s nyugodtabban gondolkozott, a szegény leánynak eszébe jutott, hogy ezen uj örömért, anyja viszonlátásának öröméért, melyet pár órával előbb még csak nem is remélhetett, ama rettenetes órában szintén imádkozott, s azt mintegy fogadalmának feltételévé tette. „Vezess szabadon vissza anyámhoz”, mondá akkor, s most ezen szavakra világosan emlékezett. Most inkább mint vala feltette, hogy megtartja igéretét, s ismét, még keserűbben megbánta ama felkiáltását, mely eszmélésének első pillanatában kicsuszott szájából: Én szerencsétlen!
Agnes midőn emlegették már nem volt messze, s a kocsi nem sokára megállt a ház előtt. Lucia rohamosan felugrott, Agnes leszállt a kocsiból, a szobába rohant: egymás karjai közt voltak.
Az ölelkezés és sirás első rohama után Agnes Lucia sorsát akarta részletesen megismerni. Lucia fájdalmas arczczal kezdett az elbeszéléshez. De mint az olvasó tudja, e történetnek minden apró részletét senki sem tudhatta, s igy Lucia előtt is több körülmény homályos, megmagyarázhatatlan volt. Főleg azt nem tudta megfejteni, miként várakozhatott az utczán ama borzasztó kocsi épen akkor, midőn neki épen esetleg ki kellett mennie a kolostorból. Az anya és leánya ezer feltevést emlitett, de egyik sem találta el, sőt még csak meg sem közelitette a valót.
Ami a cselszövény főintézőjét illeti, mindkettő tisztában volt, hogy az nem lehetett más, mint don Rodrigo.
- Ó, fekete lelkü! kiáltott fel Agnes. - Ó, pokol tüze te! De ütni fog a te órád is. Isten érdemed szerint fog megjutalmazni, s akkor tapasztalni fogod te is - -
- Anyám! szólt közbe Lucia, ne jövendelj neki, ne jövendelj senkinek se szenvedést! Ha tudnád, mi az: szenvedni! Ha tapasztaltad volna! Nem, nem! Kérjük inkább érte Istent és a szent szüzet, hogy lágyitsa meg szivét, mint ama másik úr szivét meglágyitotta, ki pedig sokkal gonoszabb volt nála, s most mégis valóságos szent.
Lucia történetének elbeszélését kénytelen volt ismételten megszakitani, oly fájdalmasan hatott rá kegyetlen emlékeinek felujitása; többször kijelentette, hogy nem képes tovább folytatni elbeszélését, melynek el-elejtett fonalát csak könyezve és akarata ellenére vette ismét fel. Midőn azonban elbeszélésének bizonyos pontjára, a fogadalomra került a sor, egészen más érzelem tartóztatta fel. Félt, hogy anyja majd oktalanság és elhamarkodásról vádolja, vagy, mint az esketési ügyben történt, kissé tág lelkiismeretével áll elő, s el akarja hitetni vele, miszerint fogadalmát erőszak befolyása alatt tette. Elpirult a gondolatra, hogy anyja tán bizalmasan, tanácskérési szándékból elbeszélhetné egy-két ismerősének, s igy köztudomásra jutna fogadalma. Ezen kivül szégyelt, kimagyarázhatatlan érzelem következtében vonakodott még anyja előtt is felemliteni azt. Mindezen okok eredménye volt, hogy Lucia ama fontos körülményt elhallgatta, feltevén magában, hogy először Cristoforo atyának fogja megvallani. Hogy elbámult tehát, midőn Cristoforo atya felől kérdezősködve, azon választ nyerte, miszerint Cristoforo atyát elküldték messze - messze, isten tudja micsoda nevü városba.
- És Renzo? kérdé Agnes.
- Nemde, megmenekült? szólt Lucia.
- Bizonyosan menekült, mert mindenki állitja. Bizonyosan mondják, hogy a Bergamo tájára ment, de tartózkodási helyét ki sem mondhatja meg, s ez ideig még semmi hirt sem adott magáról. Kétségkivül nem volt módjában.
- Ha sikerült menekülnie, áldassék az Úr! válaszolt Lucia, s iparkodott más tárgyra terelni a társalgást. Ezt azonban egy váratlan körülmény teljesen megszakitotta: a bibornok-érsek lépett be.
- Ő az? kérdé a bibornok az utána belépő lelkésztől, s mivel ez igenlőleg bólintott, Luciához lépett, ki anyjával együtt meglepetésében mozdulatlanul és szótlanul állt. A bibornok hangja, arcza, viselete, de főleg Federigo szavai csakhamar felbátoritották a szegény nőket.
- Szegény leány - szólt Federigo - Isten akarta, hogy nagy megpróbáltatást állj ki; de egyszersmind megmutatta, hogy nem feledkezett meg, nem fordította el rólad szemeit. Ismét kiszabadított, s általad nagy dolgot mivelt, nagy könyörületet gyakorolt egy bünösön, s egyszersmind sokakat megvigasztalt.
- Minden papnak ilyennek kellene lennie, minő méltóságod - vélé Agnes - hogy inkább pártolnák mintsem bajba ejtsék a szegényeket, hogy a saját bőrüket megmentsék. - Agnes don Abbondiora czélzott.
- Mond ki egészen gondolatodat, szólt a bibornok, beszélj nyiltan.
- Azt akarom mondani, hogyha lelkész urunk teljesitette volna kötelességét, nem jutottunk volna ennyire.
Mivel pedig a bibornok megujitotta kérését, hogy körülményesebben beszéljen, belezavarodott mondókájába, mert oly történetet kellett elbeszélnie, melyben ő is bizonyos szerepet játszott, s e szerepét senki, de főleg ily előkelő egyéniség előtt nem akarta rajzolni. De csakhamar kitalálta módját, miként segitsen magán: elbeszélte, hogy történt az összekelés elhatározása, miként tagadta meg don Abbondio az esketést, nem feledkezett meg elmondani, hogy don Abbondio a főnököket hozta fel ürügyül (ó, Agnes!); azután áttért don Rodrigo merényletére, elmondta, miként értesitették őket, s miként menekültek.
- Igen - végzé - menekültünk, de csak azért, hogy uj bajba kerüljünk. Ha a lelkész úr az ügyet őszintén előmondta és szegény gyermekeimet összeadta volna, titokban mindnyájan távoztunk volna, messze, messze, úgy hogy még a madár sem tudott volna rólunk hirt mondani. Igy azonban időt vesztettünk, s történt ami történt.
- A lelkész urat ezért számadásra vonom, szólt a bibornok.
- Ne tegye, ne tegye, méltóságos úr - mond Agnes - nem azért szóltam; ne pirongassa meg, mert ami történt, már ugyis megtörtént. Különben sem használna: ő már csak ilyen: hasonló esetben ismét hasonlóképen cselekednék.
Lucia azonban nem elégedett meg ezen felületes elbeszéléssel, hozzá tette: mi is roszat követtünk el, látszik, Isten nem akarta, hogy sikerüljön összekelésünk.
- Minő roszat követhettél el, szegény leányom te? kérdé Federigo.
Lucia nem törődve anyjának tiltakozó szempillantásaival elbeszélte miként törtek don Abbondio házára, s igy végezte: mi is roszul jártunk el, s Isten megbüntetett bennünket.
- Fogadd nyugodtan az Ő kezéből kiállott szenvedéseidet, szólt Federigo, s örülj, mert ki örülhet és remélhet jogosabban, mint az, ki szenvedett, s mégis magát vádolja?
A bibornok erre kérdezte: hol van Lucia jegyese? s hallva Agnestől (Lucia fejét lehajtva, szemeit lesütve, némán állt előtte), hogy elmenekült, bámulatát és nemtetszését fejezte ki, s Renzo menekülésének oka iránt kérdezősködött.
Agnes tőle telhetőleg elbeszélte azon néhány részletet, melyet Renzo menekülésére vonatkozólag tudott.
- Hallottam ezen ifju felől - szólt a bibornok - de miként vehetett volna ily leányt nőül oly ember, ki efféle ügybe bonyolódott?
- Derék ifju volt, mondá Lucia elpirulva, de biztos hangon.
- Nagyon is békéstermészetü ifju volt, tette hozzá Agnes. - Bárkitől, akár a lelkész úrtól is megkérdezheti méltóságod. Ki tudja, minő hálót vetettek ki neki, s minő cselszövénynyel vették körül. A szegényeket könnyen lehet zsiványok gyanánt feltüntetni.
- Nagyon igaz - szólt a bibornok - bizonyosan értesülést fogok szerezni felőle. - Renzo nevét kis emlékkönyvbe irta.
Erre távozott, s igy szólt: Az ur áldása legyen e házon.
Nem fejezhetjük be e nap történetét annélkül, hogy röviden meg ne emlitsük, miként végezte a napot a névtelen.
A várába visszatérő névtelent most megelőzte megtérésének hire. E hir a völgyben gyorsan elterjedt, mindenkit bámulatba, zavarba ejtett, mindenki suttogva adta tovább azt. A névtelen az első brávóknak és szolgáknak (ez különben egyre ment ki), kiket megpillantott, intett, hogy kövessék; e parancsról egyik brávó a másikat értesitette. Valamennyi új bámulattal, de régi alázatosságával követte a névtelent, ki mindinkább növekvő kiséretével megérkezett a várba.
- Menjetek a nagy terembe, s várjatok rám, szólt a brávóknak, s nyergében ülve szemlélte a csapat elvonulását. Azután leugrott, barmát maga vezette az istálóba, s oda ment, hol várták. Beléptekor a zaj lecsillapodott, mindenki a terem egyik részére vonult vissza, a névtelen számára nagy tér maradt szabadon. Mintegy harminczan lehettek.
A névtelen felemelte kezét, hogy mintegy fentartsa a beléptekor támadt csendet. Azután feltartott fejével szolgái fölött kimagasadva kezdé: Hallgassatok mindnyájan és senki se szóljon, hacsak nem kérdezem. Fiaim! azon út, melyen eddig haladtunk, a pokolba vezet. Nem akarlak megróni benneteket, én, ki mindnyájatok előtt jártam, ki mindnyájatoknál gonoszabb vagyok. Hallgassátok, amit mondani fogok. A könyörülő Isten életem megváltoztatására birt; megváltoztatom, sőt már megváltoztattam életemet: változtassátok meg ti is életeteket. Tudjátok, s jegyezzétek meg tehát, hogy kész vagyok inkább meghalni, mint Isten szent törvényei ellen véteni. Mindegyitöket felmentem gonosz parancsaim teljesitésének kötelessége alól. S jegyezzétek meg hasonlóképen, hogy jövőre az én szolgálatom és védelmem alatt egyitök sem követhet el roszat. A ki, ezen feltétel alatt itt marad, fiam gyanánt tekintem, s utolsó falat kenyeremet is megosztom vele. Ki nem marad, zsoldjának utolsó részletét is kikapja, sőt ajándékot is adok neki ráadásul, s aztán mehet, de többé be ne tegye ide lábát, hacsak életét meg nem változtatja. Ez utóbbi esetben azonban szivélyes fogadtatásra talál. Gondolkozzatok az éjjel: reggel egyenkint hivatni foglak, s megkérdezlek benneteket. Akkor uj rendeleteket adok. Most térjen vissza kiki rendes állomására. Isten, ki engem oly nagy könyörületében részesített, jó gondolatokat fog sugalni lelketekbe.
A névtelen itt elhallgatott: a brávók némán maradtak. Bármennyi zürzavaros gondolat viharzott is bennök, arczuk nem árulá el ezen belső harczot. Megszokták urok szavát oly szilárd akarat nyilatkozatának tekinteni, mely ellen mit sem lehetett ellenvetni, s urok hangja most azt jelezte, hogy ezen vasakarat, megváltozott ugyan, de nem gyengült meg. Egyiknek sem jutott eszébe őt, mivel megtért, közönséges ember gyanánt tekinteni. Szentnek, de oly szentnek tekintették, kit felemelt fővel, s kezét kardjának markolatán tartva festenek le. Többen (főleg azok, kik jobbágyai voltak, s a brávók nagyobb része az volt) alárendeltségükön kivül a bámulatból származó rokonszenv egy nemét érezték iránta, s jelenlétében valamennyit, hogy úgy mondjam, félelemmel vegyes szégyen fogta el, melyet még a legpajkosabb és vadabb kedélyü ember is érezni szokott az elismert felsőbbséggel szemben. Azon szavak, melyeket uroktól hallottak, ugyan gyülöletesek, de nem hazugok és ujak voltak előttük; mert habár ezerszer gunyt szórtak is az istenes dolgokra, ezt csak azért tették, hogy a gúny révén a félelem elől meneküljenek, mely elérte volna őket, ha komolyan gondolkodnak. S látva, hogy ezen félelem most urok lelkét ejtette hatalmába, mindnyájának lelkében többé kevesbbé, rövidebb vagy hosszabb ideig megkondult a gyász sejtelem lélekharangja.
Elbámulva némán álltak, egyik a másik, s mindegyik önmaga iránti bizalmatlanság érzetével. Ez boszankodott, amaz tervezett, vajjon hova menjen, s kinél keressen szolgálatot; egy másik gondolkozott, vajjon képes volna-e rá, hogy ismét becsületes emberré legyen; néhányan szivökre vették a névtelen szavait, s hajlamot éreztek magukban a megtérésre; többen mire sem határozván el magukat, jónak gondolták: egyelőre mindent megigérni, hogy igy a várban maradva fogyaszthassák a gazda készségesen megigért kenyerét, s igy legalább időt nyerjenek. Mindenki gondolkozott, de senki sem beszélt. Midőn pedig a névtelen, beszédét végezve, ismét parancsolólag felemelte kezét, mindnyája, mint a megkergetett falka gomolygott az ajtó felé. A névtelen is utánuk ment, megállt az udvaron, s a félhomályban szemlélte, miként oszolnak szét és mennek helyökre szolgái. Erre lámpát vett kezébe, keresztülkasul járt udvarokon, folyosókon, termeken, megvizsgált minden ajtót, s midőn látta, hogy az egész kastély lecsendesedett, végre aludni ment. Igen, aludni, mivel álmos volt. Lelkiismeretfurdalásai, melyek a múlt éjjel megölték álmát, nem némultak el, sőt jobban üvöltöttek, jobban marczangolták lelkét, s mégis álmos volt. Szobájába ment tehát, ágyához lépett, mely tegnap még tövisekből volt megvetve, letérdelt; s imádkozni akart. Emlékező tehetségének egyik mély zúgában fel is fedezett egy imát, melyre még gyermekkorában tanitották. Imádkozni kezdett, s az ima szövegének szavai - csodálatos! - egymásután eszébe jutottak, s leperegtek ajkairól. Ima közben az érzések meghatározhatatlan vegyülete támadt fel benne. Bizonyos kellemes érzés melegitette fel szivét, hogy ártatlan gyermekkorának szokásához tért vissza; ellenben keserű fájdalommal töltötte el a gondolatot, hogy ezen régi szép idő és jelene közt iszonyu mélység tátong; lángoló vágy támadt fel benne, hogy ha ártatlanságát nem is nyerheti vissza, legalább azt lehetőleg megközelitse.
E gondolatok közt ágyába feküdt, s mindjárt elaludt. Igy végződött rá nézve a nap.

XXV. Fejezet.
Másnap, Lucia falujában, Lecco egész területén csak Luciáról, a névtelenről, az érsekről, s egy negyedikről beszéltek, ki szerette ugyan, ha az emberek beszélnek, ily körülmények között azonban jobb szerette volna, ha hallgatnak felőle: don Rodrigot értjük.
Don Rodrigo csinjeiről az előtt is beszéltek; e beszélgetések azonban csak futólagos megjegyzésekből, suttogásokból álltak: nagyon bizalmas barátoknak kellett lenniök, kik felőle nyiltan mertek szólni. S még ezek sem bátorkodtak valamennyi gondolatuknak kifejezést adni, mert az emberek - átalában szólva - ha nagy veszély nélkül nem adhatnak kifejezést méltatlankodásuknak, nemcsak kevesebb boszankodást mutatnak, hanem valójában éreznek is. De most ki vonakodott volna kérdezősködni és okoskodni ily zajos esemény felől, melyben az isten ujja mutatkozott, s melyben két ily egyén játszotta a főszerepet, kiknek egyikében a lelkesült igazságszeretet oly nagy tekintélylyel egyesült, s a másik személyében a zsarnokság alázta meg magát, s a brávók osztálya mintegy lerakta fegyverét, s kegyelmet kért. E két főalakkal összehasonlitva don Rodrigo összetörpült. Most don Rodrigo ezen és egyéb tetteit megrostálták, mindenki kimondá mit felőle gondolt, mert mindenki neki bátorodott, hogy mindenki osztja véleményét. Átalános suttogás, zajongás támadt, de azért mindenki iparkodott minél nagyobb távolságban maradni don Rodrigotól, mert őt most is brávói vették körül.
A közvélemény boszankodásának egy része don Rodrigo barátait és tányérnyalóit illette. A podesta ugyancsak kikapta a magáét, hogy süket, vak és néma, midőn ezen zsarnok viselt dolgairól van szó. De ezt is csak háta mögött szidalmazták, mivel ha brávója nem is, de annál több kéme volt. A csomóbontó doktorral és a hozzá hasonló tányérnyalókkal szemben már nem tartózkodott ennyire a közvélemény. Ezekre ujjal mutattak, ferdén pillantottak, úgy annyira, hogy előnyösnek tartották egy időre félrevonulni.
Don Rodrigo, kit eme váratlan hir, melynek épen ellenkezőjét várta napról napra, pillanatról pillanatra, mint villám sujtott le, két napig bezárkozott brávóival palotájába, s mérgében ajkát harapta. Harmadnap Milanoba utazott. Rodrigonak ha csak az emberek suttogásával leendett dolga, mivel az ügy már igy végződött, talán honn marad, hogy boszujának elrettentő példájává tegyen néhány vakmerőbbet; a bizonyos hir azonban, miszerint a bibornok oda is eljő, menekülésre kényszerítette.
A bibornok csakugyan Lecco tájára is kiterjesztette körútját, s minden nap egy-egy hitközséget látogatott meg. Azon napon, midőn Lucia falujába volt érkezendő, a lakosság nagy része eléje sietett.
Midőn a bibornok megjelent, vagyis inkább azon tömeg, melynek közepette a bibornoknak kisérete által körülvett hordszékét vitték, a néptömeg, melyet don Abbondio vezetett, összekeveredve rohant a Federigóval érkező tömeg elé, hogy ehhez csatlakozzék. Don Abbondio, miután háromszor-négyszer hasztalan kiáltott: „Lassan, sorban! Mit miveltek?” boszusan visszafordult, s e szavakat mormolva: „Babiloni zürzavar! Babiloni zürzavar!” az ekközben kiürült templomba ment, hogy ott várja be a bibornokot.
A bibornok a tömeg közt előre haladva, kezével jobbra balra áldást osztott ki, majd aztán a templomba ment, az oltárhoz lépett, s rövid ima után szokása szerint a néphez kis szónoklatot tartott, melyben jelezte a népiránti szeretetét, üdve iránt táplált vágyát, s fejtegette, miként készüljön el a nép a holnapi isteni tiszteletre. Azután a lelkész lakására vonult vissza, s a társalgás folyamában kérdezősködött don Abbondiotól Renzo felől. Don Abbondio azt válaszolta, hogy Renzo kissé élénk, kissé fejes, kissé haragos természetü ifju. A bibornok részletesebb kérdéseire azonban kénytelen volt kijelenteni, miszerint Renzo becsületes ifju, s hogy ő sem tudja megfogni, miként követhette el Milanoban azon gonoszságokat, melyekről vádolják.
- Ami a leányt illeti - szólt a bibornok - ön is azt hiszi, hogy hazatérve most már biztosságban lesz itthonn?
- Most - válaszolt don Abbondio - bátran haza jöhet, s tetszése szerint itthonn lehet, de mondom: most. - S aztán sohajtva hozzá tette: Méltóságodnak mindig itt, vagy legalább közel kellene tartózkodnia.
- Az Úr mindig közel van. Egyébiránt gondoskodni fogok biztossága felől. - S azonnal rendeletet adott ki, hogy másnap jókor fegyveres kisérettel ellátott hordszék induljon az asszonyokért.
Don Abbondio nagy örömmel ment ki, mivel a bibornok Renzoról és Luciáról kérdezősködve nem vonta számadásra a fiatal pár összeadásának megtagadása miatt. - Tehát mit sem tud - gondolá - Agnes hallgatott: csodálatos! - A szegény embernek nem jutott eszébe, hogy a bibornok e tárgy felől azért nem szólott, mivel alkalmasabb időben hosszabban akar beszélni vele.
A jó főpapnak abbeli gondoskodása, hogy Luciát biztosságba helyezze, feleslegesnek bizonyult.
Agnes és Lucia tartózkodási helyének közelében levő birtokán lakott egy nemes pár: don Ferrante és dona Prassede. Ez utóbbi előkelő nemes családbeli öreg nő volt, ki örömest tett jót, tehát a legszebb foglalkozása volt, melylyel csak az életet eltölteni lehet. E nemes asszony hallva Lucia történetét, s mindazon részleteket, melyek e történettel kapcsolatban Luciára vonatkoztak, felettébb óhajtotta őt látni. Kocsiját, s öreg szolgáját küldte tehát Agnes és leányáért. Ez utóbbi hosszasabban vonakodott, végre azonban beleegyezett a látogatásba.
A nemes asszony nagy kitüntetéssel és hálálkodásokkal fogadta menekültjeinket; kérdezősködött, tanácsokat adott, s mindezt bizonyos vele született, de szerény kifejezései, szorgoskodása által enyhitett és szellemes megjegyzéseivel fűszerezett felsőbbséggel tette, úgyhogy Ágnes azonnal, Lucia pedig nemsokára megmenekült azon leverő benyomástól, melyet e nő urias módja tett rájuk, sőt mindketten bizonyos vonzalmat éreztek iránta. Dona Prassede értesülvén a bibornok abbeli szándokáról, miszerint Lucia számára biztos menedékhelyet akar találni, kijelentette, hogy Luciát házába fogadja, hol nem leend semmiféle munkára kényszeritve, hanem tetszése szerint segithet a cselédeknek. S hozzá tette, hogy a bibornokot e tervről értesiteni fogja.
Ágnes és Lucia most elhagyta a nemes asszony házát. Ez két vagy három nappal történt az előtt, midőn a bibornok a hordszéket értök küldte. Visszaérkezve falujokba a plébános lakása előtt szálltak le a hordszékről. A bibornok parancsot adott ki, hogy a nőket megérkeztükkor azonnal eléje bocsássák. A káplán, ki először pillantotta meg őket, teljesitette ezen parancsot, s csak annyi ideig tartóztatta fel Ágnest és leányát, mennyi elégséges volt, hogy megtanitsa őket, minő szertartásokat tartsanak szemeik előtt, s miként czimezzék ő méltóságát.
A bibornok e pillanatban épen a hitközség ügyeiről társalgott don Abbondioval, s igy a szegény lelkész, bár miként óhajtotta is, nem adhatott utasitásokat a nőknek. Csak midőn eléjük ment, s azok beléptek, vethetett rájuk egy pillantást, mely ezt jelentette: meg vagyok elégedve veletek, folytassátok tovább jó viseleteteket, s ne áruljatok el.
Ágnes asszony az üdvözlő hajlongások után levelet vett elő kebléből, s igy szólt: Dona Prassede úrasszony küldi, aki állitja, miszerint jól ismeri méltóságodat, amint természetes is, hogy az ily előkelő urak mind ismerik egymást. Ha olvasta, meglátja.
- Jól van, szólt Federigo, miután elolvasta a levelet. Ama családot eléggé ismerte, hogy meggyőződjék, miszerint dona Prassede őszinte szándékból hitta meg Luciát, s hogy ennek házában a leány biztosságban lesz üldözőjének cselei és erőszakossága ellenében.
- Viseljétek nyugalommal ezen válást s bizonytalanságot is. Azután hozzá tette: Legyetek meggyőződve, hogy ez azért történik, miszerint megpróbáltatástok annál hamarább véget érjen, s hogy az Úr ügyeteket azon czélfelé terelje, melyet kitüzött, s jegyezzétek meg, hogy mit ő akar legjobb leend rátok nézve.
A bibornok most különösen Luciához intézett néhány szeretetteljes szót, aztán mindkettőt bátoritotta, megáldotta és elbocsátotta.
Az isteni tisztelet végeztével don Abbondiot, ki haza futott, hogy utána nézzen, vajjon Perpetua megtette-e a kellő intézkedéseket az ebédhez, a bibornok magához hivatta. Azonnal magas vendégéhez sietett, ki egész közel bocsátva őt igy szólt hozzá: Lelkész úr - s e két szót oly hangsulylyal ejtette ki, hogy don Abbondionak át kellett látnia, miszerint a bibornok hosszú és komoly beszédbe kezdett - lelkész úr, miért nem adta össze a szegény Luciát jegyesével?
- Ma reggel mindent felfedeztek - gondolá don Abbondio, s megzavarodva válaszolt: Méltóságod bizonyára hallott valamit az ezen ügyben támadt bonyodalmakról; oly zürzavar volt az, hogy még mai napság sem lehet világosan átlátni rajta, mint méltóságod maga is elképzelheti abból, miszerint a leány annyi viszontagság után, mint egy csoda következtében megkerült, s az ifjú, annyi más viszontagság után, tudja isten hova menekült.
- Kérdem, vajjon igaz-e, hogy mindezen viszontagságok előtt megtagadta a fiatal pár összeadását, midőn erre felszólittatott az esküvőre kitűzött napon, s ha igen, úgy miért tagadta meg?
- Valóban - - ha méltóságod tudná - - minő üzeneteket - - minő szörnyü parancsokat kaptam, hogy ne szóljak - - S itt megállt, s oly arczot csinált, mely által a bibornoknak alázatosan tudtára akarta adni, miszerint illetlenség e tárgyban tovább faggatni őt.
- De! szólt a bibornok nála szokatlan szigorusággal - az ön püspöke kötelességénél fogva, s az ön igazolása czéljából akarja tudni: miért nem teljesitette, mit rendes körülmények közt teljesiteni tartozott volna.
- Méltóságos úr! szólt don Abbondio, kinek alakja mindinkább összezsugorodott - nem épen azt akartam mondani - - De mivel össze-visszabonyolódott, megtörtént, s most már orvosolhatatlan ügyről van szó, azt hittem, hogy felesleges azt felujitani - - Mégis, mégis, mondom - - tudom, hogy méltóságod nem árul el egy szegény lelkészt. Mert, lássa méltóságod, ön nem lehet mindenütt, s én itt maradok kitéve a - - De ha méltóságod parancsolja, mindent, mindent megmondok.
- Szóljon; mit sem óhajtok jobban, minthogy önt büntelennek lássam.
Don Abbondio most elbeszélte a szomoru történetet, de a főszereplő nevét elhallgatta, s don Rodrigo megemlitése helyett igy szólt: egy nagy úr; s ekként az eszélyességről még most sem feledkezett meg amennyire csak tehette szorult helyzetében.
- S nem volt egyéb oka? kérdé a bibornok, miután don Abbondio befejezte elbeszélését.
- Talán nem jól fejeztem ki magamat, válaszolt don Abbondio, halálbüntetés terhe alatt parancsoltak rám, hogy a fiatal párt össze ne adjam.
- S ez elégséges ok gyanánt tünt fel ön előtt, hogy határozott kötelességét elhanyagolja?
- Mindig azon voltam, hogy még komoly bajok daczára is teljesitsem kötelességemet, de midőn élethalálról van szó - -
- S midőn az egyházba lépett, szólt Federigo még szigorúbb hangon, hogy e hivatalt magára vállalja, vajjon az egyház biztositotta-e az ön életét? Vajjon azt mondta-e, hogy e hivatalából folyó kötelességei mentesek minden akadálytól és veszélytől? Vagy tán azt mondta az egyház, hogy a hol a veszély kezdődik, a kötelesség végződik? Nem épen az ellenkezőt mondta-e? Nem figyelmeztette-e, hogy mint bárányt küldi a farkasok közé? Nem tudta-e, hogy vannak erőszakos emberek, kiknek tán nem tetszik, mit önnek hivatala parancsoland? Vagy Ő, kitől a hit szent elveit vettük, kinek életét utánozva neveztetjük és nevezzük magunkat pásztoroknak, midőn szent hivatását teljesitendő a földre jött, talán feltétel gyanánt életének biztosságát tüzte ki? S vajjon szükséges-e a szent kenet, a kézrátétel, s a papi állás isteni kiváltsága arra, hogy a földi életet, a felebaráti szeretet, s a kötelesség árán néhány nappal tovább tengessük? Mivé lenne az egyház, ha az ön gondolkozási módját valamennyi kortársa osztaná! Hol lenne ma az egyház, ha az ön elveivel lépett volna fel világban?
Don Abbondio lehajtotta fejét. Lelkét ugy ragadták meg ezen érvek, mint sólyom körmei a csirkét: ismeretlen magasságba, oly légkörbe ragadták azok, melynek legét még soha sem szitta magába. Érezte, hogy valamit kell válaszolnia, azért kénytelen-kelletlen belenyugvással igy szólt: Méltóságos úr, nincs igazam. Ha az élet nem jő számitásba, ugy semmi mondani valóm sincsen. De ha oly emberrel van dolgunk, kinél a hatalom van, s ki nem hallgat semmi érvelésre, nem tudom mire mennénk, habár szembeszállnánk is vele. Ezen urat sem legyőzni, sem vele kiegyezni nem lehet.
- S nem tudja, hogy győzelmünk ebből áll: szenvedni az igazságért? S ha ezt nem tudja, mit hirdet a szószékről? Mit tanit? Minő jó hirt hirdet a szegényeknek? Ki követeli öntől, hogy erőszakkal győzze le az erőszakot? Kétség kivül nem fogják számadásra vonni egykor, vajjon a hatalmasokat kötelességük teljesitésére birta-e, mert erre sem küldetése, sem hatalma nem volt. De azért egykor számolnia kell, vajjon a hatalmában levő eszközöket felhasználta-e kötelességének teljesitésére még akkor is, ha a hatalmasok elég vakmerők voltak önnek azt megtiltani.
- Furcsa lények ezek a szentek - gondolá don Abbondio. Jobban szivökön fekszik egy ifju pár szerelmi ügye, mint egy szegény pap élete. - Ő részéről örömest befejezettnek tekintette volna a beszélgetést, de látta, hogy a bibornok feleletre, vallomásra, védbeszédre, vagy egyátalán valamire várakozik.
- Ismétlem, méltóságos úr - válaszolt tehát - hogy én vagyok a hibás - - Bátorságra nem tehet szert mindenki.
- Ugy azt kérdezhetném öntől, miért van az Úr szolgálatában, mely szolgálat kötelességévé teszi, hogy háborut viseljen a világ szenvedélyei ellen? De inkább kérdem: miként nem gondolja, ha már e szolgálatba lépett, hogy mivel kötelességeinek teljesitése végett bátorságra van szüksége, Isten megadja önnek e bátorságot, ha imádkozik érte! Vagy azt hiszi ön, hogy a vértanuk milliói mind természetöknél fogva voltak hősök? Mindnyájan bátrak voltak, mert szükségök volt a bátorságra, s hittek. Ó, ha annyi éven át tartó lelkészkedése alatt szerette (s mért nem szerette?) volna nyáját, ha annak sorsa szivén feküdt, ha abban örömét találta volna, elég bátorsága is leendett: a szeretet rettenhetetlen bátorságod ad! Ha szerette volna azokat, kik gondjára vannak bizva, midőn látta, hogy ezek közől kettő önnel együtt veszélyben forog, ó, ekkor ha a test gyengesége önmaga miatt, a szeretet ő miattuk remegtette volna meg önt. Szégyelte volna első félelmét, mint nyomoruságának nyilatkozatát, erőt kért volna Istentől, hogy legyőzhesse félelmét. - - Mit sugalt önnek a félelem és szeretet? Mit tett értök? Mit gondolt?
A bibornok elhallgatott, s feleletre várt.

XXVI. Fejezet.
Ezen határozott kérdésre don Abbondio, ki valamely kevésbbé határozott válaszra készült, megzavarodott, s egyetlen szót sem volt képes kimondani.
- Nem felel? kérdé a bibornok. - Ó, ha megtette volna mit a felebaráti szeretet, mit kötelessége parancsolt, bármint végződött is a dolog, most mégis tudna felelni. Lássa tehát mit cselekedett. A gonoszság parancsának engedelmeskedett, s nem törődött kötelességével. A gonoszság nem akart zajt ütni, titokban akarta előkésziteni cselszövényes és erőszakos czéljainak kivitelét, azért a bün elkövetését és hallgatást parancsolt önnek, s ön elkövette a bünt és hallgatott. Most azt kérdem, vajjon nem tett-e még többet is; vallja meg, igaz-e, hogy az esketés megtagadásának okadatolása czéljából, s hogy a valódi okot elhallgassa, hazug ürügyöket koholt ki. - A bibornok ismét válaszra látszott várakozni.
- Még ezt is elmondták neki a fecsegők, gondolta don Abbondio; de semmi jellel sem árulván el, hogy talán beszélni akar, a bibornok folytatá beszédét.
- Vajjon igaz-e, miszerint hazudott ama szegényeknek, hogy tudatlanságban tartsa őket, a gonoszság akarata szerint - - - Tehát el kell hinnem; tehát nincs egyéb hátra, minthogy önnel piruljak, s reméljem, hogy ön velem együtt megsiratja e tettét. Most láthatja, hova vitte önt (Jó Isten! s még mentségeül hozza fel!) a rövid tartamu élet miatti aggodalma. Ezen aggodalom - czáfolja meg bátran szavaimat, ha nem igazak, s ellenkező esetben üdvös alázatot keltsen fel önben - arra birta önt, hogy megcsalja a védteleneket, s hazudjék saját gyermekei előtt.
- Ime, ilyen a világ folyása - gondolta még egyszer don Abbondio - azzal a sátánnal (itt a névtelenre gondolt) ölelkezik, s velem szemben fél-hazugság miatt, melyet bőröm megmentése miatt követtem el, ily nagy zajt üt. De fölebb való, s a felebbvalóknak mindig igazuk van. Különben rosz csillagzatom oka, hogy mindenki, még a szentek is az én hátamat porolják ki.
- Hibáztam - szólt fenhangon - beismerem, hogy hibáztam; de mit kellett volna tennem oly zavar közepett?
- S még kérdezi? Nem mondtam? Sőt kellett-e mondanom? Szeretnie, fiam, szeretnie és imádkoznia kellett volna. Ekkor megértette volna, hogy a gazság fenyegethet, megboszulhat, de nem parancsolhat. De hát minden emberi védelmi eszköz hijával volt-e? Hisz tudhatja, hogy e szegények, ha ön összeadja őket, gondoskodtak volna menekülésökről, sőt menedékhelyöket meg is állapitották. De különben, nem jutott-e eszébe, hogy végre is felebbvalója van? Mért nem értesitette püspökét azon akadályról, melyet a gyalázatos erőszak görditett hivatalos kötelességei teljesitésének utjára.
- Perpetua terve volt! - gondolta boszankodva don Abbondio.
- Miként nem juthatott eszébe - folytatá a bibornok - ha már semmi eszközt sem talált a szegény ártatlanok megmentésére, hogy én is létezem, ki elfogadtam, megmentettem volna, ha hozzám küldi vala őket. S a mi önt illeti, önért is aggódtam, s nem aludtam volna, mig meg nem bizonyosodom, hogy egyetlen hajaszála sem görbült meg. Mintha nekem nem lett volna módomban, biztosságba helyezni éltét! S azon vakmerő ember, azt hiszi, nem szeppent volna meg, ha megtudja, hogy gaz terveit mások is tudják, hogy különösen én tudom, ki őrködtem s mindent tőlem telhetőt elkövettem volna a fenyegetettek védelmére. Nem tudta-e, hogy a gazság nemcsak erejére, hanem mások hiszékenységére és félelmére is számit?
- Ép ezt mondta Perpetua is, gondolta ismét don Abbondio, de nem jutott eszébe, miszerint csak ellene bizonyit, ha szakácsnéja és Federigo Boromeo egyértelemben vannak az iránt, mit tehetett, s mit kellett volna tennie.
- Ön azonban - folytatá és végzé beszédét a bibornok - nem látott, nem akart látni egyebet, mint ideiglenes veszedelmét; mily iszonyu alakban kellett ön előtt feltünnie ezen veszedelemnek, ha amiatt minden egyébről megfeledkezett!
- Mert láttam azon arczokat - szólta el magát don Abbondio - hallottam ama szavakat. Méltóságod igen szépen beszél, de egy szegény lelkész öltönyében, s helyemen kellett volna lennie.
Don Abbondio azonban alig mondta ki eme szavakat, már is ajkába harapott; észre vette, hogy felettébb elragadta boszusága, s igy szólt magában: No, most következik csak a jégeső. Midőn azonban kételkedve ezen emberre tekintett, elbámult, hogy Federigo, kinek jellemét ő soha sem foghatta fel, tekintélyes és feddő komolyságából gondolkodó és bánatos komolyságba csapott át.
- Nagyon igaz! szólt Federigo. - Ez a mi nyomorult és iszonyu helyezetünk. Szigorúan kell megkövetelnünk másoktól olyat is, mit talán - Isten tudja - mi sem tennénk meg örömest: itélnünk, javitanunk, feddenünk kell, s Isten tudja mit mivelnénk, vagy mit miveltünk hasonló esetben! Jaj volna nekem, ha gyengeségemet kellene mások kötelessége, s oktatásom zsinormértékévé tennem! Jól van fiam és testvérem; mivel az előljárók hibáit az alattvalók gyakran jobban ismerik, mint ők maguk, ha tudsz valamit felőlem, hogy kislelküségből vagy bárminő tekintetből elmulasztottam kötelességemet, add elő őszintén, mutass rá hibámra, hogy mit a példaadás dolgában mulasztottam, beismerésemmel helyrehozzam. Ródd meg bátran gyengeségemet, s ekkor szavaim nagyobb hatályt nyernek, mert jobban meg fogod érteni, hogy e szavak nem tőlem, hanem Attól származnak, ki nekem és neked egyenlően adhat erőt kötelességünk teljesitésére.
- Ó, mily szent ember! Mily gyötrelem! gondolta don Abbondio. Még ön maga ellen is feltámad! Hogy megróhasson, oktathasson, birálhasson és vizsgálódhassék még önmagát is vádolja. - Ó, méltóságos úr! szólt aztán fenhangon - miért tréfál! Ki nem ismeri méltóságod erős lelkét rendíthetlen buzgalmát? - S magában hozzá tette: Nagyon is!
- Nem kértem dicséretet, mely megszégyenit, szólt Federigo. Isten minden hibámat ismeri, s már az is megaláz, melyet én ismerek. De óhajtanám, hogy Előtte mindketten piruljunk, s mindkettőnkben hit és bizalom támadjon. Ön iránt való szeretetemnél fogva szeretném, ha megértené, mily ellentétben volt eljárása és beszéde azon törvénynyel, melyet hirdet, s mely szerint meg fog itéltetni.
- Minden ellenem támad, szólt don Abbondio, de akik méltóságodat értesítették, nem mondták el, miszerint árulás segitségével házamba törtek, hogy meglepjenek, s a házasság megkötését szabályellenesen hajtassák végre.
- Megmondták, fiacskám; de megszomorit, s megrémit, hogy még mentegetőzöl, hogy azt hiszed, miszerint másokat vádolva kimented magadat, s hogy abból merited vádadat, minek egészen megbánásod tárgyát kellene képeznie. Ki volt oka, hogy ama szegények - nem mondom kénytelenek voltak - de kisértetbe jöttek, hogy cselhez folyamodjanak. Vajjon ferde útra léptek volna-e ők, ha az egyenes út nyitva áll előttük?
Don Abbondio ismét hallgatott, de hallgatása többé nem volt kénytelen és türelmetlen; hallgatott, mint akinek több gondolkozni, mint beszélni valója van.
- S most - folytatá a bibornok - egyik földönfutóvá lett, a másik falujából fog távozni, s mindkettőnek igen hatályos okai vannak arra nézve, hogy faluját kerülje, mert nem valószinü, hogy itt egyesülhessenek, s megelégesznek abbeli reményükkel, miszerint Isten másutt egyesíti őket. Igy tehát egyátalán nincs szükségök önre, önnek egyátalán nincs alkalma jóttenni velök, sőt rövid látásunk mellett még a jövőben sem fedezhetünk fel erre nézve alkalmat. De ki tudja, vajjon a könyörület Istene nem készit-e elő az ön számára ily alkalmat? Ó, ne kerülje, sőt keresse ezen alkalmat, kérje Istent, hogy adjon önnek alkalmat.
- Nem mulasztom el, méltóságos úr, igazán nem mulasztom el, válaszolt don Don Abbondio oly hangon, mely ez úttal csakugyan szivéből jött.
- Ó, igen, fiam, igen! kiáltott fel Federigo, s érzelemteljes méltósággal végezé: Isten tudja, mily igazán óhajtottam, hogy egészen másként beszélgethessek veled. Mindkettőnk felett már eljárt az idő, tanum az ég, hogy nagyon fájt pirongatással halmozni el ősz fejedet, s hogy mennyivel inkább szerettem volna közös fáradalmainkról, közös örömeinkről, s ama boldog reményről beszélgetni, melynek teljesedéséhez már oly közel állunk. Isten adja, hogy azon szavak, melyeket kénytelen voltam használni, mindkettőnk hasznára váljanak. Ne kivánd, hogy Isten egykor számadásra vonjon a miatt: miért tartottalak meg azon hivatalban, melynek kötelességeit oly boldogtalan módon elhanyagoltad. De hozzuk helyre a mulasztást: az éjfél már közel van; az égi Jegyes nem késhetik; gyujtsuk meg lámpánkat. Tárjuk fel Isten előtt nyomorult, üres szivünket, hogy Ő kegyeskedjék megtölteni azt azon szeretettel, mely helyrehozza a multat, biztositja a jövőt, mely szeretet bölcsességgel fél, bizik, sir és örül, mely minden esetre felruház bennünket azon erénynyel, melyre szükségünk van.
A bibornok most kiment, s don Abbondio követte őt.
Másnap reggel dona Prassede megérkezett, hogy Luciát magával vigye, s tisztelegjen a bibornoknál. Ez dicséretekkel halmozta el és melegen ajánlotta a nemesasszonynak. Elképzelhetni, mily forró könyek közt vett bucsut Lucia anyjától, s kis házától.
A bibornok is épen távozni készült, hogy folytassa körútját, midőn megérkezett és bebocsáttatást kért azon lelkész, kinek hitközségébe tartozott a névtelen vára. A lelkész a bibornok elé bocsáttatván a névtelen részéről kis csomagot, s levelet adott át, melyben a névtelen kérte a bibornokot, miszerint a csomag tartalmát, száz arany scudit adja át Lucia anyjának, ki azt Lucia hozománya gyanánt őrizze meg, vagy tetszése szerint használja. A névtelen egyuttal könyörgött, hogyha Ágnesék valaha gondolják, miszerint ő tehet valamit értök, forduljanak hozzá: a szegény leány jól tudja, hol lakik. A bibornok azonnal hivatta Ágnest, közölte vele a névtelen üzenetét, melyet a jó asszony ép oly nagy örömmel, mint csudálkozással vett tudomásul; a bibornok átadta neki a csomagot, Ágnes nagy hálálkodás nélkül fogadta el.
Ágnes asszony másnap hajnalhasadtakor úton volt azon mezei jószág felé, hol leánya tartózkodott.
Lucia, habár még mindig idegenkedett fogadalmának szóbahozásától, mégis szilárdan elhatározta, miszerint megerősiti szivét, s nyilatkozni fog anyja előtt, mivel alkalmasint hosszú időre ez leend utolsó találkozásuk.
Alig maradtak magukra, Ágnes asszony már is, sugárzó arczczal, de suttogva, mintha valaki jelen lett volna, ki előtt titkoloznia kellene, igy szólt Luciához: Nagyon fontos ügyről kell beszélnem veled! - S elbeszélte a váratlan szerencse történetét.
- Isten áldja meg azon urat, szólt Lucia, ezen pénzből anyám kényelmesen megélhet, sőt másokkal is jót tehet.
- Hogyan? kérdé Ágnes. Nem látod, mi mindent tehetünk ennyi pénzzel? Halld. Nekem nincs senkim, mint te, mint te és Renzo; mert Renzot, mióta körüled forgolódott, mindig fiam gyanánt tekintettem. El voltam határozva, hogy követlek benneteket a világ végére is. Nos, érted? Ha Renzo életjelt ad magáról, s tudatja hol, s minő szándékban van, eljövök érted, s Milanoba viszlek. Érted?
Ágnes azonban látván, hogy Lucia arcza kitörő öröm helyett zavart, s örömtelen ellágyulást árul el, félben hagyta tervezését, s igy szólt: Mi lelt? Nem osztod véleményemet?
- Szegény anyám! kiáltott fel Lucia, s egyik karját anyja nyaka köré füzte, s arczát Ágnes keblébe rejtette.
- Mi ez? kérdé nyugtalanul Ágnes.
- Előbb kellett volna tudtodra adnom, válaszolt Lucia felemelkedve, s könyeit letörölve, de nem volt bátorságom: szánakozzál rajtam.
- De hát szólj.
- Nem lehetek szegény Renzo nejévé!
- Hogy-hogy?
Lucia elfedte arczát, s elbeszélte, hogy fogadalmat tett.
Ágnes elbámult és megrendült.
- S most mit fogsz tenni? kérdé.
- Most, szólt Lucia, az Ur fog gondoskodni rólunk, az Ur és a szent szűz. Kezökbe tettem le sorsomat, nem hagytak el eddig, én sem hagyhatom el őket ezentúl, midőn - - Azon egyetlen kegyelmet, lelkem üdve után első kegyelmet kérem csak Istentől, hogy engedjen visszatérnem hozzád, s ezt megengedi, igen, meg fogja engedni. Akkor - - azon kocsiban - - ó, legszentebb szűz! - - azon emberek közt - - ki mondhatta volna meg, hogy ezen emberek azon férfiuhoz visznek, ki másnap hozzád vezet vissza?
- De nem szólni azonnal anyádnak! mond Ágnes szeretet által mérsékelt boszankodással.
- Szánj meg: nem volt bátorságom - - s mi haszna lett volna, ha előbb szólok?
- S Renzo? kérdé Ágnes fejét rázva.
- Ó, kiáltott fel Lucia megrászkódva - ő rá, szegényre többé nem gondolhatok. Most már bizonyos, hogy Isten nem rendelte őt - - Láthatod anyám, hogy Isten szét akart választani bennünket. S ki tudja - -? De nem, nem! Isten megótalmazta minden veszélytől, s nélkülem is boldoggá teendi őt.
- De ha nem kötelezted volna magadat fogadalmaddal, s feltéve, hogy Renzot mi baj sem érte, e pénzzel lehetett volna segiteni.
- De hát kaptuk volna-e ezen pénzt, ha nem szenvedem át azon éjet? Isten akarta, hogy igy történjek: teljesüljön akarata.
Lucia szavai könyekbe fultak.
Ágnes elérzékenyült, s biztositotta leányát, hogy minden akarata szerint fog történni.
- Még valamit szeretnék mondani, szólt Lucia, szegény Renzo ha szerencsétlenségére nem gondolt volna rám, nem jár szerencsétlenül. - Annyi pénzünk van! Ó, anyám, ha már az Isten ily nagy jót tett velünk - különben is szegény Renzot mindig saját - - igen saját gyermeked gyanánt tekintetted - add neki pénzünk felét; Isten nem hagy el bennünket. Keress megbizható embert, s küld el neki a pénzt, ki tudja, mennyire szüksége lehet rá.
- Gondolod? szólt Ágnes, - elküldöm neki. Szegény ifjú. Miért gondolod, hogy oly nagyon kapok a pénzen? Különben - - csakugyan nagyon örültem neki midőn ide jöttem. Jó, elküldöm neki, szegény Renzo! De ő is - - tudom, mit mondok; a pénzt ugyan örömest fogadja, kinek szüksége van rá; de tudom, hogy ő nem bujik ki bőréből örömében.
Lucia anyjának e készséges beleegyezését oly hálásan és melegen köszönte meg, hogy ki figyelmesen vizsgálja, észreveszi, miszerint a szegény leány szive most is Renzoért dobogott, s talán hevesebben mint tán maga is hitte.
- Hogy fogok élni nélküled? én szegény asszony! szólt Ágnes, ő is sirásra fakadva.
- Hát én nélküled, szegény anyám? Idegen házban, s ott Milanoban - -! Az Úr azonban velünk lesz, s visszaad egymásnak bennünket. Nyolcz, kilencz hónap mulva viszont látjuk egymást. Bizzuk Ő rá; naponkint kérni fogom a szent szüzet, hogy adja meg ezen kegyelmet. Ha volna még valamin, amit felajálhatnék neki, felajálnám, de hisz ő oly kegyes, hogy ennélkül is megadja e kegyelmet.
Ezen és hasonló szavak, siránkozás, kölcsönös vigasztalás, elkeseredés és belenyugvás, kölcsönös kérések és igéretek, sok köny és ölelkezés után végre szét váltak, de megigérték, hogy legkésőbb a jövő őszszel viszontlátják egymást, mintha igéretök megtartása tőlük függött volna. S ez hasonló esetekben mindig igy szokott történni.
Ágnes hosszú időn át mitsem hallott Renzo felől. Sem levelet, sem üzenetet nem küldött. Ágnes a faluban és a környéken mindenkitől kérdezősködött, de az ifjú felől senki sem tudott hirt mondani.
S Ágnes nem egyedül tudakozódott Renzo után. Federigo bibornok is azonnal tudakozó leveleket küldött szét. Milanoi körutjáról történt visszatértekor azonban választ kapott, miszerint Renzo felől semmi biztos adatot sem lehetett szerezni; igaz ugyan hogy egyideig bergamoi rokonánál tartózkodott, de egyszerre csak innét is eltünt, s még rokona sem tudja megmondani, hova lett, s némi megbizhatatlan és ellentétes hirek szerint Levanteba, vagy Németországba ment, vagy épen valamely folyón átkelve vizbe fult.
Ezen mende-monda ellenében a való ez volt.
A milanoi kormányzó, Olaszország főparancsnoka, don Gonzalo Fernandez de Cordova, Velencze milanoi követével hevesen összetüzött, hogy egy semmire kellő, országos gonosztevő, rabló és gyilkos, a hirhedt Lorenzo Tramaglino, ki még az igazságszolgáltatás ügynökeinek kezei közt is lázadást idézett elő, hogy kiszabaduljon bergamoi földön menedékhelyet talált. A követ oda nyilatkozott, miszerint a dolog előtte egészen uj, de majd ir Velenczébe, hogy ő nagyméltóságának szolgálhasson a kellő magyarázattal.
Bartolo e tudakozásnak szelét véve azonnal értesítette, kocsira ültette, s egy másik, tizenöt mértföld távolságra levő fonóba vitte unokaöcsét. Renzot Antonio Rivolta név alatt mutatta be a fonó tulajdonosának, ki szintén Milanóban született, s Bartolonak régi ismerőse volt. Bár rosz idők jártak még sem igen kérette magát, hogy oly munkást befogadjon, kit a becsületes és hozzáértő Bartolo, mint derék és ügyes ifjut ajánlott neki. Az első kisérlet után a tulajdonos megörült Renzonak, de eleintén az ifju kissé szórakozottnak tünt fel előtte, mivel ha szólitották: Antal! nem igen felelt.
Velenczéből nem sokára mérsékelten fogalmazott rendelet érkezett a bergamoi kapitányhoz, miszerint szerezzen és küldjön jelentést, vajjon a hatósága alá tartozó kerületben, s különösen ezen és ezen helységben nem tartózkodik-e ezen és ezen egyén. A kapitány sikertelen kutatások után tagadó választ küldött Velenczébe, s e válasz innét a milanoi követhez került, ki azt don Gonzalo Fernandez de Cordovának kézbesítette.
Egyébiránt senki se gondolja, hogy oly nagy úr, mint Gonzalo, a hegyek közül Milanoba került szegény takácsot valóban boszujának áldozatává szemelte ki, vagy hogy oly veszedelmes gonosztevőnek tartotta Renzot, miszerint a távolban is életére kell törnie, mint a római tanács tette Hanniballal. Don Gonzalot sokkal több és nagyobb ügy vette igénybe, hogy sem Renzoval sokat törődhetett volna, s ha mégis törődött, ez oly körülmények csodálatos találkozása következtében történt, melyek a szegény ifjut, annélkül hogy akkor, vagy valaha sejtette volna, a lehető legfinomabb, láthatatlan szálakkal ama „sok és nagy” ügyhöz kötötték.

XXVII. Fejezet.
Több izben érintettük már azon háborut, mely II. Vincenzo Gonzaga államainak öröklése miatt elbeszélésünk idejében folyt. Megemlékezésünk azonban mindig csak futólagos volt, mivel elbeszélésünk cselekménye oly gyorsan ragadt magával bennünket, hogy e háborura csak futólagos pillantást vethettünk.
Emlitettük, hogy Vincenzo Gonzaga halála után, legközelebbi örököse, Carlo Gonzaga, egy ifjabb ág feje - mely ág Francziaországba ültettetett át, hol Nevers és Réthel herczegségeket birta - Mantovát, most hozzá teszszük, hogy Mantován kivül Monferratot is örökölte, mely név sietségünk miatt maradt tollunkban. A madridi udvar, mely minden áron ki akarta zárni az uj herczeget ezen két hűbérből, s hogy kizárhassa indokra volt szüksége (mivel az ok nélkül viselt háboru oktalanság) azok mellett nyilatkozott, kik Mantova számára egy másik Gonzagát, Gonzaga Ferrantet, Guastalla herczegét, s Monferrato számára I. Carlo Emanuelet, Savoya herczegét és Margherita Gonzagat, Lotharingia özvegy herczegnőjét akarták a herczegi trónba ültetni. Don Gonzalo, ki a nagy hadvezér családjából származott, annak nevét viselte, s Németalföldön már hadvezérkedett, nagyon rajta volt, hogy Olaszországot is háboru szinterévé tegye, s ugyancsak buzgólkodott, hogy a hadüzenet megtörténjék. A madridi udvar terveit magyarázgatva előfutárja lett a kormány rendeleteinek, s mint ilyen a savoyai herczeggel támadó és felosztó szövetséget kötött Monferratora nézve. A grófi herczeg könnyüszerrel beleegyezett ezen tervbe, mert don Gonzalo elhitette vele, miszerint éves kevés fáradságába fog kerülni Casale elnyerése, mely a spanyol királyt illető tartományrész legerősebb pontja volt. De ugyan a király nevében kijelentette, miszerint a meghóditandó tartomány a császár itéletéig csak letéteménynek fogja tekinteni. A császár ekközben részint udvaronczai sugalmazása, részint saját indokai következtében megtagadta az uj herczegtől a beiktatást, s meghagyta neki, miszerint a vitás tartományokat ideiglenesen adja át, s ő, meghallgatva a peres feleket, annak adja vissza, akinek azokhoz legtöbb joga van. Ezen parancsnak Nevers herczege nem akart engedelmeskedni.
Ennek is hatalmas barátai voltak: Richelieu bibornok, a velenczei kormány, s a pápa, ki ez idő szerint VIII. Orbán volt. Richelieu bibornok azonban, ki La Rochelle ostromával Anglia elleni háboruval volt elfoglalva, s kit a Nevers ház iránt, személyes indokokból, ellenséges érzelmü anyakirályné, Medici Mária pártja is ellensulyozott, csak igéretekkel kecsegtethette Carlo Gonzagát. A velenczei kormány nem mert fellépni, sőt még szint vallani sem, mig a franczia sereg be nem üt Olaszországba. A pápa ajálgatta Nevers herczeget barátainak, közben járt érdekében ellenségeinél, kiegyezési terveket gyártott, de a hadüzenetről mit sem akart tudni. A két támadószövetséges tehát annál biztosabban kezdhetett tervének kivitelébe. A savoyai herczeg beütött Monferratoba, don Gronzalo nagy hévvel ostromolta Casalet, de a háboru nem volt reményei teljesülésének eldoradoja, mert senkise higyje, miszerint a háboru útja csak rózsákkal van behintve. A spanyol udvar nem segitette óhaja szerint, sőt még a legszükségesebb hadviselési eszközökben is hiányt szenvedett. Szövetségese nagy segitségére volt: miután ugyanis saját részét kivágta a tartományból a spanyol királyt illető részbe vonult át. Az ostrom roszul ment, végtelenségig elhuzódott, mert az ostromlottak szemesek és bátrak voltak, mig ő csak gyenge sereggel működött, vagy mint néhány történetiró megjegyzi, mivel több ügyetlenséget követett el. Ily szorongatott viszonyok közepett értesült a milanoi lázadásról. Személyesen ment Milanoba.
Az itt eléje terjesztett jelentés Renzo zajos meneküléséről is megemlékezett; azt is megmondták neki, hogy Renzo Bergamoba menekült. Ezen körülmény magára vonta don Gonzalo figyelmét. Egészen más forrásból pedig arról értesült, hogy Velenczében ugyancsak megörültek a milanoi lázadásnak, mivel eleintén azt hitték, miszerint don Gonzalo most kénytelen lesz felhagyni Casale ostromával, s komoly gondolatokba mélyedve, hosszu orral tér vissza. Don Gonzaloban az embert és politikust sértette a velenczei urak ezen feltevése, s módot keresett, hogy e jó urakkal gyakorlati uton megértesse, miszerint régi bátorságából mitsem vesztett, mert elméletileg mondani: nem félek, mit sem ér. Hogy tehát a sértettet játsza, s bele köthessen a velenczei tanácsba Renzo ügyét használta fel ürügyül. Ez okból támadt rá a velenczei követre, mint már emlitettük. De csakhamar megfeledkezett ezen aprólékos ügyről, ugy hogy midőn a casalei táborban, hova időközben visszatért, s hol egészen más gondok vették igénybe, megkapta az ismert választ, felemelte és forgatta fejét, mint a szederlevél után tapogatózó selyembogár; elgondolkozott, hogy ezen ügyet, melynek csak homályos árnyéka maradt emlékezetében, megértse; majd miután emlékezetének fénye futólagosan megvilágitá a történteket: más tárgyra tért át, s Renzo ügyével többé nem törődött.
Renzo azonban a kapott figyelmeztetésekből épen az ellenkezőről győződvén meg, csak arra törekedett, hogy rejtve maradhasson. Később leveleket iratott Ágnesnek, melyek egyike szerencsésen eljutott rendeltetési helyére. Ágnes asszony Maggianicoba szaladt, hol Alessio nevü rokonával elolvastatta Renzo levelét, s egyszersmind válaszoltatott az ifjunak. Renzo megkapta a választ, ismét iratott, s igy nem sokára rendes levelezés jött létre Ágnes és Renzo közt.
Ágnesnek nem sokára sikerült megbizható ember által, levél kiséretében az ötven aranyat megküldeni Renzonak. A sok arany láttára Renzo nem tudta, mit véljen. A mellékelt levél elbeszélte azon egyén (igy nevezte) szörnyü történetét, megmagyarázta az ötven arany eredetét, azután, körülirással, megemlitette Lucia fogadalmát, s egyenesen és nyiltan tanácsolta az ifjunak, miszerint küzdje le vonzalmát és többé ne gondoljon Luciára.
Midőn Renzo megbizottja ezeket olvasta, kicsinyben mult, hogy az ifju rá nem rohant: remegett, elszörnyedt, s feldühödött amiatt mit megértett ép úgy, mint a mit nem értett meg. Háromszor négyszer felolvastatta a borzasztó levelet, s majd azt hitte, hogy jobban megértette, majd pedig homályosnak tünt fel előtte azon hely, melyet előbb nagyon is világosnak tartott. Lázas szenvedélyében tollat nyomott az irnok kezébe, hogy rögtön válaszoljon. Miután Lucia balsorsa és jegyese iránti szerelme miatt a legdurvább kifejezésekben tört ki, mintegy mondatolva, igy folytatta: Irja, hogy nem akarom, és soha sem fogom leküzdeni szivem érzelmeit, s hogy ily tanácsot nem lehet oly ifjunak adni, mint én; a pénzt nem fogom érinteni; félreteszem, s a leány hozománya gyanánt megőrzöm azt; Luciának most már az enyimmé kell lennie; mit sem tartozom tudni fogadalma felől; azt hallottam, hogy a szent szűz megvigasztalja a szomoruakat, kegyelmében részesiti a szerencsétleneket, de hogy óhajtaná mások megcsalását és a szószegést, nem hallottam soha; e fogadalom tehát érvénytelen; ami jelenlegi bajomat illeti, ez csak mulékony zivatar, stb.
Ágnes megkapta ezen levelet, válaszoltatott is rá; s a levelezés Ágnes és Renzo közt tovább folyt.
Lucia, midőn anyja valamiképen, nem tudom miként, értesítette, miszerint Renzo él, megmenekült, nagy megkönnyülést érzett, s többé mit sem kivánt egyebet, minthogy Renzo elfeledje, vagyis helyesebben mondva, iparkodjék elfeledni őt. Lucia részéről naponként vagy százszor feltette ugyanezt, s mindent elkövetett, hogy szándéka sikerüljön. Fáradhatatlanul dolgozott, s egész lelkével iparkodott csüngni munkáján, midőn pedig Renzo képe megjelent lelki szemei előtt, imádkozott, vagy szent énekeket énekelt. Renzo képe azonban, mintha rá akarná szedni, nem jelent meg többé nyiltan, hanem Lucia elméjét foglalkoztató más képek mögé rejtezett, ugy hogy a szegény csak akkor vette észre számüzöttjét, midőn az már benyitott, s hosszabban időzött nála. Ha anyjára gondolt, s gondolatában vele társalgott a képzelete által rajzolt Renzo azonnal hozzájuk csatlakozott, mint a valódi Renzo szokta tenni. Ha jövőjével foglalkozott, az ifju szintén bele vegyült a jövő homályos alakzatai közé. Luciának azonban mégis sikerült volna bizonyos fokig terve, ha egyedül leendett önmaga elleni küzdelmében. De vele volt még dona Prassede is, ki szintén mindent elkövetett, hogy a szegény leány szivéből kitörölje Renzo emlékét, s e czélra azon ügyetlen eszközt használta, hogy mindig Renzoról beszélt.
- Nos, kérdé rendesen, nem gondolunk többé rá?
- Kire sem gondolok, szokta volt Lucia válaszolni: Dona Prassede azonban rendszerint nem elégedett meg az efféle válaszszal, nagyban bizonyolta, miszerint ő tényeket akar látni, s nem elégszik meg puszta szavakkal; széltében hosszában megbeszélte az ifju lánykák tulajdonságát. Mindnyájan ilyenek - mondá - mihelyt valamely semmirekellő kölyök foglalja el szivöket (s többnyire ezekhez vonzódnak!) többé nem tudnak menekülni. Ha valamely derék, okos férfiuval tervezett észszerü házasság megy, bármely oknál fogva, füstbe, azonnal vigasztalódnak, migha egy semmiházitól kell elszakadniok, sebük gyógyithatlan. - Erre aztán Renzo gyalázásához fogott a jó asszony, ugyhogy szavait gyakran csak Lucia hangos zokogása volt képes megszakitani.
Ha dona Prassede valamely meggyökeresedett gyülölet miatt bánik igy Luciával, a szegény leány könyei talán meghatották volna, de dona Prassede jó szándékból beszélt, s igy szükségesnek tartotta, hogy rendithetetlen legyen.
E nő tekintélyének a házban mindenki alája volt vetve, don Ferrante kivételével; dona Prassede és don Ferrante közt egészen sajátságos viszony állott fenn.
Don Ferrante tudós volt, s mint ilyen nem akart sem parancsolni, sem engedelmeskedni. Nem gondolt vele bármint zsarnokoskodik is felesége asszony a ház felett, de ő nem akart rabszolgája lenni, épen nem. Dona Prassede egyideig rajta volt, hogy férjét leterelje szenvedőleges álláspontjáról, de mivel eredménytelen volt fáradozása gyakran kikelt ellene, elnevezvén őt különcznek, tudósnak, mely czimmel egyébiránt dona Prassede boszankodásán kivül némi hizelgést is akart kifejezni.
Don Ferrante a nap legnagyobb részét dolgozó szobájában töltötte, hol majd három száz válogatott könyvet halmozott fel. Az általa müvelt tudományok közt azonban legalaposabb volt a lovagi szokások tudományában. S ehhez nemcsak elméletileg, hanem gyakorlatilag is hozzá szólt, mert gyakran felkérték, hogy becsületbeli ügyeket intézzen el, s ily esetekben mindig tudott valamely eredményt létrehozni. Könyvtárában, vagy tán helyesebben mondva, fejében meg volt minden könyv, mely lovagi dolgokra vonatkozott: Parido dal Pozzo, Fausto da Longia, Urrea, Muzio, Romei, Albergato, Torquato Tasso, kinek „Gerusalemme Liberata”-ját elejétől végig kivülről tudta.
De vegyük fel elbeszélésünk fonalát, annál is inkább, mivel még nagy útat kell tennünk, mig történetünk szereplői közül valamelyikkel ismét találkozni fogunk.
Elérkezett az 1629. év ősze, amikorra Ágnes és Lucia megigérték, hogy látni fogják egymást. E tervet azonban egy nagy horderejü közesemény tette semmivé, melynek bizonyára ez volt legkisebb fontosságu eredménye. Majd más és más nagy események következtek, melyek azonban semmi változást sem idéztek elő szereplőink sorsában. Végre ismét uj, átalánosabb, nagyobb horderejü, rendkivülibb események következtek, melyek hullámai ismerőseinkhez is eljutottak, mint a vihar, melyet a természet hosszu gyötrelem után szül, s mely bekalandozva a világot fákat csavar ki, házak és tornyok tetőit szaggatja le, falakat dönt le, felkapja a fű közt rejtező virágocskát, rátalál a zugokban a száraz falevelekre, melyeket gyengébb szél halmozott fel, s a légbe felkapva magával ragadja rablóhadjáratán.
Hogy szereplőink magán ügyeit világosabban megértessük, a közesemények elbeszélését kell előre bocsátanunk.

XXVIII. Fejezet.
Az éhség.
A mártonnapi lázadás után úgy látszott, hogy a bőség - mintegy csoda következtében - visszatért Milanoba. Valamennyi péknél bőven volt kenyér, melynek ára a termékenyebb években szokásos árakkal volt egyenlő; a lisztet szintén aránylagos olcsó áron mérték. Akik a lázadás napján legtöbbet kiáltoztak, vagy még többet is elkövettek, most ugyancsak dicsekedhettek (kivéve közülök azon néhányat, kiket elfogtak) s ezt meg is tették, mihelyt az elfogatások miatt felidézett első félelem elmult. A köztereken, utczasarkokon, a lebujokban a nép ujongott, kölcsönös szerencsekivánatok hangzottak, mások pedig fogaik közt mormolva a szavakat dicsekedtek, hogy feltalálták a módot, miként lehet ismét leszállitani a kenyér árát. De az ünnepek és dáridók közepett is sokakat setét aggodalom fogott el, mindenki előre látta, hogy bőség nem tart soká. Most is, mint Ferrer első árszabása által előidézett futólagos bőség alkalmával megrohanták a kenyérsütőket, s lisztárulókat; mindenki takarékosság nélkül fogyasztott, s ha néhány félretett garasa volt, azt kenyérbe és lisztbe fektette. Szekrényekből, ládákból és üstökből éléstárakat rögtönözték. A nép ily eszélytelenül zsákmányolva ki az olcsó árat, nem mondom hogy lehetetlenné tette az olcsóság hosszu tartamát, - mivel ez már a dolog természeténél fogva lehetetlen volt - hanem megrövidítette még azon időt is, mely alatt a kenyér csakugyan olcsó lehetett volna. Antonio Ferrer tehát november 15-dikén, de orden de Su Excellencia közzé tett egy kiáltványt, mely megtiltotta a kenyérvásárlást mindazoknak, kiknek otthonn gabonájuk vagy lisztjök van, s átalában mindenki csak két napi szükségletnek megfelelő kenyeret vásárolhatott: öt évi gályarabság, vagy ő nagyméltóságának tetszésétől függő nagyobb büntetés terhe alatt.
Mivel a hatóság megparancsolta a sütőknek, hogy ennyi és ennyi kenyeret tartoznak sütni, tehát a kenyérhez szükséges anyaszerekről is gondoskodnia kellett. Kitalálták (éhség idején közönségesen azon szoktak gondolkozni, miként lehetne a kenyér alkatrészei közé felvenni oly élelmi szert, melyet egyébkor más alakban szoktak enni), hogy a kenyér, ugy nevezett vegyes tésztájában a rizs is fog szerepelni. November 23-dikán kiáltvány jelent meg, mely az élelmezési tanács és főnök nevében mindenkinek meghagyta, hogy rizskészletének felét adja be.
Ezen rizs árát azonban meg kellett fizetni, s ára nagyon aránytalan volt a kenyér szabott árához képest. E roppant külömbséget a város volt kénytelen kiegyenliteni, a dekuriók tanácsa azonban még a rendelet kibocsátásának napján bejelentette a kormánynak, miszerint e terhet hosszu időn át nem fogja viselhetni. A kormányzó erre deczember 7-dikén kelt rendeletével 12 lirában szabta meg a rizs köblének árát: aki pedig többet kérne, vagy vonakodnék eladni, elveszti az illető áruczikket, s még egyszer akkora pénzbirságra, s nagyobb pénzbeli, sőt egész a gályáig terjedhető büntetésre itéltetik, ő nagyméltóságának tetszése, s az illető egyén és a kihágás minősége szerint.
Mivel pedig Milanoban a kenyér és liszt olcsó volt, a szomszéd falvak népe természetesen Milanoba áradt, hogy vásároljon. Don Gonzalo hogy ezen - mint ő nevezte - illetlenségnek véget vessen, deczember 15-dikén rendeletet tett közzé, melyben mindenkinek meghagyta, hogy a városból nem szabad 20 krajczár áru kenyérnél többet kivinni: ezen rendelet ellen vétőket a kenyér elvesztésével és huszonöt scudi pénzbirsággal fenyegette. Ugyanazon hónap 22-dik napján (nem tudhatni, miért ily későn) hasonló rendeletet tett közzé a lisztre és gabonára vonatkozólag.
A tömeg zsákmánylás és gyujtogatás által akarta kierőszakolni, a kormány pedig gálya és akasztófa segitségével iparkodott fentartani az élelmiszerek olcsóságát. Az eszközök tehát körülbelől megegyeztek, de hogy hova vezettek, az olvasó könnyen eltalálja, s hogy minő eredményt idéztek elő azonnal látni fogja.
A lázadás, ha végleg beszámolunk róla, két főeredményt vont maga után: az élelmi szereket esztelenül pusztitották a lázadás ideje, s bőségesen, meggondolatlanul fogyasztották a szabott ár tartama alatt azon kevés gabona rovására, melynek ki kellett volna tartania egész a jövő aratásig. Ezen átalános eredményhez járult még négy szerencsétlennek, mint a zavargás főkolomposainak kivégeztetése: kettőt a szénvonóhoz czimzett sütőkemencze előtt, kettőt azon utcza végén, melyben az élelmezési főnök háza volt, akasztottak fel.
Ezen kor történelmi adatai oly esetlegesen jegyeztettek fel, hogy még azt sem tudhatjuk meg bizonyosan, vajjon ezen erőszakos árszabás miként és mikor szünt meg. Ha biztos adatok hiányában feltevésekhez szabad folyamodnunk, ugy hajlandók vagyunk hinni, miszerint ezen árszabás a kivégzés napján, deczember 24-dikén szünt meg. Az élelmi szerek árára vonatkozólag a legutóbb idézett deczember 22-diki után egyetlen kiáltványt sem találtunk; lehet, hogy elvesztek, lehet, hogy kikerülték figyelmünket, de lehet az is, hogy a kormány belátva intézkedésének hasztalanságát, s az események által tulszárnyaltatva természetes befolyásukra bizta a dolgokat. Néhány történész azonban rajzolta a milanoi herczegség, de főleg a város állapotát a tél közepén és a tavasz kezdetén.
Minden lépten-nyomon bezárt boltokat, csaknem egészen elhagyott gyárakat lehetett látni. Az utczák a nyomor leirhatatlan látványának szinterévé a szenvedések állandó lakhelyévé lettek. Csak kevés koldus volt, ki a koldulást mesterség gyanánt üzte, azon roppant számu uj koldusok közt, kik most kénytelenek voltak amazokkal vetélkedni a koldulásban, kik máskor ajtajok előtt esengtek alamizsnáért. Urok által elbocsátott szolgák és kereskedő segédek, kik foglalkozás hiányában semmi bért sem szerezhettek, s csak előlegökből, vagy megtakarított pénzökből voltak kénytelenek tengetni életöket; kereskedők maguk, kik minden üzlet pangása miatt megbuktak és tönkrementek; munkások, mindennemü kézműiparosok, a legkezdetlegesebb ugymint a legügyesebbek kénytelenek voltak házról házra, utczáról utczára járni, az utczák sarkán, a templomok előtti oszlopokra támaszkodva alamizsnáért esengeni; akik még szégyen érzetöket nem tudták leküzdeni a nyomor, az éhség kényszere és szégyen közt habozva hidegtől, éhségtől félig agyon gyötörve kuporogtak rongyos, szétmálott ruháikban, pedig sokan közülök a régi jóllét egy-egy félig elmosódott nyomát viselték magukon. Ezek körül csoportosultak azok, kiket eddig tartottak: gyermekek, nők, öreg szülék előbbi gyámolójuk mellett, vagy a tömeg közt szétszórva koldultak.
A tömeg közt brávókat lehetett felismerni csimbókjokról, hajdan fényes ruhájok szétmállott rongyairól, bizonyos mozdulataikról, arczuk azon bélyegéről, melyet annál élesebben nyom az arczra az életmód, minél inkább különbözik az az emberek rendes szokásaitól; az átalános nyomor miatt ezek is elvesztették gonoszul szerzett kenyeröket, s most az emberek könyörületéből éltek. Mint az éhség által megszeliditett, remegő vadállatok csak a kérés-könyörgésben vetélkedve a többiekkel, s meggörnyedve barangolták be a várost e hirhedt gonosztevők, kik az előtt felemelt fejjel, gyanakodó és vad tekintetet vetve maguk körül, fényes és különcz egyenruhába öltözve, kalapjukon nagy lengő tollakat, s övükben gazdagon kirakott markolatu fegyvereket viselve, s maguk körül illatos szagot terjesztve sétáltak az utczákon. Most alázatosan nyujtották ki kezüket, melyet azelőtt annyiszor másokra emeltek, hogy szemtelenül fenyegetőzzenek, vagy órozva gyilkoljanak.
De talán a legszomorúbb és egyszersmind legmeginditóbb látványt a kettesével, hármasával, vagy egész családjukkal megjelenő parasztok szolgáltatták: férjek, nők jöttek nyakukba csimpeszkedett, vagy vállaikon kuporgó csecsemőikkel, s kissé nagyobb gyermekeiket maguk mellett, öreg szülőiket maguk után vezették. Többen közülök a beszállásolt és az átvonuló katonák által feltört és kirabolt házukat hagyták oda; mások, hogy jobban magukra vonják a könyörületet azon sebek kék, vagy véres helyét mutogatták, melyeket utolsó falat kenyerök védelmében, vagy menekülés közben a vak és állati rakonczátlanságtól kaptak. Mások megmenekültek ugyan ezen különös csapástól, de földönfutóvá tette őket két más csapás, melytől egyetlen zúg sem volt mentes: a terméketlenség s a háboru költségeinek fedezésére behajtott roppant adó; e földön futók a városba jöttek, mint a gazdagság és jótékonyság utolsó menedékhelyére. Az ujon érkezetteket azonnal meg lehetett ismerni bizonytalan járásukról és uj arczukról, de méginkább csodálkozással vegyes boszankodásukról, melyet amiatt éreztek, hogy végső reményük czéljánál, hol, azt hitték, miszerint a szánalmat leginkább magukra fogják vonni, annyi vetélytársat találtak, kik a nyomor még megrendítőbb jeleit viselik magukon; mert akik hosszabb idő óta tartózkodtak Milano utczáin, hol az esetleg eléjük vetett könyöradományokból tengették életüket, az éhség és a táplálék közti aránytalanság miatt a kétségbeesés még setétebb és iszonyubb alakjai gyanánt tüntek fel. Különféle öltözetek (a mennyiben t. i. valamelyik még egyátalán bármiként is öltözhetett) különféle jellegü arczok egy és ugyanazon rongyos tömegben! A sikság fiainak sápadt, a dombos és emelkedettebb vidék gyermekének barna, s a hegylakók vörös arcza egyenlően lesoványodott és elhervadt, valamennyinek szeme beesett, vad dühöt és érzéketlenséget kifejező tekintete a semmiségbe meredt, haja megnőtt, összekuszálódott, szakála torzonborz volt, emelt és munka által edzett termete a nyomortól most meggörnyedt; lesült karjaikon lesoványodott mellükön, mely zilált rongyaik közül kilátszott, a bőrránczokat vetett. A letiport erő ezen senyvedésétől különböző, de nem kevesbbé szomoru képet nyujtott a gyengébb kor és nem könnyebben ernyedő természete, gyorsabb kimerülése és elhalása.
Az utczákon, a házak falainak hosszában itt-ott szeméttel vegyes, piszkos, tört szalma hevert. Ezen szemétdombok azonban most a felebaráti szeretet adományai és kedvezményei gyanánt tüntek fel; a nyomorult éhenhalók készitettek abból ágyat, hova éjnek idején fejöket hajthatták. De nappal is lehetett látni ezen almon heverő szerencsétleneket, kik fáradságtól, éhségtől kimerülve döltek oda, mivel lábuk megtagadta a szolgálatot. E siralmas ágyakon gyakran hullák hevertek: sokszor egész váratlanul lerogyott azokra egy-egy átmenő, s többé fel sem kelt.
Néha megtörtént, hogy valamely épen átmenő barát vagy idegen, a szánalom ellenállhatatlan érzetétől megragadtatva lehajolt a nyomor ezen ágya fölé. Itt-ott rendezettebb, bőségesebb eszközökkel rendelkező segély jelent meg, melyet egy gazdag, s jótékonysághoz szokott kéz nyujtott. E kéz Federigo bibornok keze volt. Papjai közül kiválasztott hatot, kik, azon kivül hogy kitartó felebaráti szeretet dobogtatta szivöket, erős testalkattal birtak. Ezeket párosával küldte a városnak köztük egyenlően felosztott három részébe; utánuk szolgák vitték a valódi, felüditő és erősitő ételekkel és ruhákkal megrakott kosarakat. A három pár minden reggel, három különböző pontról indult neki a városnak; felemelték azokat, kik kimerülve a földre rogytak, s mindenkinek, a szükségességhez képest, segélyt nyujtottak. A haldokló, ki már nem részesülhetett az üditő ételekben, részesült az utolsó kenetben és a vallás vigasztalásában. Az éhezők közt levest, tojást, kenyeret és bort osztottak szét; akik hosszabb éhezés következtében már az éhhalállal küzdöttek erősitő folyadékot, finom, tápláló ételt, s nemesebb bort kaptak, de gyakran előbb borszesz segitségével kellett életre kelteni őket. Egyuttal öltönydarabokkal fedték el a didergő meztelenséget.
Gondoskodásuk azonban itt sem állapodott meg. A jó lelki pásztor azt akarta, hogy a hova az ő keze ér, ne csak pillanatnyi, hanem hatásos segélyt nyujtson. A szegényeknek, kiket a jó ételeket felüdítettek annyira, hogy utjokat tovább folytathatták, pénzt adtak, nehogy a mindenütt leskelődő szükség ismét megrohanja, s előbbi állapotukba visszaragadja őket. Másoknak a közel levő házakban szereztek menedékhelyet és tartást. A jó móduak felebaráti szeretetből, de főleg a bibornok ajánlata miatt szivesen fogadták ama szerencsétleneket; a kevesbbé tehetősek pedig, kiknek felebaráti szeretetökkel nem volt arányban tehetségök, fizetés mellett fogadták fel őket, s a bibornok emberei a kialkudott összeg egy részét azonnal ki is fizették előleg gyanánt.
Mondanunk sem kell, hogy Federigo gondoskodását nem szoritotta kizárólag ezen végveszedelemre, s hogy nem várta be a kétségbeesett jajveszéklést, miszerint meginduljon. Minden módot felhasznált, hogy pénzre tegyen szert, nagy mennyiségü gabonát vásárolt, melynek jelentékeny részét a leginkább sujtott vidékek közt osztotta fel. A milanoi lelkészek is aránylagos részt kaptak kiosztás végett. Federigo maga is házról házra járt, s alamizsnát osztott szét. Titokban igen sok szegény családot segélyezett, az érseki palotában, mint Alessandro Tadino orvos és azon korbeli iró emliti, minden reggel két ezer tányér levest osztottak szét.
Ezen jótékonyság, melyet bizvást nagyszerűnek nevezhetünk, mivel csak egyetlen embertől, s kizárólag ennek segélyforrásaiból származott (Federigo soha sem érzett magában kedvet, hogy mások jótékonyságának ő legyen kézbesitője) mindazon adakozásokkal együtt, melyek ha nem is oly gazdag, de számos jótékony magán embertől, s a városi tanácstól származtak, nagy segélyt képviselt ugyan, de a még nagyobb szükséggel összehasonlitva csekélység volt. Mig néhány éhhalállal küzdő hegyi lakónak életét meghosszabbitotta a bibornok segélye, mások az éhhalál kinjai közt csakugyan kimultak, s amazok ha a bibornok jótékonysága kimerült ezek sorsára jutottak. S mig Milano egyik-másik részében felszedték, életre keltették, s egy időre ellátták az utczákon elterült éhenhalókat, addig a város többi részében százan és százan estek össze, s haltak meg minden segély és vigasztalás nélkül.
Az utczákon egész nap zsongott az alamizsnáért esengők hangja; éjjel sóhajoktól lett terhes a lég, s a sóhajok szomoru suttogását meg-megszakitotta a véletlenül kitörő zokogás, egy-egy hangos segélykiáltás, mely végül a kétségbeesés vad orditásává fajult.
Figyelemre méltó körülmény, hogy a fájdalom és panasz ezen különféle kitörései közt sohasem lehetett lázadásra izgató kiáltást hallani. Erről legalább egyik történetiró sem tesz emlitést.
Azon ürt, melyet a nagy halálozás mindennap csinált ezen nyomorult tömegben, napról napra kitöltötte, eleintén a szomszéd falvakból, később a távolabb vidékekről, majd a városokból, végre a szomszéd tartományokból Milanoba özönlő nép. Ellenben több régi milanoi lakós távozott a városból; egyik azért, hogy a város borzasztó sebeinek szemlélésétől meneküljön; a másik látva, hogy a koldulásban vetélytársai tulszárnyalják, végső kétségbeesésében akárhol másutt akart szerencsét próbálni, hol talán nem zsufolódott össze annyira az éhezők serege, s hol talán a vetélytársak száma kevesebb. Az ellentétes czél felé haladó csapatok útközben gyakran találkoztak, mindegyik megborzadt a másiktól, s mindegyik szomorú előjel volt azon czélra nézve, melyre a másik, mint végső reménye megvalósulásának szinhelyére eljutni iparkodott. Ha valamelyik útközben kifáradt, s kidölt, az útfélen meg is halt; társai a holttest láttára még jobban kétségbe estek, az idegen utazók pedig megborzadtak, s talán boszankodtak. „A város falait körülfutó úton - irja Ripamonti - egy asszony hulláját láttam. Szájából félig megrágott fű lógott ki, s ajkai még egy kétségbeesett harapásra látszottak összeszorulni. Hátára csomag volt kötve, s mellén egy kendőbe kötött csecsemő lógott, ki siránkozva kereste anyjának emlőjét. Könyörületes emberek haladtak arra, felvették a földről a nyomorult gyermeket s a legszükségesebb anyai ápolást ugy a hogy pótolták.”
A nemesek egyszerű, kopott, sőt elnyűtt ruhában, lehorgasztott fővel jártak; a gyülölt zsarnokok, kik máskor brávóktól környezve kevélykedtek, most egyedül, leverten lépdeltek, s arczuk kifejezése békéért esengett. Még azok is, kik a bőség közepett emberségesebben gondolkoztak, s szerényebbek voltak elborzadtak a folytonos nyomor láttára, mely nemcsak a segély lehetőségét, hanem hogy ugy mondjuk, a részvét legszélső határát is túllépte.
Igy mult el a tél és tavasz. A közegészségi bizottság egy idő óta már figyelmeztette a hatóságot a ragály veszedelmére, mely annyi baj után még fenyegeti a várost, inditványozta tehát, hogy az utczákon elhullott éhenhalókat kórházba szállitsák. Amig ezen inditvány felett tanácskoznak, azt elfogadják, s valósitása czéljából eszközökről gondoskodnak, az utczákon feloszlásnak induló hullák száma napról napra növekszik, s ugyanazon arányban szaporodik a nyomor legiója. Ekközben az élelmezési tanácsban azt inditványozzák, hogy valamennyi egészséges és beteg kenyérnélküli embert a lázáret-kórházban kell összezsufolni, hol az illetők közköltségen nyerjenek ellátást és ápolást. Ezen inditványt az élelmezési tanács, a közegészségi bizottság ellenzése daczára elfogadja, pedig ez utóbbi ráutalt, hogy annyi ember összezsufolása miatt a ragály veszedelme csak növekedni fog.
A milanoi lázáret-kórház (ha tán e sorok oly valaki kezébe kerülnek, ki soha sem látta - ennek számára leirjuk azt) a városon kivül, a keleti kaputól balra levő négy oldalról zárt, majdnem teljesen négyszög alakot képező épitmény; a vár falától a sáncz, a külső körút és az épitményt körülfutó árok választja el. A két főoldal körülbelől ötszáz, a két rövidebb oldal négyszáz ötven lépés hosszuságu; mind a négy oldal egyemeletes szobácskákra van felosztva, az épitmény közepén három-három szobából álló csarnokok vonulnak végig, melyeket kicsiny és vékony oszlopok tartanak. Ezen kórház, mely 1489-ben egy magán ember hagyományából épittetett, történetünk idejében csak azon áruk rakhelye gyanánt használtatott, melyek, mint ragályosak, gyanusak voltak.
Az élelmezési tanács határozata következtében sokan önként mentek, az utczákon és tereken heverő betegeket pedig tömegesen szállitották e kórházba, úgyhogy pár nap alatt három ezer embert halmoztak fel abban. Sokan azonban vonakodtak, s jobb szerettek a városban maradni, hol most kevesebben vették igénybe az emberek könyörületét. De a rendőrök utczáról utczára jártak, s a kórházba kergették a koldusokat, vagy megkötözve szállították oda, ki nem engedelmeskedett. E vadászat oly eredménydúsnak bizonyult, hogy a lázáret vendégeinek száma nem sokára közel tiz ezerre rugott.
A nőket és gyermekeket - legalább felteszszük - elkülönitették a férfiaktól; erről azonban azon kor emlékei semmi bizonyosat sem mondanak. De hogy ezen embertömeg miként lakott és élt, fájdalommal lehetne elképzelni még akkor is, ha nem volnának - a minthogy vannak - biztos adataink. Huszával-harminczával zsufolták össze egyetlen szobácskába a nyomorultakat, a csarnokokban rothadt szalmán, vagy a puszta földön százak és százak kuporogtak; el volt ugyan rendelve, hogy elégséges, tiszta, gyakran megujitott szalmából csináljanak fekhelyet, de a szalma azért rosz minőségü és kevés volt, s nem cserélték fel ujjal. A tanács szintén elrendelte, hogy a kenyér jó minőségü legyen; de ugyan volt-e még hatóság, mely azt parancsolta volna, hogy rosz minőségü árut vásároljanak? A történelmi emlékekben fel van jegyezve, hogy a lázáretban kiosztott kenyér sulyos, de a táplálásra teljesen alkalmatlan anyagszereket tartalmazott. Vizben - iható, egészséges ivóvizet értünk - szintén hiányt szenvedett a kórház; közös kút gyanánt a kórház körüli árok szolgált, melynek vize már ugyis poshadt, sekélyes és sáros volt, a kórház közelsége és a nagy használat miatt pedig teljesen megromlott.
A halálozásokat elősegitő ezen okokhoz - melyek annál rombolóbban hatottak, mivel beteg testiszervezetet támadtak meg - még az időjárás konoksága is járult. A makacs esőzést még makacsabb szárazság követte, mely utóbbi korai és türhetlen meleget idézett elő. Nem csuda tehát, hogy ama zárt helyen a halálozás oly roppant mérvet öltött, miszerint sokan ragálynak tartották azt. Lehet, hogy ezen ragály először a kórházban tört ki, s ezt a közegészségi bizottság orvosai váltig állitották; lehet, hogy kivülről vitték be azt, hol aztán hosszabban lappangott - (s ez valószinűbb is) mig végre azon roppant embertömegben rakva fészket rémes gyorsasággal fejlődött ki.
Bármelyik legyen is igaz ezen feltevések közül, annyi bizonyos, hogy a halálozások száma a kórházban nem sokára naponként meghaladta a százat.
Amig itt mindenki félt, halálos aggodalmat állott ki, kétségbe esett és orditott, az élelmezési tanácsban mindenki pirult, s ijedtében fűhöz-fához kapkodott. A tanács vitatkozott, meghallgatta a közegészségi bizottság véleményét, s végre sem tehetett egyebet, mint elhatározni, miszerint nagy fáradalmak és költségek árán valósitott első tervét feladja. A kórház ajtait felnyitották, a sulyos betegek kivételével, a nyomorultakat szabadon bocsátották, kik őrjöngő örömmel rohantak a szabadba. A betegeket a Santa Maria della Stella kórházba szállitották át, hol kevés kivétellel, mind elpusztultak.
Ekközben a mezők sárgulni kezdtek. A vidékről a városba menekült szerencsétlenek a várva várt aratásra, visszaszálinkoztak falujokba. A jó Federigo utolsó erőmegfeszitésével útravalót adott nekik. Minden paraszt, ki a bibornokérsek palotájában megjelent, pénzt és sarlót kapott.
Az aratás végetvetett az éhségnek; a ragály miatti halálozás napról napra apadt ugyan, de elhuzódott az ősz végeig. Már egészen szünőfélben volt, midőn ismét uj csapás sujtott le.
Több fontos, s a „történelmi” elnevezésre különösen méltó esemény történt ezen közbeeső időben. Richelieu bibornok bevette La Rochellet, Angliával jól-roszul békét kötött, a franczia államtanácsban felemelte hatalmas szavát, s kivitte, hogy a kormány Nevers herczeget hatályosan támogassa. A király elhatározta, miszerint személyesen fogja vezetni a hadjáratot. A nassaui gróf, császári követ, Francziaország fegyverkezésével egyidejüleg parancsot kézbesitett Mantova uj herczegének, miszerint adja ki államait Ferdinándnak, különben ez fegyverrel támadja meg, s foglalja el azokat. A herczeg, ki még kétségbeesettebb viszonyok között is vonakodott engedni ezen szigorú és gyanus parancsnak, most, midőn Francziaország segitsége oly közel kilátásban volt, annál kevesbbé engedett. A császári biztos távozott, s háboruval fenyegetőzött. Richelieu márcziusban csakugyan megérkezett a királylyal egy hadsereg élén. A savoyai herczegtől átbocsáttatást követelt, alkudoztak, mivel azonban egyezmény nem jött létre, kardra került a dolog s a francziák győzelme után ismét alkudoztak, mikor aztán elhatároztatott, hogy don Gronzalo hagyjon fel Casale ostromával, mit, ha ez megtagadna a savoyai herczeg a francziákkal egyesülve Milanot fogná megtámadni. Don Gonzalo száraz bőrrel akarván menekülni, megszüntette Casale ostromát, hova azonnal franczia csapat vonult be, hogy a helyőrséget megerősítse.
Ez alkalommal történt, hogy Achilini, Lajos franczia királyhoz irta hires sonettejét:
Izzadjatok kemenczék színaranyt,
s más ehhez hasonlókat, melyekkel rá akarta birni a királyt, hogy a szent föld felszabaditására siessen. De a költők végzete, hogy tanácsukat ki sem hallgatja meg, s ha talán a történelemben olvasunk is oly tényeket, melyek látszólag az ő közreműködésük mellett jöttek létre, bátran kimondhatjuk, hogy e tények már sokkal előbb el voltak határozva. Richelieu bibornok elhatározta, hogy Francziaországba tér vissza, hol úgy látszik sürgősebb dolgai voltak.
A mig ezen sereg elvonult, Ferdinand serege közeledett s megtámadta Grigioni területét és Valtellinát, s Milano államba készült bevonulni. Azon különféle rémhirhez, mely a sereg átvonulásával kapcsolatban forgalomba jött, még az is járult, s a milanoi közegészségügyi bizottságot egész határozottsággal értesitették, miszerint ama seregben a dögvész pusztit, mely a német csapatokban szorványosan mindig jelentkezett, mint Varchi irja azon dögvészről szólva, melyet a német csapatok egy századdal előbb Florenczbe hurczoltak. Alessandro Tadino a közegészségügyi bizottság egyik tagja (az elnökön kivül hatan voltak, négy városi tanácsos és két orvos) megbizatott, miszerint figyelmeztesse a kormányt azon borzasztó veszélyre, mely fenyegetni fogja az országot, ha a német csapatok, Mantova ostromára indulva, átvonulnak. Don Gonzalo oda nyilatkozott, miszerint - nem tud segiteni; mivel azon érdekek, melyek miatt ama hadsereg elindult nagyobb sulyúak a képzelt veszélynél, de hogy mégis el fog mindent követni a veszély megakadályozására s bizik az isteni gondviselésben.
A közegészségügyi bizottság két orvosi tagja azt inditványozta a bizottságban, miszerint a legszigorúbb büntetések terhe alatt hagyja meg mindenkinek, hogy a német katonáktól semmiféle ruhanemüt ne merjen vásárolni; a bizottság elnökét azonban ezen rendelet szükségességéről nem lehetett meggyőzni.
A mi Don Gronzalót illeti, fennebbi válasza után nem sokára távozott Milanotól; távozása szomorú volt, mint távozásának oka is. Szerencsétlen hadviselései miatt a kormány elmozditotta. Helyére Spinola marquis neveztetett ki, a ki a németalföldi hadjáratban már azon kitünő hirnévre tett szert, mely őt tul is élte.
Ezalatt a német sereg határozott parancsot kapott a Mantova elleni hadjáratra; s szeptember hóban át is lépte a sereg a Milanoi herczegség határát.
A katonaság akkor még nagy részt kalandorokból állott, kiket a herczegek megbizásából csapattoborzók gyüjtöttek össze, hogy aztán ezekkel együtt eladják magukat. De nem annyira a zsold édesgette ezen kalandorokat, mint inkább a fosztogathatás reménye és azon csábitó gondolat, hogy szabadon garázdálkodhatnak. Állandó és átalános fegyelem nem létezett ezen csapatokban; ez különben a főnökök csaknem teljesen független állása miatt nem is jöhetett létre. E kalandorok egyébiránt nem igen akarták kifejteni a fegyelmet; s ha bár kivánatosnak tünt volna is fel előttük, nem leendettek képesek megteremteni azt; mert e szedett-vedett katonák fellázadtak volna oly kapitány ellen, ki fosztogatásaikban megakadályozza őket, vagy pedig mindnyájan elpártolva tőle egyedül hagyták volna őt zászlójával. Különben a fejedelmek is, midőn hogy ugy mondjuk - „kibérelték” ezen csapatokat, inkább csak arra törekedtek, hogy annyi harczost gyüjtsenek zászlóik körül, mennyi elégséges volt a vállalat biztositására; azzal nem törődtek, hogy katonáik száma tulhaladja rendesen üres pénztáruk fizetés képességét; a katonák zsoldja igy csak későn s ekkor is levonásokkal érkezett meg, falvaik és városaik kirablását tehát a fejedelmek kénytelenek voltak eltürni, mint a katonák zsoldjához hallgatag kikötött pótlékot. Wallenstein katonái hirnevénél nem kisebb hirre végződött ezen jelszava: könnyebb fentartani százezer emberből, mint tizenkétezer emberből álló hadsereget. Azon hadsereg, melyről itt szólunk, szintén azon gyülevész népből állott, melylyel Wallenstein elpusztitotta Németországot a háboruk háborujában, melyet három tizedes lefolyása miatt harmincz éves háborunak neveztek el. E hadsereg élén állott Wallenstein egyik alvezére is, ugyan annak soraiban küzdött a vezér saját ezrede; vele voltak zászlóalj parancsnokai is, kik közül négy év mulva, többen segitették előidézni Wallenstein szomoru katastrófáját.
A sereg husz ezer gyalog és hét ezer lovasból állott. Voltellinán keresztül (a közép-alpok déli lejtőjén, a Como tó és az Adda völgyén át) szálltak le, s azután az Adda folyó irányát követve a nevezett folyónak a Póba való ömléséig mentek. Innét még jókora vargabetűt kellett leirniok, mig végre nyolcz nap mulva megérkeztek a milanoi herczegségbe.
A lakósság nagy része értékes holmijával a hegyekre menekült: barmait szintén felhajtotta a hegyek közé. Sokan azonban nem hagyták el lakásukat, részint mivel valamely kedves beteget kellett őrizniök, részint hogy megmentsék házukat a felperzselés veszélyétől és elásott kincsökre felügyeljenek. Mások ismét azért maradtak, mivel mit sem veszthettek, sőt remélték, hogy a zavarosban halászni fognak. Az előcsapat amint megérkezett valamely pihenőhelyre, azonnal szétoszlott a környéken, hogy mindent zsákjaiba tömjön; amit a katonák használhattak, elvitték, a többit összerontották: a butorokat tüzelőszer gyanánt használták, a házakat, csűröket felgyujtották, sebeket osztogattak, lányokat becstelenitettek meg. Hasztalanoknak, sőt veszélyeseknek bizonyultak a lakósság óvó intézkedései, cselfogásai, melyekkel vagyonukat akarták megmenteni. A hadi cselek ezen nemében is jártas katonák a házak minden zugát felkutatták, falakat törtek be és döntöttek le. Felmentek a hegyekbe, hogy az oda hajtott marhákat elrabolják. A helység néhány csavargója által a barlangokba vezettették magukat, hogy a netán oda menekült gazdagokat kézre keritsék, s ha ez sikerült, az illetőt lakására hurczolják, hol aztán fenyegetésekkel és ütlegekkel kicsikarják tőle, hova rejtette el kincseit.
Végre távoztak, elvonultak; lassanként elhalt a trombiták és dobok távozó zaja: most néhány órai aggodalom-teljes nyugalom következett. De csakhamar ismét megharsant a trombiták átkozott hangja, mely uj csapat érkeztét jelentette. Ez már nem találván zsákmányt annál nagyobb dühhel rombolt szét mindent: az előcsapat által kiüritett hordókat, edényeket elégette, azon házat, melyben mit sem talált, felgyujtotta, a szerencsétlen polgárát kétszeres dühhel bántalmazta. Igy volt és fokozódott ezen borzasztó állapot husz egymást követő napon, mert a hadsereget husz csapatra szokták osztani.
A milanoi herczegségben először Calicot támadták meg ezen ördögök; innét Bellanora rontottak, majd aztán Valsassinát öntötte el undok áradatuk, s innét Lecco határába léptek.

XXIX. Fejezet.
Leccoban a halálra ijedt lakósság közt ismerőseinkkel találkozunk.
Aki nem látta don Abbondiot e napon, midőn egyszerre csak hire futamodott a hadsereg közeledtének és garázdálkodásának, nincs kellő fogalma a megszeppenésről, s rémületről. - Jőnek, harmincz, negyven, ötven mértföldre vannak; valóságos ördögök, áriánusok, antichristusok; kirabolták Cortenuovát, Primolunot felgyujtották, Introbbiot, Pasturot, Barsiót elpusztították; Bolabbioba érkeztek, holnap Leccoban lesznek: e hirek jártak szájról szájra. Don Abbondio elhatározta, mindenkinél előbb és inkább elhatározta, miszerint menekülni fog; de minden úton, melyre lépni akart, legyőzhetlen akadályokat, minden helyen hova menekülni akart, borzasztó veszélyeket látott. - Mit csináljak? Hova menjek? kérdezé. A szerencsétlen lelkész Perpetuához futott, hogy vele tervezzen és határozzon; Perpetua azonban épen az értékesebb butorok és egyéb tárgyak összeszedésével volt elfoglalva, hogy azokat a padláson, s a ház titkos zúgaiba elrejtse. - A szakácsné feje gonddal, kezei és karjai a biztosságba helyezendő tárgyakkal voltak tele, s igy megrakodva elrohant.
- Mindjárt biztosságba helyezem e lim-lomot, mondá, azután mi is azt teszszük, mit a többiek.
Don Abbondio vissza akarta tartani, hogy megbeszélhesse vele a különféle menekülési módokat; Perpetua azonban sietsége, az őt is megszállott félelem, s don Abbondio gyáva szepegése miatt dühbe jött, s most kevesbbé lehetett vele szóba állni, mint valaha.
- Mások találnak módot, majd mi is találunk. Bocsásson meg, de ön egyebet sem tud, mint csak feltartóztatni másokat. Azt hiszi talán, hogy mások nem akarják megmenteni bőrüket? Vagy talán a katonák csak önre éheztek? No bizony! Inkább segithetne, mintsem hogy itt előttem tipeg-topog, siránkozik és dolgomban hátráltat.
Perpetua elsietett.
Don Abbondio egyedül maradván az ablakhoz lépett, kitekintett, s embereket pillantott meg, kik épen áthaladtak.
- Tegyetek szivességet szegény lelkésztekkel - mondá félig siránkozó, félig szemrehányó hangon - hozzatok egy lovat, öszvért, vagy akár szamarat. Lehetséges-e? Senkisem akar segiteni? Minő népség! minő népség!
- Ej, nagy uram, tegyen ön is ugy, mint tehet - válaszolt egyik - még szerencsés, hogy nem kell családjával bajlódnia. Segitsen magán, gondoljon ki valamit.
- Ó, én szerencsétlen! kiáltott fel don Abbondio, mily emberek, minő szivök van! Nincs könyörületük: mindenki csak magára gondol, s velem senki sem törődik!
Perpetua felkeresésére indult.
- Épen jókor! szólt ez. - Hát a pénz?
- Mit csinálunk vele?
- Csak adja át, majd a konyhakertben az asztalnemüekkel együtt elásom.
- De - -
- De, de; ide a pénzzel; tartson meg néhány garast azon esetre, ha netán szükség lenne rá, s a többit bizza rám.
Don Abbondio engedelmeskedett, a szekrényt felnyitotta, pénzecskéjét kivette, s átadta Perpetuának.
- Megyek - mondá ez - s elásom a fügefa alatt.
Elment, de csakhamar visszatért, kezében élelmi szerekkel megtömött kosár, s egy táska volt, melybe fehérnemüeket tett saját és ura számára.
- A breviáriumot legalább ön fogja vinni, szólt csomagolás közben don Abbondiohoz.
- De hová megyünk?
- Hová mennek a többiek? Mindenek előtt az utczára megyünk, s ott megtudjuk, meglátjuk mit tevők legyünk.
E pillanatban lépett be Ágnes, ki szintén elhatározta, hogy nem várja be a hivatlan vendégeket. Eszébe jutott a névtelen igérete, s mivel azon törte fejét, miként tudja meg azon úr ki- és hollétét, don Abbondiora gondolt. Feltételezte, hogy a szegény lelkész a zürzavar közepett jobban elvesztette fejét, s jobban megijedt mint ő, s hogy ő is örömest távoznék. Azért jött, hogy inditványt terjeszszen don Abbondio elé; mivel pedig Perpetuával találta, mindkettő előtt beszélt.
- Mit szólsz hozzá, Perpetua? kérdé don Abbondio.
- Az ég sugalata; nem szabad időt vesztenünk, azonnal indulnunk kell.
- S aztán?
- S aztán, aztán, ha ott leszünk, összeütjük bokánkat örömünkben. Azon úr most egyebet sem óhajt, minthogy másokon segithessen; örülni fog, hogy befogadhat bennünket. Oda a határra, s a felhők közé csak nem jő utánunk katona.
- Tehát valóban megtért?
- Miként kételkedhetik a történtek és azok után, miket maga is látott?
- S ha kelepczébe jutunk?
- Micsoda kelepczébe? Bocsásson meg, de az ön feltevései semmi határozatra sem vezetnek. Derék Ágnes asszony! Valóban pompás gondolat jutott eszébe.
- Nem akadna a faluban egy bátor férfiu, ki velünk jönne, s fedezet gyanánt szolgálna lelkészének? kérdé don Abbondio. Ha netán zsiványokkal találkozunk - pedig bizonyára találkozunk útközben - ugyan mit segithettek rajtam ti?
- Ismét uj feltevés, hogy időnket vesztegesse! kiáltott fel Perpetua. Azt kivánni, hogy most keressünk számára valakit, midőn mindenkinek elég baja van önmagával. Bátorság! Menjen breviariuma és kalapjáért, s aztán induljunk.
Don Abbondio távozott, s egy pillanat mulva feltett kalappal, s breviáriumával hóna alatt visszatért.
Mindhárman elindultak. Don Abbondio a templom előtt áthaladva feltekintett az isten házára, s fogai közt e szavakat mormolta: A nép dolga megvédeni, mert a templom a népért létezik. Ha csak kissé is szeretik templomukat, nem feledkeznek meg róla; ha pedig nem szeretik, történjék ami történni fog.
Perpetua útközben az értékesebb tárgyaknak sebtében történt elrejtése felett gondolkozott és sopánkodni kezdett, hogy ezt elfeledte elrejteni, amazt rosz helyre tette, itt nyomot hagyott, mely útba igazithatja a rablókat, ott - -
- Ugyan derék! szólt don Abbondio, ki most már eléggé nyugodt volt élete felől, hogy vagyona miatt aggódhassék. - Derék! Hát oly ügyetlen voltál? Hol járt eszed?
- Hogyan! kiáltott fel Perpetua, egy pillanatra megállt, s kezeit, amennyire a táska megengedte, csipőre tette. Hogyan még ön mer szemrehányásokat tenni, ki siránkozásával elvette eszemet, ahhelyett, hogy segitett és bátoritott volna! Többet gondoltam az ön, mint saját dolgaimra, s nem volt ki segitett volna. Egyszerre kellett Mártának és Magdolnának lennem. Ha baj történik, nem kárhoztathat; többet tettem kötelességemnél.
Ágnes megszakitotta a czivódást, s inditványozta, hogy látogassák meg a „jó asszony”-t falujában, melyhez már közel voltak.
- Üdvözöljük ama derék embereket, szólt Ágnes.
- S egyszersmind megpihenünk, s kissé falatozunk, mondá Perpetua.
- Azon kikötés mellett én is bele egyezem, hogy nem vesztegetjük az időt, mert nem mulatságból utazunk, végzé don Abbondio.
Tárt karokkal, nagy örömmel fogadták őket. Ágnes, midőn megölelte a „jó asszony”-t, zokogásban tört ki, mi megkönnyitette szivét, s könyek közt válaszolt azon kérdésekre, melyeket a jó asszony és férje Lucia felől hozzája intéztek.
- Jobb dolga van, mint nekünk, szólt don Abbondio, Milanoban nem fenyegeti veszedelem, s távol van ezen ördöngös ügybajoktól.
- A lelkész úr és társasága menekül? kérdé a jó asszony férje.
- A *** várába indulunk, válaszolt don Abbondio.
- Jó helyre mennek; oly biztosságban lesznek, mint akár a templomban.
- S önök itt nem félnek?
- Hála istennek távol vagyunk a hadsereg útjától. Legfelebb tán valamelyik kószacsapat vetődik ide, de mindenesetre lesz időnk a menekülésre; hirt fogunk hallani felőlük azon falvakból, hol megállapodnak.
Erre ebédhez ültek, s ebéd után don Abbondio sietve készülődött a távozásra. A jó asszony férje kocsit keritett elő. Felrakták a csomagokat, felültek, s utjok második felére vidorabban, s nyugodtabban indultak.
A jó asszony férje a névtelenre vonatkozólag teljesen igazat mondott. A névtelen azon időtől fogva, midőn utoljára találkoztunk vele szakadatlanul folytatta, mit akkor feltett és megkezdett: az okozott károk megtéritését, béke szerzést, a szegények istápolását; szóval az alkalom minősége szerint mindig valami jót tett. Ugyanazon bátor kitartással, melylyel máskor másokat megtámadott és önmagát védelmezte, most sem egyikét, sem másikát nem tette. Mindig magánosan s fegyvertelenül járt, s mindig készen volt azon eshetőségekre, melyek számtalan elkövetett erőszakos tette után történhettek vele, s meg volt győződve, hogy ismét bünt követne el, ha erőszakot használna önvédelmére, s hogyha bántalmaznák Isten előtt jogtalannak tünhetnék ugyan fel, de rá nézve jogos visszatorlás lenne. S mégis most sértetlenebb volt, mint midőn biztossága czéljából, övén kivül annyi kart fegyverzett fel. Ezen és hasonló okok az igazságszolgáltatás karját s lefegyverezték, s ezen oldalról is oly biztosságot szereztek a névtelennek, melyet ez nem óhajtott. A hatóságok és az előkelők, miként a nép, nyilt szavakban adott kifejezést a névtelen megtérése feletti örömének. Különben is rosz eszköz lett volna a hatóság szégyen foltjának lemosására a szentet bántalmazni, ha nem volt képes megfékezni a gonosztevőt.
Igy történt, hogy azon embert, kit, ha elbukik a kihivott társadalom kicsinye és nagyja összetiport, rugdosott volna, midőn most önként görnyedt a földre, mindenki kimélte és sokan rokonszenvre hevültek iránta.
Meg kell azonban vallanunk, hogy akadtak olyanok is, kik ezen zajos megtérést épen nem fogadták örömmel. Ezek a bünök felbérelt végrehajtói, s a büntársak voltak, kik a névtelenben egyik főtámaszukat vesztették el, kire minden körülmény közt számitani szoktak. A névtelen megtérését ügyeikbe való avatkozásnak, terveik keresztül huzásának tekintették; pedig a névtelen csak lelkét akarta megmenteni, s igy senkinek sem lehetett volna panasza ellene.
A névtelen brávói nem levén képesek beleszokni az uj fegyelembe, s reményök sem levén, hogy uruk megváltozik legnagyobb részt megszöktek. Közülök többen uj gazdát kerestek és - talán épen a cserben hagyott névtelen barátai közt - találtak is: többen a hadakozó felekhez csatlakoztak; sokan az országútak mellett ütöttek tanyát, hogy saját szakállukra viseljenek háborut az utasok ellen. Ugyanezt tették a névtelen azon brávói, kiket gazdájuk különféle vidékeken tartott. Néhányan azonban, kik bele szoktak az uj életbe, vagy önként kaptak a mentő horgony után s a völgyes vidékekről származtak, visszatértek ekéjök, vagy azon mesterségükhöz, melyet gyermekkorukban tanultak, s később félben hagytak; az idegenek a várban s a névtelen szolgálatában maradtak.
Midőn a német hadsereg bevonult a milanoi herczegségbe, a megrohant vagy fenyegetett falvakból sokan a névtelen várába menekültek. Ez, ki felettébb örvendett, hogy vára, melyre oly hosszu időn át, mint a borzalom szinhelyére csak távolról mertek feltekinteni, most a gyengék védelmezésére szolgál, a szegény menekülőket inkább a hála érzelmével, mint udvariasan fogadta. Kihiresztelte, hogy háza mindenki számára nyitva áll, ki oda akar menekülni, s azonnal védelmi állapotba helyezte nemcsak a várat, hanem a völgyet is azon esetre, ha netán a zsoldosok és lovasoknak kedvök kerekednék ott is szerencsét kisérteni. Összegyüjtötte szolgáit, kik - miként Torti versei - számra kevesen, de vitézek, derék ficzkók voltak, beszélt nekik azon jó alkalomról, melyet Isten adott nekik, hogy végre segithessenek annyiszor zaklatott és rémitett embertársaikon, s a parancs természetes hangján, mely az engedelmesség iránti biztosságot árulja el, eléjök szabta a főbb teendőket, s különösen azt adta tudtokra, miként viseljék magukat, hogy a várba menekülő szerencsétlenek védőket és barátokat lássanak bennök. A padlásszobából lehozatta a lő-, vágó fegyvereket és lándzsákat, melyek egy idő óta már érintetlenül hevertek egymáson; kiosztotta azokat katonái közt, s megüzente jobbágyai és bérlőinek, hogy ha kedvök tartja jőjjenek fegyveresen a várba, vagy ha nincs fegyverök, ő kölcsönöz nekik. Néhányat kiválasztott, s tisztté tett, kik aztán a többinek parancsoltak. Őrállomásokat jelelt ki a völgy torkolatainál, s különféle részein, a szikla úton, s a vár kapui előtt. Meghatározta az őrök felváltásának idejét és módját, mint táborban, vagy miként az előtt a várban is tenni szokta.
A padlásszobában a többitől elkülönitve a földön hevertek, vagy a falhoz támasztva voltak a névtelen fegyverei: hirhedt karabélya, puskái, kardjai, pisztolai, kései és tőrei. A szolgák nem merték érinteni azokat, de elhatározták, miszerint megkérdik urokat, vajjon melyiket válaszszák ki. - Egyiket sem - válaszolá, s fogadalma vagy feltétele tartotta, de annyi bizonyos, hogy mindig fegyvertelenül vezényelte a különös helyőrséget.
Egyidejüleg valamennyi szolgálatában álló férfit és nőt üzött-hajtott, hogy minél több egyén számára lakás és ágy legyen készen; a szobákba és termekbe, melyek alvószobákká változtak át, most szalmazsákokat és takarókat vittek. Élelmi szereket rendelt meg, hogy jól tarthassa vendégeit, kiket - ugymond - Isten küldött neki, s kik valóban napról napra szaporodtak. Nem volt megállása: a várban, a váron kivül, a bérczi út felett és alatt, a völgy minden részében járt-kelt, őrállomásokat jelelt ki, erősitett és látogatott meg; látott és láttatta magát; szavaival, tekintete és jelenlétével rendbe hozott, s rendben tartott mindent. Otthon, vagy útközben fogadta az ujonnan érkezetteket; mindenki látta már, vagy sem, ez alkalommal lelkesülten szemlélte a névtelent, s egy pillanatra elfeledte a szenvedést és aggodalmat, mely a névtelen várába kergette, s ha a névtelen tovább folytatta útját, mindenki megfordulva, mégegyszer utána tekintett.

XXX. Fejezet.
A névtelen várába nem azon oldalról özönlött a menekülők nagyobb része, honnét három ismerősünk érkezett, s mégis útközben ezek úti- és bajtársakkal találkoztak, kik a mellékútakról léptek a főútakra. Kik ily körülmények közt találkoznak, régi ismerősöknek hiszik magukat. A kocsi valahányszor elért egy-egy menekülő csoportot, kérdések és feleleteket váltottak. Egyik még csak a katonák érkeztének hirére menekült, mint ismerőseink; a másik hallotta a dobpergést és trombitaharsogást is, a harmadik katonákat is látott, s ugy irta le azokat, mint valamely halálra ijedt embertől csak kitelik.
- Mi még szerencsések vagyunk - szólt a két asszony - adjunk hálát Istennek. Pusztuljon el a lim-lom, csak hogy mi megmenekültünk.
Don Abbondio azonban nem látott valami nagy okot az örömre. Már a tolongás, mely - mint hallá - a tulsó oldalon még nagyobb elszomoritotta. - Ó, minő esemény, ó, minő esemény! mormolta, midőn senkisem volt a kocsi körül. Nem értitek, hogy ha ennyi nép szorul össze egy helyre, erőnek erejével hozzuk nyakunkra a katonákat? Mindenki elrejtőzik, mindent elvisznek, a falvakban semmi sem marad; a katonák tehát azt hiszik, hogy fen a várban kincseket találnak. Bizonyosan utánunk jőnek. Ó, én szerencsétlen! Mibe keveredtem!
- Egyéb dolguk van, hogy sem oda jőjjenek, véli Perpetua, ki van jelelve az ő útjok is. S különben is mindig azt hallottam, hogy veszélyben jobb az embernek sokadmagával lenni.
- Sokadmagával, sokadmagával! kiáltott fel don Abbondio. Szegény asszony, nem tudod, hogy egyetlen zsoldos százat fal fel közülünk. S ha aztán kedvök kerekednék hadakozni, ugy-e pompás lenne a dulakodók közt lenni, mi? - Ó, én szerencsétlen! Jobb lett volna a hegyekbe menekülnöm! Mindenki egy lyukba akar búni! - Valamennyi csak boszantja az embert, mormolta fogai közt, egyik a másik után fut, mint esztelen barom.
- Ekként hát ők is ugyanezt mondhatnák mi felőlünk, szólt Ágnes.
- Lassabban - mondá don Abbondio, a fecsegés már mit sem használ. Ami történt, megtörtént; el kell viselnünk. Sorsunkat a gondviselés határozza meg, s az ég javunkat akarja.
Don Abbondio azonban ugyannak megszeppent, midőn a völgybe érkezve egy laktanyaszerű ház ajtajában, s földszinti szobáiban sok fegyveres embert pillantott meg. Szemének sarkával oda tekintett, de nem azon arczok voltak, melyeket első alkalommal látott, vagy ha ugyanazok voltak is, megváltoztak.
- Lássa tisztelendő uram, szólt Perpetua, mily derék emberek; ezek ugyancsak megvédelmezhetnek bennünket. Most már jöhetnek a zsoldosok; ezek nem olyanok, mint a mi félénk legényeink, kik csak futni tudnak.
- Csitt! szólt don Abbondio suttogva, de haragosan. - Csitt! Nem tudod, mit beszélsz! Nem tudod, hogy a katonák mestersége: bevenni a várakat. Egyéb se kell nekik. S rájuk nézve a megrohanás csak olyan, mint másnak a menyegző; mert amit a bevett várban találnak az övék, s a foglyokat kardra hányják. Ó, én szerencsétlen!
- De ha még attól is fél, hogy védik - - kezdé Perpetua, don Abbondio azonban, bár suttogva, de durván rákiáltott: Csitt! Vigyázz, nehogy még ismételd az efféle szóváltást. Emlékezzél meg, hogy itt mosolyogni, s mindent helyeselni kell.
- Ön csak elrontja ezen - - kezdé ismét Perpetua.
- Csitt! suttogá most is don Abbondio, s egyuttal gyorsan lekapta fövegét, mélyen meghajolt, mert a várba pillantva fel, észrevette a névtelent, ki a dombról lefelé jött. A névtelen is felismerte a lelkészt, azért meggyorsitotta lépteit, s az érkezők elé sietett.
- Lelkész úr - szólt, midőn közel ért - örömest jobb alkalommal ajánlanám fel házamat, de most is felettébb örülnék, ha valamiben szolgálatára lehetnék.
- Méltóságos uraságod nagy jóságában bizva bátorkodtam ily körülmények közt alkalmatlankodni - szólt don Abbondio - s mint láthatja méltóságod, bátorkodtam társaságot hozni magammal. Ez kulcsárnőm - -
- Isten hozta, szólt a névtelen.
- Ez pedig - folytatá don Abbondio - oly asszony, kivel méltóságod már nagy jót tett, ő anyja azon - - azon - -
- Luciának, egészité ki Ágnes.
- Lucia anyja! kiáltott fel a névtelen, s fejét lehajtva Ágnes felé fordult. - Mi jót tettem, én! örök Isten! Ön tesz velem jót, midőn ide - - hozzám - - házamba jő. Isten hozta. Nyomában Isten áldása jár.
- Ó, valóban alkalmatlankodom. Sőt - folytatá Ágnes asszony a névtelen füléhez hajolva - valamit meg is kell köszönöm - -
A névtelen félbe szakitotta Ágnes mondókáját, s nagy hévvel kérdezősködött Lucia felől. Kérdéseire nyert válasz után visszafordult, hogy uj vendégeit a várkastélyba kisérje.
- Megérkeztek hitközségébe? kérdé aztán a névtelen.
- Nem, uram, nem akartuk bevárni a pokolszülötteit, válaszolt don Abbondio. Isten tudja, vajjon élve kerültem volna-e ki kezeik közül, s alkalmatlankodhatnám-e most méltóságodnál.
- Jó; most pedig legyen nyugodt, mert biztos helyen van. Ide nem jőnek, de ha eljőnének is, készen vagyunk elfogadásukra.
- Reméljük, hogy nem jőnek el, mondá don Abbondio. S ugy hallom - tette hozzá ujjával azon hegyekre mutatva, melyek átellenben zárták be a völgyet - ugy hallom, hogy onnét is közeledik egy csorda - - de, de - -
- Igaz, válaszolt a névtelen, de annak elfogadására is készen vagyunk.
- Két tüz között! gondolta don Abbondio, valóban két tűz között! Mibe keveredtem! S két asszonyi állat miatt!
A névtelen, miután vendégeivel a várba érkezett, Perpetuát és Ágnest a nők számára kijelelt lakosztály egyik szobájába vezettette. A férfiak lakosztályában néhány szoba papok számára volt berendezve, kik esetleg szintén a várba menekülhettek. A névtelen személyesen kisérte oda don Abbondiot, ki a papok lakásán legelőször szállásolta el magát.
Huszonhárom-huszonnégy napot töltöttek menekültjeink a várban, de egy nap sem mult el annélkül, hogy a helyőrség fegyverre ne kapott volna. - Itt jőnek a zsoldosok, amott lovasokat láttak! hangzott minduntalan. S a névtelen minden hiradásra figyelő csapatot küldött ki, vagy, ha szükséges volt, maga állt embereinek élére, kivonult a völgyből is, s oda ment, hol az állitólagos veszedelem volt. Különös látvány volt e tetétől talpig felfegyverzett, s katonái rendben vonuló csapat, melyet egy fegyvertelen ember vezetett. A jelzett ellenséges katonák azonban legtöbb esetben csak takarmányt kereső, vagy a főhadtesttől elmaradt rabló csapatok voltak. - A névtelen egy izben arról értesült, hogy a katonák a szomszéd falura törtek, s azt fosztogatják. Rövid beszédet tartott embereihez, s a faluba vezette őket.
Váratlanul érkeztek. A zsiványok, kik csak zsákmánylás végett rándultak ki e tájra, látva, hogy rendes és ütközni kész csapattal van dolguk, félbenhagyták a rablást, s megoldották a kereket. A névtelen egyideig üldözte őket; de nem sokára megállapodást parancsolt, egy ideig figyelt, ha nem jő-e uj csapat, s aztán visszatért. A megmentett faluba érve, el lehet képzelni, mily hangos örömkiáltásokkal fogadták, s mennyire áldották a szabaditó lobogót, s a vezért.
A várban, ezen különféle állásu, müveltségü nemü koru, s esetlegesen összegyült népség közepett nagyobb rendetlenség nem fordult elő. A névtelen őröket rendelt ki, s ezek kötelessége volt minden rendzavarásnak elejét vinni.
Felkérte a papokat, s a várba menekült tekintélyesebb férfiakat, hogy ők is járjanak körül a várban, s ügyeljenek fel a rendre. A névtelen igen gyakran maga is körültekintett a menekültek közt, s mindenre felügyelt.
Ágnes és Perpetua nem akarván ingyért fogyasztani a névtelen kenyerét, segitettek a szolgáknak, kik a nagy sokaságot ellátták. Igy töltötték a nap legnagyobb részét; szabad óráikban fecsegtek barátnőikkel, s a szegény don Abbondioval. Ennek semmi dolga sem volt; de azért nem unatkozott: vele volt mindig a - félelem. A várban való tartózkodásának ideje alatt sohasem mert még egy puskalövésnyire sem távozni, s a várból a völgybe vezető ösvényre egyetlen egyszer sem tette lábát. Egyetlen sétánya a vár tere volt, honnét titokban a szomszéd hegyek szikláira és barlangjaira pislogott, s tanulmányozta a vidéket, vajjon van-e járható ösvény, melyen - a legvégső esetben - valamely buvóhelyre menekülhetne. Asztalnál, hol csak rövid ideig ült, s keveset beszélt, a legujabban érkezett menekültektől mindig borzasztó elbeszéléseket hallott. Sokan affelett vitatkoztak, melyek a bőszültebb ezeredek, vagy vajjon a gyalogság rosszabb-e a lovasságnál. Jól, roszul felsorolták a csapatvezetők neveit, a csapatok viselt dolgait, táborhelyeit, s vonulásuk irányát: ezen és ezen napon, ezen és ezen ezered vonult át most e, majd meg ezen helységen. De kiválólag kérdezgették s megjegyezték azon ezeredek nevét, melyek a leccoi hidon egymásután átvonultak; mert ezeket azok közé lehetett számitani, melyek már elvonultak, s melyektől az ország megszabadult. Most Wallenstein lovasai, Merode gyalogcsapatai, az anhalti huszárok, a brandenburgi gyalogság, Montecucculi majd Ferrari lovasai vonultak át; most ismét Altringer, Fürstenberg, Colloredo lépett a hidra, majd a horvátok, Forguato Conti, s mások és mások mentek át. A velenczeiek röpülő hadoszlopa is eltávozott, s a tartomány jobbról, balról felszabadult.
A várból már távoztak azok, kiknek faluja legelőször szabadult fel; naponkint uj és uj csapat indult útnak: mint őszi zivatar miatt a fák lombjai közé menekült madarak, ha ujra kisüt a nap. Azt hiszszük, hogy három ismerősünk legutoljára hagyta el a várat; ennek don Abbondio volt oka, ki attól tartott, hogyha azonnal visszatérnek, még rajtuk üthetnek a hadseregtől netán elmaradt, s kóborló zsoldosok.
A távozásra kitüzött napon a névtelen a rosz éjhez czimzett korcsma elé kocsit rendelt, melybe Ágnes számára nagy csomag fehérneműt tett. Majd félre szólitotta Ágnest, s ismét egy fűzér arany scudit adott neki, hogy helyre hozhassa a pusztitást, mely otthonn várakozik rá.
- Ha ismét találkozik jó, szegény Luciával - - szólt végül; - most már tudom, hogy imádkozik értem, mert annyi gonoszságot követtem el ellene: - mondja meg tehát neki, hogy köszönöm, s bizom Istenben, hogy imája az ő fejére is áldást fog kinyerni az égtől.
A névtelen a kocsiig kisérte vendégeit. Elképzelheti az olvasó don Abbondio alázatos és benső hálálkodását, s Perpetua köszönő szavait.
Elindultak.
Utasaink nem sokára saját szemeikkel győződtek meg arról, minek leirását addig csak mások szájából hallották. A szőlőskertek kipusztultak, nem mint szüret, hanem záporral vegyes jégeső után; a leveleiktől is megfosztott venyigék széttapodva hevertek a földön; a karókat kiszaggatták, a földet felturták, összetört veszőkkel, levelekkel és uj hajtásokkal fedték be, a fákat szétvagdalták, s koronájoktól megfosztották; a keritéseket áttörték, a rácsokat magukkal vitték. A mezőkön csak kiszakitott ajtókat, széthasogatott deszkákat, mindennemü törmeléket, rongyot, szemetet lehetett nagy halmazokban, vagy az útakon szétszórva látni. A lég nyomasztó volt, az épületek belsejéből pedig épen büdös, fulasztó légáramlat csapta meg az áthaladót. A szerencsétlen nép vagy kiszórta a házában felhalmozott piszkot, vagy becsukta ismét házának ajtait; sokan az utczákon csoportosultak, s társaságban siránkoztak káruk felett. Midőn egy kocsi áthaladt, minden oldalról alamizsnáért esengő kezek nyultak a benülők felé.
Ezen szomoru képekkel találkoztak úton útfélen, s el voltak készülve, hogy otthon is e szomoru kép várja őket. Csakugyanez várt rájuk.
Ágnes csomagjait az udvar egyik félreeső részében tette le, mely diszesebb állapotban volt a ház tájánál. Azután rendbehozta azon kevés butort, melyet a katonák ott hagytak; az asztalos és lakatos a nagyában összeigazitotta a jobban szétrombolt butordarabokat. Miután mindent némileg rendbehozott, megtekintette az ajándékban kapott fehérnemüt, az aranyakat ismét megszámlálta, s igy szólt magában: Ismét talpamra állok; hála Istennek, a szent szűznek, s ama jó úrnak; valóban elmondhatom, hogy ismét talpamra állhatok.
Don Abbondio és Perpetua kulcs nélkül jutottak szállásukba. Minél tovább haladtak a folyosón, annál dohosabb, mérgezettebb, s dögvészesebb szagot éreztek. Orrukat befogva lábujjhegyen mennek a konyhába, s tanakodnak: hova lépjenek, hogy a talajtfedő piszokhalmazt kikerüljék. Sehol sincs egyetlen talpalatnyi föld, mely tiszta volna; a butorok, edények romjai mindenütt elszórva hevernek: Perpetua tyukjainak pelyhei és tollai, don Abbondio naptárának kitépett lapjai, szétszaggatott fehérnemüek rongyai, tálok és tányérok cserepei, egymás mellett, s keresztül-kasul dobálva!
- Ó, disznók, kiáltott Perpetua, s don Abbondióval mintegy menekülve rohant ki a kertre nyiló ajtón. Fellélekzettek; egyenesen a fügefához mentek, de mielőtt oda értek volna, már észrevették, hogy a föld fel van turva. Mindkettő felkiáltott: az elásott pénznek csak hült helyét találták.
Eme szerencsétlenség azonban csak elvetett mag volt, melyből sokféle kellemetlenség kelt ki. Perpetua ugyanis kérdezősködései, kémkedései és puhatolásai segitségével kitudta, hogy az eltünt butorok egy részét a katonák nem pusztitották el, hanem ép erőben és egészségben vannak azok - a falubeli embereknél. Perpetua a perlekedés forgószelével támadt don Abbondiora, hogy szóljon, s követelje vissza tulajdonát. Hidegebb vízzel don Abbondiot nem lehetett volna leönteni; azon semmirekellők ugyan is, kiknek kezében vagyona volt, olyan fajta emberek voltak, kikkel békében kellett élnie.
- De ha nem akarok tudni e dolgok felől, szólt. Hányszor kell ismételnem, hogy mi történt, megtörtént. Talán keresztre feszitessem magamat ráadásul, hogy házamat kifosztották?
- Lelkemre, szólt Perpetua, ön szemeit engedné kilopatni koponyájából. Másoktól ellopni valamit bün, de öntől nem lopni vétek.
- De hát lásd te végre, hogy esztelenségeket beszélsz! Nem hallgatsz?
Perpetua elhallgatott, de nem azonnal, s később is mindenből ürügyöt faragott, hogy a perpatvart ujra kezdhesse. A szegény ember emiatt annyira jutott, hogy nem mert panaszkodni, habár épen szüksége lett volna az elvesztett tárgyakra. Ha ugyanis nehányszor panaszos szót ejtett ki, Perpetua mindjárt rátámadt: Menjen és keresse meg ezen és ezen embernél; nem volna már a semmire kellőnél, ha nem ily gyámoltalan emberrel volna dolga.
Más és élénkebb nyugtalanságot keltett fel a lelkészben azon hir, hogy mint ő helyesen feltette, egyes elkésett csapatok barangolnak a vidéken. Don Abbondio tehát folytonosan remegett félelmében, mert attól tartott, hogy egyszer csak belép ajtaján egy vagy több ily kóborló zsoldos. Már csak ezen okból is először az ajtót csináltatta meg, s azt rendesen nagy gonddal reteszelte el. Szerencsére azonban mi baj sem történt.
Ezen csapások még el sem multak, az isten ostora már is ujra lesujtott.
De itt elhagyjuk a szegény lelkészt, mert sokkal nagyobb dolgokról leend szó, mint az ő magán kellemetlenségeiről, vagy néhány vidéket ért csapásról, s isten futólagos látogatásáról.

XXXI. Fejezet.
A dögvész, - melyre nézve a közegészségi bizottság attól tartott, hogy a német csapatok behurczolják a milanoi herczegségbe - mint tudva van, csakugyan betört Milanoba. Ép oly ismeretes dolog, hogy nem állapodott meg itt, hanem megrohanta, s kipusztitotta Itália nagy részét. Történetünk fonala által vezettetve térjünk át ezen csapás főbb vonásainak rajzolására. Magától értetődik, hogy csak a milanoi herczegségben, sőt csaknem kizárólag a Milanoban dühöngött vészről szólandunk, mivel azon korból fenmaradt történeti okmányok - mint ez mindig és mindenütt, helyes, vagy helytelen indokból történni szokott - csak a fővárosról emlékeznek meg. S ezen elbeszélésünk czéljává - az igazat megvallva - nemcsak azt tüztük ki, hogy az események azon keretét rajzoljuk, melyben szereplőink megjelennek, hanem hogy kiszakítsunk és ismertessünk egy darab hazai történetet, mely inkább hires, mint ismeretes.
Azon korbeli történeti emlékek között egy sincs, mely egyedül határozott és rendszeresen rajzolt képet nyujtana a dögvészről, valamint egy sincs, mely nem nyujthatna segédkezet e kép rajzolásához.
Azon vonalon, melyen a német hadsereg átvonult a házakban ugy, mint az utczákon hullák hevertek. Nem sokára egyik, majd másik helységben nagy mérvü betegedések történtek: egyesek, egész családok haltak meg rohamos, rendkivüli betegségben, melynek kórtüneteit az emberek legnagyobb része nem ismerte. Csak néhány korosabb egyén előtt nem tünt az fel ujnak, kik emlékeztek azon ragályra, mely harminczöt év előtt dult Itália nagy részében; de különösen a milanoi herczegségben, hol Szent Károly dögvészének nevezték és nevezik. Ily hatalmas a kegyelet! A köznyomor különféle és ünnepélyes emlékei fölé egyetlen ember alakját emelte, mivel ezen férfiuban a köznyomornál emlékezetesebb eszmék és tettek fogamzottak meg; az emberek emlékezetébe véste e férfiu nevét, ki azon események képviselője, megtestesülése volt. A kegyelet őt mindenkinek vezérévé, közbenjárójává, vezetőjévé és segitségévé, példányképévé és önkéntes áldozattá tette. E kegyelet a köznyomort ezen férfiura nézve vállalatnak hitte, azt róla nevezte, mint valamely meghóditott, vagy felfedezett tartományt.
Lodovico Settala főorvos, ki nemcsak átélte az előbbi dögvészt, hanem e nyavala egyik legtevékenyebb, legbátrabb és fiatal kora daczára leghiresebb gyógyítója volt, vizsgálódott, mivel ismét dögvészt gyanitott, s értesülése alapján oktober 20-dikán jelentést terjesztett a közegészségügyi bizottság elé, miszerint Chiaso táján (Lecco kerületének utolsó faluja a bergamoi határon) kétségbevonhatlanul ragály tört ki.
E jelentésre vonatkozólag azonban a bizottság semmi határozatot sem hozott.
Hasonló hirek érkeztek Leccoból és Bellanoból. A bizottság elégségesnek tartotta, hogy elhatározta, miszerint egy biztost küld ki, s ez útközben, Comoban, orvost veend maga mellé, kivel meg fogja látogatni a jelzett helyeket. „Bellanoban azonban egy öreg tudatlan borbély mindkettővel elhitette, hogy a ragály nem az ugynevezett fekete halál”, hanem néhány vidéken a mocsárok őszi kigőzölgésének szokott, másutt a német csapatok útja hosszában pedig a nyomor és fáradalmak természetes következménye. Ily jelentést terjesztettek a bizottság elé, ki, ugy látszik, ebben meg is nyugodott.
Mivel azonban a tartomány különféle részeiből folytonfolyvást tömeges halálozások hire érkezett Milanoba, a bizottság két biztost küldött ki, hogy az ügyet megvizsgálja és intézkedjék. A két biztos: az emlitett Tadino és a bizottság egyik tagja volt. Midőn ezek a ragály pusztitásának szinterére érkeztek, a vész már oly terjedelmet öltött, hogy bizonyitékot úton útfélen találtak, tehát nem kellett utána járniok. Beutazták Lecco, Valsassina, s a Como tó partjainak vidékeit, Monte di Brianza, s la Gera d’Adda-kerületeket. Mindenütt felügyelők által elzárt, vagy a lakósságtól elhagyott falvakat találtak; a nép a mezőre menekült, s ott telepedett le, vagy szerteszét oszlott. „Ezen emberek - irja Tadino - valóságos vadaknak látszottak; kezökben mentát, rutát, rozmarint, vagy eczetes pohárkát tartottak.” A biztosok a hallottak száma iránt kérdezősködtek: iszonyu számot emlitettek. Meglátogatták a betegeket és hullákat: mindenütt a dögvész undok és borzasztó nyomaira bukkantak. Azonnal értesitették a leverő hirről az egészségügyi bizottságot, mely a jelentést oktober 30-dikán megkapván „elhatározta” - irja ugyancsak Tadino - miszerint rendeletet bocsát ki, melynek értelmében minden, a vészesnek nyilvánitott vidékekről jövő egyén eltiltatott a városba való belépéstől. S addig is, mig az ide vonatkozó kiáltvány elkészült, sommás utasitást adtak a vámőröknek.
A biztosok ekközben nagy sebbel-lobbal láttak a - szerintük legjobb - rendszabályok keresztülviteléhez, s azon szomoru meggyőződéssel tértek vissza, miszerint képtelenek a már nagyon kifejlett és elharapózott baj orvoslására, vagy megfékezésére.
November 14-dikén érkeztek Milanoba, s terjesztettek szó- és irásbeli jelentést a bizottság elé, mely a kormányzóhoz utasitotta őket, hogy ez előtt is rajzolják a helyzetet. Ugy történt. A kormányzó nagy boszankodással hallgatta a jelentést, azután mély megindulást mutatott, de a háboru ügyei sürgősebbek voltak: sed belli graviores esse curas - igy mondja Ripamonti. Két, három nap mulva, november 18-dikán, a kormányzó kiáltványt bocsátott ki, melyben elrendelte, miszerint a város örömünnepet üljön Carlos herczeg, IV. Fülöp elsőszülött fiának születése alkalmából, annélkül, hogy eszébe jutott volna meggondolni, vagy azzal törődni, miszerint a nagy csoportosulás, ily körülmények közt, veszélyes. Mindent oly rendes kerékvágásban hajtottak, mint máskor, mintha a ragályról szó sem volna.
A kormányzó mint már emlitettük, a hires Ambrogio Spinola volt, kit a spanyol kormány azért küldött Milanoba, hogy a háboru bonyolult ügyeit rendbe, - s a don Gonzalo által elkövetett hibákat helyre hozza, s egyuttal a tartományt kormányozza. Közbevetőleg megemlitjük, hogy pár hónap mulva meghalt ugyanazon háboruban, mely annyira szivén feküdt, s nem hősileg a csatatéren, hanem ágyában azon méreg, boszuság, pirongatás, s a kellemetlenségek minden neme miatt, melyekkel fejedelme elhalmozta. A történelem megsiratta a szerencsétlen vezér sorsát, s megrótta a király hálátlanságát; buzgón feljegyezte Spinola katonai és politikai vállalatait, dicsérőleg emlékezett meg éleslátásáról, munkássága és kitartásáról. De ugyancsak a történelem kutathatja: mit müvelt ezen nagy képességü ember, midőn a ragály kitöréssel fenyegetőzött, s a gondjára, vagy inkább önkényére bizott népet megtámadta.
A kormányzó eljárásánál azonban nagyobb bámulatot kelt magának a népnek magatartása.
Federigo bibornok, amint a ragály kiütésének első hirét vette, főpásztori levélben felhitta a lelkészeket a többi közt arra is, miszerint ismételten figyelmeztessék a népet, hogy minden betegülési esetet feljelentsen, s a megfertőztetett és gyanus ruhanemüeket beszolgáltassa. Ezen levelet is dicséretes adat gyanánt lehet felhozni Federigora vonatkozólag.
Közegészségügyi bizottság segélyért könyörgött, siránkozott, de vagy semmi, vagy csak igen kevés segélyt kapott. Sőt magának a bizottságnak buzgalma sem volt a veszély sürgőssége által igényelt szinvonalon. Miként Tadino ismételten állitja, csak a két orvos rendült meg a veszély nagyságától, s öntött lelket a bizottságba, melynek ismét másokat kellett lelkesitenie.
Emlitettük már, mily hanyagul szerezték be, a ragály kitörése alkalmával, még a legszükségesebb adatokat is; ime az élhetetlenség egy másik, nem kevesbbé csodálatos bizonyitéka, ha ugyan nem a felsőbb hatóságok által közbevetett akadályok idézték azt elő. Azon kiáltványt, melynek kibocsátását oktober 30-dikán határozták el, tényleg csak deczember 23-dikán irták meg, s deczember 29-dikén bocsátották ki.
A ragály ekkor már Milanora tört.
Több történetiró szerint egy spanyol szolgálatban levő olasz katona hurczolta Milano városába a dögvészt; de az illető neve, s a vész behurczolásának egyéb körülményeire nézve a történészek nem egyeznek. E katona, Tadino szerint, Pietro Antonio Levato, leccoi születésü, Ripamonti szerint Paolo Locati, Chiavonna tájáról származott egyén volt. A történetirók még a vésznek Milanoba történt behurczolási idejére nézve is eltérnek egymástól: az előbbi oktober 26-dik, a második november 26-dikára teszi azt; de sem az első, sem a második adat nem állhat meg. A vész kétségkivül deczember hó első napjaiban tört a városba, minek bebizonyitását azonban olvasóink bizonyára elengedik.
Bármiként történt is, elég az hozzá, hogy a boldogtalan s a vészt Milano nyakára hozó katona, német zsoldosoktól vett, vagy lopott nagy csomag ruhával lépett a városba. A keleti kapuról nevezett városrészben, s a kapuczinusok közelében lakó rokonaihoz ment, s mindjárt megérkezte után megbetegedett. Kórházba szállitották, hol orvosa, a beteg hóna alatt támadt daganatról azonnal gyanitotta a betegség nemét. A katona negyednapra meghalt.
A közegészségügyi bizottság az elhunyt rokonait lakásukon elzáratta, ruháit pedig, melyeket a kórházba vitt magával, elégettette. Két betegápoló, ki a katonának szolgált, s a kapuczinus, ki a beteg mellett volt, pár nap mulva a ragály áldozatává lett. A betegség felismerése, s óvó rendszabályok életbeléptetése a kórházban megakadályozta a ragály tovább terjedését.
A katona azonban elvetette a magot, mely csakhamar kicsirázott. A vész legelőször Carlo Colonnat, azon ház urát rohanta meg, melyben a boldogtalan vendég megszállt. Most e ház valamennyi lakóját, a közegészségügyi bizottság rendeletére, a lazaretbe szállitották, hol legnagyobb részt megbetegedtek, néhányan, a dögvész kétségbevonhatlan kórtüneteit mutatva testükön, csakhamar meghaltak.
A ragály magvait elszórták a városban ezen emberek ruhái, s butorai, melyeket rokonaik, szomszédaik és szolgáik elrejtettek a kutatás és a hatóság által meghagyott elégetés elől. A rendszabályok hiányossága, s ezek végrehajtásában mutatott gondatlanság, s a hatósági rendszabályok kijátszásában feltüntetett ügyesség apró réseket nyitott a vésznek, mely ezeken mindinkább beszivárgott, s a hamu alatt izzott az év utolsó, sőt a következő (1630) év első hónapjaiban is. Ez idő alatt koronként majd egyik, majd másik városrészben ragadott el egy-egy embert. A vész ezen ritka fellépte azonban csak elősegitette a valóság megtagadását, s ápolta a lakósság azon balgatag és öngyilkos hitét, miszerint nem uralkodik, s egy pillanatra sem uralkodott dögvész. Több orvos, a népszavát viszhangozva (vajjon a népszava most is istenszava volt-e?) kikaczagta a vészmadarak siránkozását, s néhány mélyebbre látó férfiu komoly figyelmeztetéseit, s elég közönséges betegség elnevezése állott rendelkezésükre, hogy elbérmálják a dögvészt, ha e ragály által megtámadott betegekhez hitták őket.
Ha érkeztek is jelentések dögvészes esetek felől a közegészségi bizottsághoz, e jelentéseket bizonytalan hangon fogalmazták, s későn küldték be. A szobabörtönre itéltetéstől, s a lazaretbe való szállitástól való félelem fokozta az emberek ravasz találékonyságát: nem jelentették fel a betegeket, megvesztegették a halott-vivőket és ezek felügyelőit, sőt a közegészségügyi bizottságnak a halottak megvizsgálására kiküldött közegeitől is tudtak, pénz segitségével, hamis bizonyitványokat kieszközölni.
Mivel pedig a bizottság minden tudomására jött esetben elrendelte a ruhák és butorok elégetését, az illető ház bezárását, s a lakóknak a lázáretbe való szállitását könnyü elképzelni, mennyire haragudott és zuglódott a közönség, vagy mint Tadino mondja: „a nemesek, kereskedők és a nép”, mindnyájan meg levén győződve, hogy e rendszabályok csak ok és czél nélküli boszantások. A közönség haragjából legnagyobb részt kapott a bizottság két orvosi tagja: az ismételten emlitett Tadino és Setalla tanácsos, a hason nevü főorvos fia. A nép boszankodása annyira ment, hogy ezen derék embereket, valahányszor az utczára léptek, a tömeg káromló szavakkal dobálta meg, ha kövek nem voltak keze ügyében.
A gyülölségből azonban megkapták a maguk részét azon orvosok is, kik, miként a fennebbi kettő, meg voltak győződve a ragály létezéséről, óvó rendszabályokról gondoskodtak, s mindenkivel közölték szomoru meggyőződésüket. A szerényebbek hiszékenységről és makacsságról vádolták őket, a tömeg azonban nyilvános csalást, s azon czélból szervezett ármányt vetett szemökre, hogy az átalános ijedelmet hasznukra forditsák.
Lodovico Settala - akkor majd nyolczvan éves férfiu - főorvos, a paviai orvosi egyetemen volt, s később Milanoban az erkölcsbölcselet tanára, s azon kor leghiresebb müvei közül többnek szerzője, ki nem csekély hirre vergődött az által is, hogy az ingolstadti, pisai, bolognai, s padovai egyetemek tanszékeire meghivatott, de ő ezen meghivásokat visszautasitotta, - bizonyára kora egyik legtekintélyesebb tudósa volt. De e nagy, magán életének tisztasága által is emelt tekintélye a jelen esetben, nem volt képes legyőzni annak véleményét, mit a költő profanum vulgus-nak nevezett el, sőt a nép azon részének - mely véleményét könnyen tüntetésekben és tettlegességekben fejezi ki - haragját és bántalmait sem kerülhette ki.
Midőn egy izben hordszékén betegeinek látogatására ment, a söpredék köréje gyült, s kiáltozta, hogy ő azon csalók feje, kik erőnek erejével dögvészes hirbe akarják hozni Milanot, hogy ránczolt homlokával, nagy, komoly szakállával rémülésbe ejti a várost csak azért, hogy az orvosoknak dolguk legyen. A tolongás és nép dühe mindinkább fokozódott: a hordszékvivők észrevevén a nép szándékát, urokat egy barátjához vitték, ki szerencsére közel lakott. Igy bántak vele, mivel világosan látott, mivel igazat mondott, s ezer és ezer embertársát akarta a legiszonyubb haláltól megmenteni. Midőn azonban egy izben, boldogtalan tanácsával közreműködött, hogy egy szerencsétlen nőt, mivel gazdája iszonyu gyomorfájdalmakban szenvedett, s mivel előbbi ura nagyon beleszeretett, boszorkány gyanánt égettek meg, ekkor a város lakossága dicséretekkel halmozta el bölcsességét és - ezt még keserűbb elgondolni - uj kitüntető czimet kapott.
Márczius vége felé azonban, különösen a keleti kapuról nevezett városrészben, s aztán az egész városban szaporodni kezdtek különös kórjelenségek: görcsök, a tagok vonaglása, önkivületes álom, s félrebeszélések által kisért betegülések és halálozások; a kék foltok és daganatok szintén jelenkeztek; a betegek többnyire gyorsan, sőt nem ritkán rögtön, minden megelőző baj nélkül elhaltak. Előbb a ragály ellen nyilatkozott orvosok nem ismerhették el, mit előbb kinevettek, mivel azonban mégis nevet kellett adni az eltagadni akart borzasztó gyermeknek, elnevezték azt kártékony „dögvészes láz”-nak. Nyomorult alku, a szavakkal üzött aljas, sőt csalárd játék, mely másoknak roppant károkat okozott. A városi tanács, mintegy mély álomból ébredve fel kezdte meghallgatni a szomoru jelentéseket, a közegészségügyi bizottság inditványait; megkezdte rendeleteinek, s meghagyott lezárolások, valamint a bizottságtól elrendelt negyven napi vesztegzár végrehajtását. A bizottság azonban folyvást pénzt kért, hogy a növekvő napi kiadásokat, a lázáret, s a nagy szolgaszemélyzet költségeit fedezhesse, s egyuttal felkérte a dekuriók tanácsát, miszerint időközben határozza el (mit azonban ez, ugy hiszem, soha sem határozott el), vajjon ezen költségek a várost, vagy a kir. kincstárt terhelik-e? Ugyancsak a dekuriókhoz érkezett a szerencsétlen Casale uj ostromlása végett távozott kormányzó meghagyásából a nagy kanczellár rendelete, valamint a tanács kérelme, miszerint idején gondoskodjanak a város ellátásáról, mivel ha a ragály már egészen kifejlődött a szomszéd tartományok el fognak zárkózni Milanotól, s hogy gondoskodjanak a nép nagy részének ellátásáról, mely semmi munkát sem kaphat. A dekuriók kölcsönök és adók segitségével iparkodtak pénzre tenni szert, s a begyült csekély összegek egy részét a közegészségügyi bizottságnak egy részét a szegényeknek adták, egy részén gabonát vásároltak, s iparkodtak a nyomort enyhiteni. A nagy, halálos küzdelem napjai azonban még nem érkeztek meg.
A lázáretben, melynek lakói - bár a dögvész naponként megtizedelte őket - napról napra szaporodtak, felettébb nehéz feladat volt a szolgálatot, a fegyelmet, az elrendelt elkülönitéseket fentartani, vagy helyesebben szólva, behozni a bizottság által meghatározott kormányt. A közegészségügyi bizottság és a dekuriók tanácsa elvesztette fejét; a kapuczinusokhoz fordult, felkérte a kevéssel előbb elhunyt tartományfőnököt helyettesitő vikarius atyát, miszerint szemeljen ki alattvalói közül minisztereket ama szomoru birodalom kormányzására. A vikarius e czélra első sorban bizonyos Felice Casati atyát ajánlt, ki érettkoru férfiu volt, s felebaráti szeretete és tevékenysége miatt nagy hirnévnek örvendett. Casatihez társ, illetőleg miniszter gyanánt Michele Pozzobonellit, bár még fiatal, de ép oly komoly és szigoru jellemü férfiut szemelte ki, minő ennek arcza és alakja volt. Nagy örömmel fogadták őket; márczius 30-dikán léptek a lázáret-kórházba. A közegészségügyi bizottság elnöke a kórházban körülvezette, s ekként mintegy annak birtokába helyezte őket. A szolgákat, s minden rangu hivatalnokokat összehitta, s bemutatta nekik Felice atyát, mint a kórház korlátlan hatalmu urát. A boldogtalanok számának öregbedtével arányban a kapuczinusok is szaporodtak a kórházban, kik a kórház összes ügyeit kezökbe vették: felügyelők, gyóntatók, igazgatók, betegápolók, szakácsok voltak, felügyeltek a ruhákra, mostak, s minden előforduló munkát elvégeztek. Felice atya, ki soha sem nyugodhatta ki fáradalmait, s mindig aggódott, éjjel-nappal bejárta a csarnokokat, szobákat, a tágas udvart, néha lándzsával volt felfegyverkezve, máskor csak szőrruháját ölté fel, s igy lelkesített, rendezett mindenkit és mindent, lecsillapitotta a zajongókat, panaszokat hallgatott ki, intett, büntetett, pirongatott, bátoritott, könnyeket árasztott és törlött le. Mindjárt kezdetben megkapta a ragályt, meggyógyult, s uj hévvel folytatta régi fáradozását. Szerzetes társainak legnagyobb részét elragadta mellőle a halál, s mindegyik vigan költözött át a tulvilágba.
E barátok fáradozása és önfeláldozása méltó rá, hogy bámulattal, gyengéden, s oly hálával emlitsük fel, melylyel, - hogy ugy mondjuk - egyetemlegesen tartozunk azoknak, kik nagy szolgálatot tettek az emberiségnek. Még inkább tartozunk pedig e hálával azoknak, kik viszonszolgálat követelése nélkül áldozták fel magukat. „Ha e barátok nincsenek - irja Tadino - kétségkivül az egész város kihalt volna; mert csudálatos dolog, hogy e barátok oly rövid idő alatt annyi jót tettek a közönséggel.”
A közönségben is mindig kevesebben és kevesebben folytatták a dögvész makacs tagadását, s a nép mindinkább meggyőződött, hogy a ragály érintkezés által terjed, e meggyőződés annál inkább erősödött, mivel a dögvész, mely eleintén csak a szegények közt pusztitott, előkelő egyéneket is kezdett meglepni. Ezek közt akkor legismeretesebb volt, s igy méltó a különfelemlitésre, a főorvos Settala. Talán megvallották neki, miszerint igaza volt? Ki tudja? Ő, neje, két fia, szolgaszemélyzetéből két egyén kapta meg a ragályt. Csak egy fiával menekült: a többi belehalt. „Ezen, a legelőkelőbb házakban történt esetek - irja Tadino - gondolkozásra birták a nemeseket, a népet, s a hitetlen orvosokat; a tudatlan és vakmerő nép ajkába harapott, összeszoritotta fogait, s homlokát ránczolta.”
De a legyőzött makacsság nyilatkozatai, háborgása és boszuszomja néha oly nagy mérvet ölt, hogy kivánatosabb volna, ha az emberek, a józan ész és értelem daczára, mind végig megmaradnának elfogultságukban. S most ép ezen eset állott. Akik oly hosszan és határozottan küzdöttek azon feltevés ellen, hogy köztük a ragály magva van elvetve, mely, természeténél fogva kifejlődhetik és szörnyü pusztitást vihet végbe, most már nem tagadhatták ugyan el a ragályt, de azért nem akarták azt természetes okoknak tulajdonitani. Más magyarázat felkutatásához láttak tehát, hogy azzal állhassanak elő. E magyarázatot - fájdalom! - könnyen fel lehetett találni azon kor eszméiben és hagyományaiban, s pedig nemcsak Italiában, hanem Europa minden országában. Mérgezés, ördöngös cselekmények, titkos összeesküvők, kik a döghalált ragályos anyag által terjesztik. Ime a magyarázat! E babonás hitnek már az előbbi, de különösen a félszázaddal előbb dühöngött feketehalál alkalmával sok követője volt. Ide járult most, hogy IV. Fülöp aláirásával a megelőző év végén sürgöny érkezett a milanoi kormányzóhoz, mely sürgönyben a kormányzót figyelmeztették, miszerint Madridból négy franczia menekült el, kiket ott azon gyanu miatt el akartak fogni, hogy mérges, dögvészt okozó szereket készitenek és terjesztenek; ügyeljen tehát, s ha netán Milanoba mentek az illetők, csipesse őket el. A kormányzó a sürgönyt közölte a tanácscsal és a közegészségügyi bizottsággal. Akkor azonban, ugy látszik, nem törődtek vele. De midőn a dögvész kitört, sokan rá emlékeztek, s ama sürgöny most megerősithette, vagy talán épen felkeltette a titkosan működő méregkeverők iránti határozatlan gyanut.
A vak és fékezhetetlen félelem, s bizonyos fürge izgatás a nép elleni merénylet iránt táplált eme határozatlan gyanut azonban sokakban csakhamar meggyőződéssé érlelte, a nép nagy része hitte, miszerint valódi merénylettel és cselszövénynyel áll szemközt. Sokan váltig állitották, miszerint május 17-dikén este titkolozó alakok léptek a dómba, kik vészes anyaggal kenték meg a férfiakat a nőktől elválasztó karfákat, s ugyanazon éjjel a karfákat és padokat kihozták a templomból. A közegészségügyi bizottság elnöke négy szakértővel megvizsgálta a karfákat, padokat, s a szentelt viztartó oszlopait, de mit sem fedezhetett fel, mi a balgatag gyanut megerősitette volna; hogy azonban a nép elfogultságát dédelgesse, inkább - ugymond - az elővigyázati intézkedések tulhalmozása miatt, mint szükségből, elhatározta a karfák megmosatását. Ezen fatömeg látása azonban nagyon elrémitette a tömeget, mely oly könnyen fogad el minden csekélységet döntő érv gyanánt. Beszélték - és mindenki hitte - hogy a templom falait, a padokat, mindent, még a harangok köteleit is gonosztevők bekenték. De nemcsak a nép beszélt igy: azon kor minden a dögvészről szóló történeti okmánya (pedig néhányat több év mulva irtak) szintén teljes meggyőződéssel szól a mérges kenőcsökről. A pártatlan történelem kimutatná ezt még azon esetben is, ha nem volna mindez megirva a közegészségügyi tanács által a kormányzóhoz intézett jelentésben, melyet a san Fedele levéltárban őriznek, s melyből vettük mi is a fenebbi szavakat.
Másnap reggel ismét uj, különös és jelentőségteljesebb látvány kápráztatta meg a lakósság szemeit, s izgatta fel a közhangulatot. A város minden részében a házak falai sárgás vagy fehéres folyadékkal voltak bekenve; a foltok hosszú vonalt képeztek, mintha a falakon valamely piszkos folyadékkal telitett szivacsot huztak volna végig. Vajjon pajkos, otromba kedvtelésből akarta-e valaki zajosabbá tenni a nép ijedelmét, vagy megfontolt bünös szándékból törekedett öregbiteni az átalános zürzavart, nem tudhatni; de eme tény annyira be van bizonyitva, hogy oktalanság volna azt inkább az összes lakósság félelemtől felizgatott képzelődésének, mint néhány gonosztevőnek tulajdonitani. Maga Ripamonti is látta és leirja falakra kent eme foltokat, pedig ő gyakran kineveti a mérges kenőcsök meséjét, s még gyakrabban siratja a nép hiszékenységét. A közegészségi bizottság fenebb emlitett jelentésében ép ugy van leirva e tény, mint Ripamontinál; le van irva továbbá, hogy a bizottság tagjai megtekintették a házakon látható foltokat, kutyákon kisérleteket tettek a kenőcscsel, de e kisérletek semmi komoly eredményt nem vontak maguk után, s a jelentésben kimondják abbeli véleményüket, hogy eme vakmerőség indoka inkább pajkosság, mint gonosz szándék. Ez eléggé bizonyitja, hogy a bizottság tagjai az átalános zavar közepett mindeddig sem vesztették el fejüket, s nem láttak agyrémeket.
A már ugyis izgatottságban levő város most fenekestől felfordult. A bemocskolt házak tulajdonosai meggyujtott szalmaköteggel égették a falakon levő foltokat. Az átmenők megálltak, szemlélték a műtétet, megborzadtak, remegtek. A nép az idegeneket, - kiket csak azért, hogy idegenek voltak, gyanusitott, s ruhájukról könnyen felismert - a nyilt utczán megrohanta, s a birósághoz hurczolta. Vizsgálatokat inditottak, kihallgatták a vádlottakat, vádlókat, tanukat, de a büntett senkire sem bizonyult be. Ekkor még az emberek képesek voltak kétkedni, vizsgálódni és okokra hallgatni. A közegészségügyi bizottság kiáltványt bocsátott ki, melyben jutalmat és büntetlenséget igért azoknak, kik a tetteseket feljelentik.
Mig azonban a bizottság kutatott, sokan - mint ez történni szokott - már meg is találták a bünösöket. Egyik azt hitte, hogy don Gonzalo akarja ekként megboszulni a távozása alkalmával ellene intézett gúnyos tüntetéseket; a másik meg volt győződve, hogy Richelieu bibornok ki akarja pusztitani, hogy aztán minden fáradság nélkül meghóditsa Milanót. Mások - nem tudhatni, minő okoknál fogva - Collaltot, Wallensteint stb. vádolták.
Mindezek daczára mégis akadtak olyanok is, kik nem voltak meggyőződve, hogy valóban dögvész pusztit Milanoban. Mivel a lazaret-, valamint a városi kórházakban néhányan meggyógyultak, „állitották (a világos tények által legyőzött vélemény utolsó érveit nagyon érdekes tudni) némelyek a nép, sőt az orvosok közül is, hogy nem valódi dögvész dühöng, mert különben minden beteg bele halna.” A közegészségügyi bizottság, hogy minden kételyt megszüntessen, a szükséghez mért, s azon kor szelleme által sugalt, szembe szökő módot talált. A város lakossága pünkösd napján a keleti kapu közelében levő, szent Gergelyről nevezett temetőbe szokott menni, hogy a legutóbbi feketehalálban elhalt, s e temetőben nyugvó halottjaiért imádkozzék. Mivel pedig a nép ezen áhitatossággal mulatságot és utczai szinelőadásokban való gyönyörködést szokott összekötni, mindenki ünnepi ruhájában jelent meg. E napon, a többi közt, egy egész családot ragadott el a dögvész. Ezen holt testeket, a bizottság rendelete folytán, ép akkor szállitották ki az emlitett temetőbe, midőn a tolongás ott legnagyobb volt; a kocsik és gyalogjáró, vagy lovagló emberek sorai közt végig haladó halottas szekérre a halottakat meztelenül dobálták fel, hogy a népet a dögvész eme szörnyü jelei meggyőzzék a borzasztó ragály létezéséről. Amerre a halottas szekér haladott, mindenütt az undor és rémület felkiáltásait lehetett hallani; a tömegen végig futó, s hosszan tartó zúgás követte és előzte meg azt. A dögvész létezését most már jobban hitték; egyébiránt a ragály is iparkodott mind inkább meggyőzni létezéséről a lakosságot, s épen a temetői csoportosulás segitette elő a vész terjedését.
Igy történt, hogy kezdetben egyátalán, semmi áron sem akartak tudni a dögvészről, s még nevének kimondását is eltiltották. Utóbb engedményt tettek egy jelzővel: dögvészes láz, mondák. Később igy szóltak: nem valódi dögvész; azaz: dögvész ugyan, de nem valódi, azonban nem lehet neki más nevet adni. Végre feltétlenül, s megszoritás nélkül elismerték a dögvész létezését, ekkor azonban más eszmével, a méregkeverés eszméjével kapcsolták össze.

XXXII. Fejezet.
A körülmények fájdalmas követeléseinek mindig nehezebben lehetett eleget tenni. A dekuriók tanácsa tehát május 4-dikén elhatározta, miszerint a kormányzóhoz fordul segélyért. Ugyanazon hó 22-dikén ama testület két tagja a táborba küldetett, kiknek feladata volt előadni a város szerencsétlenségét és nyomorát: a roppant költségeket, a pénztárak ürességét, a város jövendőbeli követeléseinek elzálogositását, a lejárt adóknak a köznyomor miatt való behajthatlanságát, mely nyomort számtalan ok közt az átvonult zsoldosok garázdálkodása idézett elő. Figyelmeztetniök kellett a kormányzót, miszerint a törvény értelmében, folytonos szokás és különösen V. Károly rendeleténél fogva a dögvész miatt szükséges kiadások az állami kincstárt terhelik; hogy 1576-ban Ayamonte kormányzó nemcsak mindennemü kamarai adót megszüntetett, hanem még negyvenezer aranynyal segitette is a várost. Továbbá a következő négy dolgot kellett kérniök: az adók szüntessenek meg, mint akkor, a kincstár adjon pénzt, a kormányzó értesitse a királyt a város és a tartomány nyomoráról; végre mentse fel a tartományt a katonák további elszállásolása alól, mert az átvonult hadcsapatok ugyis egészen tönkre tették azt. A kormányzó sajnálkozások s uj biztatásokkal válaszolt: fáj neki - ugymond - hogy nem lehet Milanoban, s igy minden erejét nem fordithatja a város felsegélyésére; reméli azonban, hogy az ő gondoskodását pótolta azon urak (a dekuriók tanácsának) buzgalma; itt az ideje, hogy ne kiméljenek pénzt és semmiféle fáradságot. A mi pedig a kért dolgokat illeti, megigérte: proueeré en el mejor modo que el tiempo y necesidades presentes permitieren. - Ferrer nagy kanczellár levélben jelentette ki a kormányzónak, miszerint ezen válaszát a dekuriók tanácsa con gran desconsuelo (nagy szomorusággal) vette tudomásul. Ismét uj küldöttség jött, ment; kérés, válasz keresztezte egymást, de semmi határozott megállapodás sem történt. Utóbb, midőn a dögvész már tetőpontját érte el, a kormányzó, irásbeli felhatalmazással Ferrerre ruházta át hatalmát, mivel - ugymond - őt a háboru veszi igénybe. E háboru - közbevetőleg legyen mondva - miután, a katonákat nem is számitva, a dögvész közremüködésével legalább egy millio embert pusztitott el, ugy végződött, hogy a hadakozó felek mind elismerték az uj herczeget, s kizárták az öröklésből azt, ki miatt a háborut viselték.
A dekuriók tanácsa a fenebbi határozattal egyidejüleg megdekretálta azt is, miszerint felkéri a bibornokérseket, hogy ünnepélyes körmenetet tartson, s hordoztassa körül a városban szent Károly tetemeit.
A derék főpap e kérelmet több oknál fogva visszautasitotta. Visszatetszett neki ezen alaptalan, önkényesen választott gyógymódba vetett bizalom, s félt, hogyha az eredmény nem felel meg eme bizalomnak - aminthogy csakugyan ettől tartott - a bizalom megbotránkozássá változik. Félt továbbá, hogy ha csakugyan léteznek méregkeverők a körmenet nagyon jó alkalom leend a bün elkövetésére, ha pedig nem léteznek a roppant néptömeg összecsoportosulása terjeszteni fogja a ragályt: s ez sokkal komolyabb veszedelem.
Ismét látták, vagy ez úttal inkább csak hallották, miszerint mások láttak foltokat falakon, középületek kapuin, magánházak ajtain, és csengetyü huzókon. E felfedezések hire szájról szájra járt, sőt - s ez igen gyakran megtörténik, midőn a kedélyek elfogultak - e hirek hallása ugyanazon hatást idézte elő, mintha az illetők saját szemökkel győződtek volna meg. A lakosságnak a baj jelenléte által elkeseritett, s a fenyegető veszély miatt felingerelt kedélye mindinkább kapott ezen babonás hit szalmaszála után; mert a harag boszuvágyó, s mint egy kitünő férfiu éles elmeüleg megjegyzi, a bajokat szivesebben tulajdonitja emberi gonoszságnak, melyen boszut állhat, mintsem oly oknak, melylyel szemben mit sem lehet tenni, mint: belenyugodni. Különös, rögtönölő, lehető legrombolóbb méreg: ezek voltak a közönséges szavak, melyek több mint eléggé megmagyarázták a ragály romboló hatását, s titokszerű és szabálytalan működését. Bizonyolták, hogy e méreg békából, kigyóból, a dögvészben kimult emberek nyálából, ürülékéből, s egyéb undoritó, s borzalmas anyagokból van készitve, melyeket a vad és fékvesztett képzelem csak kigondolni tud. Egyuttal a babonaság is felemelte fejét: ennek segitségével minden lehetségessé lett, minden ellenvetés hasztalan, s minden nehézség megoldva volt. Hogy a falak első bekenésének nem volt közvetlen eredménye, most már kitalálták okát. A mesterségökben ujoncz méregkeverők hibás kisérletet tettek; most azonban már beletanultak és ördögi szándékukat czudarabb akaraterővel hajtják végre. Aki tehát még most is pajkos tréfát tételez vala fel, s tagadja a gonosz ármány létezését, vak- és megátalkodottnak tartották, ha tán nem gyanusitották volna, miszerint érdekében van, hogy a közvéleményt tévutra vezesse, hogy büntárs, sőt ő is méregkeverő. S e szó csakhamar átalános, komoly és borzasztó jelentőségü lett. Mivel pedig a tömeg szilárdan meg volt győződve a méregkeverők létezése felől, a bűnösök felfedezését majd kétségtelennek tartotta. Mindenki figyelt; minden mozdulat gyanura adhatott okot. A gyanu azonban könnyen változott bizonyossággá, s dühhé a bizonyosság.
A sz. Antal templomban, valamelyik napon tartott ünnepélyes isteni tisztelet alkalmával, egy nyolczvan éves aggastyán, miután letérdelve rövid imát mondott, le akart ülni, de előbb fövegével leporolta a padot. „Az öreg bekeni a padot!” kiáltott néhány körülötte álló asszony. A templomban (templomban!) összegyült nép rárohant az aggastyánra, hajánál, ősz hajánál fogva megragadta, öklözte, rugdalta, egyik huzta, másik lökdöste kifelé. Csak akkor bocsátottak el, midőn félholtan börtönbe vezették.
S az ilyféle esetek nemcsak a városban fordultak elő: az örjöngés a ragálylyal egyenlően terjedt szét.
A dekuriók tanácsa a bölcs főpap első visszautasitása miatt nem csüggedt el, hanem ismételte kérelmét, melyet a közvélemény zajosan támogatott. Federigo egyideig ellenállt, iparkodott meggyőzni a tanácsot kérelmének helytelenségéről. Egy ember eszélyessége azonban nem tehetett többet azon kor szelleme és a tömeg sürgetése ellenében. Vajjon abban, hogy engedett akarata gyengeségének is volt-e része, az emberi sziv titkai közé tartozik. Beléegyezett a körmenet megtartásába, sőt közóhajra még azt is megengedte, hogy azon szekrény, melyben szent Károly tetemei voltak, a székesegyház főoltárán nyolcz napig közszemlére kitétessék.
Sem a közegészségügyi bizottság, sem más nem szólalt fel, sem nem tiltakozott. A bizottság némi intézkedéseket tett ugyan; ezek azonban a veszélyt el nem háritották, hanem csak a bizottság félelmét árulták el. Szigorubb rendszabályokat bocsátott ki a népnek a városba bocsátására nézve, s hogy azok végrehajtását biztositsa, a kapukat becsukatta. Hogy pedig a ragályosokat lehetőleg elkülönözze, a fertőzött házak ajtait beszegeztette.
Három napig készültek. Junius 15-dikén végre kiindult a székesegyházból a körmenet. Roppant néptömeg, lámpák nagyobb fénye, s a szent énekek nagyobb zaja közt, gazdagon aranyozott mennyezet alatt vitte négy kanonok az ereklyetartó szekrényt, melynek üvegein átlátszott a szent, fényes püspöki ruhába öltözött hulla, melynek fején püspöksüveg diszelgett. Szétmálott arczán még fel lehetett ismerni néhány vonást, szent Károly arczképei után, sőt voltak olyanok is, kik életében látták és tisztelték e szentet. Az utczák ünnepi pompától ragyogtak. A gazdagok minden drága kelméjüket kifüggesztették; a szegények házuknak homlokzatát, a vagyonosabb szomszédok pénzén, vagy közköltségen diszitették fel. A falak diszítményei felett, vagy helyett lombos ágak zöldeltek; a falakon mindenütt képek, feliratok, az ablakok párkányain diszedények, régiségek, s különféle ritkaságok voltak láthatók. A tilalom alá helyezett házak ablakaiból szerencsétlen betegek szemlélték, s imájokkal kisérték a körmenetet, mely a városnak minden negyedén keresztül vonult. Valamennyi keresztúton, téren, merre a város főbb utczái vonultak, megállt, s a szekrényt azon keresztek mellé helyezték, melyeket szent Károly a város minden nyiltabb pontján az előbbi dögvész alkalmával állittatott fel, s melyek közül néhány még mai napság is létezik. A körmenet csak a délutáni órákban érkezett vissza a székesegyházba.
S ime másnap, midőn csaknem mindenki buzgón hitte, sőt igen sokan vakbuzgóságukban meg voltak győződve, miszerint a körmenet megtörte a dögvész hatalmát, a város minden részében, a lakosság minden osztályában oly rohamosan szökött fel a halottak előbb majd rendes száma, hogy ennek oka gyanánt mindenki a körmenetet volt kénytelen tartani. De, ó csudálatos és fájdalmas hatalma a közelfogultságnak! A nép nagy többsége nem a roppant és hosszan tartó tolongásnak, nem az esetleges érintkezések végtelen megsokszorozódásának, hanem azon körülménynek tulajdonitotta a dögvész terjedését, hogy a méregkeverőknek a körmenet miatt alkalmuk volt istentelen czéljuk nagymérvü valósitására. A tömeg közé keveredtek - mondák - s roppant sok embert fertőztettek meg a ragály anyagával.
Mivel azonban ezen feltevés nem volt elégséges a nép minden osztályában előforduló halálozások roppant számának megmagyarázására; s mivel, ugy látszik, a százszemü gyanu éleslátásának sem sikerült kenőcsöt, vagy bárminemü foltot felfedezni a házak falain, sem másutt: a tünemény megmagyarázása czéljából tehát az európai tudomány által már rég ismert és elfogadott mérges és ártalmas porokhoz folyamodtak; e porokat - ugymond - széthintették az utczákon, de különösen azon helyeken, hol a körmenet megállapodott, s a dögvész anyaga ráragadt az öltönyök széleire, de különösen a meztelen lábakra, mely utóbbiak e napon kiválólag nagy számmal voltak képviselve. A körmenet napján - irja Lampugnano, egy azon korbeli iró - az isten félelme a gonoszsággal, a hitszegés az őszinteséggel, a nyereség a veszteséggel járt karöltve. - A szegény emberi elme pedig az önmaga alkotta agyrémekkel ölelkezett.
E naptól fogva a ragály mindinkább növekedett. Nem sokára egy ház sem maradt érintetlenül. A lazaret-kórház lakosságának száma két ezerről tizenkét ezerre, sőt később - valamennyi történész szerint - tizenhat ezerre emelkedett. Julius 11-dikétől fogva a halálozások száma - a közegészségügyi bizottságnak a kormányzóhoz intézett levele szerint - naponkint meghaladta az ötszázat. Később a ragály dühöngésének tetőpontján, a halálozások napi száma ezer kétszázra, ezer ötszázra, sőt - ha hitelt adhatunk Tadinonak - háromezer ötszázra rugott. Ugyancsak Tadino állitja, hogy a népszámlálásból kitünt, miszerint Milanonak a dögvész előtt kétszáz ötvenezer lélekből álló lakossága hatvannégyezerre olvadt le. Ripamonti szerint a lakósság száma 200,000 volt, s csak a hatósági lajstromok értelmében száz negyvenezer embert ragadott el a dögvész, s ide nincsenek bele foglalva azok, kiket a hatóság nem vehetett számba.
Elképzelhetjük a dekuriók tanácsának halálos ijedelmét; mert végre is e testületre sulyosodott a csapás elleni intézkedés gondja, s ennek kellett segitenie, amennyiben a segitség ily átalános pusztulás közepett egyátalán lehetséges volt. Neki kellett naponként helyettesitenie, naponként szaporitania a különféle czélból felfogadott közszolgákat: a monatti-, apparitori-kat és biztosokat. A monattiknak a legsulyosabb és legveszélyesebb szolgálatokat kellett teljesiteniök. Ők szállitották el a házakból, utczákról és a kórházakból, s temették el a halottakat az ezek számára ásott árkokba. Ők vitték vagy vezették a lázáretbe a betegeket; ők tisztitották s égették el a fertőzött, vagy gyanus ruhákat. Nevük Ripamonti szerint a görög monos szóból származik; Bugatti azonban a latin monereből származtatja azt; sőt még az sem volna képtelenség, hogy a német monatlich szót törték kerékbe e névért; mert senkisem tudván kiszámitani a dögvész tartamát, valószinü, hogy az illetőket csak hóról hóra fogadták fel. Az apparatorik különös feladata volt, hogy a hullaszállitó kocsik előtt jártak, s csengetéssel figyelmeztették a közönséget a kitérésre. A biztosok, kik közvetlenül a közegészségi bizottság hatósága alá voltak rendelve, felügyelni tartoztak a monattikra épugy, mint az apparitorikra. A dekuriók tanácsának továbbá orvosokkal, sebészekkel, orvosi és élelmi szerekkel kellett ellátnia a kórházakat. Mivel pedig a betegek száma egyszerre iszonyuan felszaporodott, ápoló helyiségekről kellett gondoskodnia. A tanács tehát hevenyében fa- és szalmából készült kunyhókat állittatott fel a lázáret tágas udvarában; nem sokára egy második telep is elkészült, mely négy ezer embernek adott helyet. Mivel pedig még ez sem volt elégséges a betegek befogadására, a tanács két uj telep felállitását határozta el. Meg is kezdték, de abban hagyták az épitést, mivel nem volt sem pénz, sem anyagszer. A pénz, munkaerő és bátorság ugyanazon arányban fogyott, amily mértékben nőtt a szükség.
De nemcsak a kivitel maradt rendesen a terv és rendeletek mögött: gyakran még szavakkal is nagyon fukaron intézkedtek a nagyon is égetőknek elismert szükségletek iránt. A tehetetlenség és kétségbeesés utóbb annyira ment, hogy még a legkegyeletesebb és legszükségesebb dolgokkal sem törődött senki. Meghaltak p. u. szülék, ki számtalan gyermeket hagytak maguk után. A közegészségügyi bizottság inditványozta, hogy ezek és a gyermekágyas asszonyok számára menedékhelyet állitsanak fel, vagy bármiként gondoskodjanak róluk. Inditványa azonban elhangzott. - Ily fontosnak tünt fel Casale bevétele! Ily vonzónak tünik fel, függetlenül a háboru indoka és czéljától a győzelem dicsősége!
A lázáret melletti nagy, de egyetlen árok nem sokára megtelt. A kórházban, s a városban most már mindenütt hevertek az eltemetetlenül maradt hullák, melyek száma napról napra szaporodott. A hatóság, miután hasztalan keresett munkás karokat a szomoru munkára, kénytelen volt bevallani, miszerint most már nem tudja, miként segitsen. Senki sem mondhatja meg, hová jut vala ily körülmények között a város, ha rendkivüli segély nem érkezik. A közegészségügyi bizottság elnöke ugyanis siránkozva fordult a lázáretet kormányzó két baráthoz, s az ifjabbik, Michele atya megigérte, hogy négy nap alatt minden halottat kihordat a városból, s nyolcz nap alatt annyi sirgödör lesz készen, hogy nemcsak egyelőre, hanem a legszomorubb, jövendőbeli eshetőségekre is elégséges lesz. Michele atya egy kapuczinus testvért vevén maga mellé, a hatóság által kirendelt hivatalos személyekkel kiment a város melletti falvakba, s részint a hatóság, részint öltönyének tekintélyével sikerült kétezer parasztot összetoborzania, kikkel roppant árkokat ásatott. Azután monattikat küldött a lázáretbe, s igéretét teljesitette.
A lázáret-kórházban egy ízben nem volt orvos, s csak nagy fizetés és kitüntetések segitségével s nagy sokára lehetett néhányat fogni, kik azonban sokkal kevesebben voltak, hogy sem az igényeknek eleget tehettek volna. Itt-ott az élelmi szerek is megfogyatkoztak, ugyhogy attól lehet tartani, miszerint nemcsak a dögvész, hanem az éhhalál is fog pusztitani. Gyakran midőn a hatóság már épen nem tudta, miként üsse fején a szeget, a legválságosabb pillanatban a magán jótékonyság váratlanul elégséges segélyt nyujtott. Mert az átalános felfordultság, s az önmagáért való aggodásból származó közöny daczára is akadtak kegyes emberek, kik ép azért hevültek emberbaráti érzelmekre, mivel megszüntek örülni a földieknek. Miként a futó hadsereg vezérei közül gyakran többen, ugy itt is sokan rendületlenül megmaradtak állomásukon, sőt voltak olyanok is, kik pusztán csak emberbaráti szeretetből vállaltak magukra oly terheket, melyek viselésére nem voltak kötelezve.
A körülmények által parancsolt sulyos kötelességek teljesitésében való kitartó készség és fáradhatatlanság legtöbb példáját azonban a papok nyujtották. A kórházakban, a városban, mindenütt fáradoztak. A hova a szenvedés lépett, a pap is ott termett. Mindig a betegek és haldoklók közt lehetett látni őket, pedig gyakran maguk is haláltusát vittak. A lelki vigasztaláshoz, mennyiben tellett tőlük anyagi segélyt is csatoltak; ha a körülmények ugy kivánták még a legdurvább munkától sem riadtak vissza. Több mint hatvan, tehát minden kilencz közül nyolcz lelkészt ragadott el Milanoban a dögvész.
Magától értetődik, hogy a papságot Federigo buzditotta, s ő járt elől jó példával. A dögvész csaknem összes környezetét elragadta mellőle. Ekkor rokonai, előkelő hatósági személyek, herczegi ismerősei felkérték, hogy távozzék a vész szinhelyéről, s vonuljon félre valamelyik mezei lakba. E tanácsokat és kérelmeket ugyanazon magasztos érzelemmel utasitotta vissza, melylyel felhitta a lelkészeket: „Inkább e mulandó életet hagyjátok el, mint családunkat és gyermekeinket az Urban; örömmel lépjetek a dögvész, mint jutalom, mint örök élet elé, ha megnyerhettek Krisztus számára egy lelket.” Egyébiránt nem hanyagolta el a szükséges elővigyázatot, ha az nem akadályozta kötelességének teljesitésében (ide vonatkozólag utasitásokat és szabályokat bocsátott ki papjai számára). De nem gondolt a veszélylyel, sőt észrevenni sem látszott azt, ha kötelességét teljesitendő át kellett azon mennie. Meglátogatta a lázáreteket, hogy a betegeket megvigasztalja, s buzditsa a szolgákat, bejárta a várost és segélyt nyujtott a házukba zárt szerencsétleneknek, megállt ajtajok előtt és ablakaik alatt, kihallgatta panaszaikat, vigasztalta és bátoritotta őket. Szóval ugy élte át a ragályt, hogy végül maga is csudálkozott megmenekülésén.
A köznyomor idején a dolgok szokott rendjének hosszu megzavarása alkalmával az erény megnövekszik és szétbocsátja fényes sugarait, de viszont - s pedig rendesen nagyobb mérvben - felburjánzik a gonoszság is. Ugy történt ekkor is. A semmirekellők, kiket a ragály megkimélt, s kiket nem rémitett el a borzasztó csapás, az átalános zavarban, s az igazságszolgáltatás szünetelésében gonosz terveik kivitelére uj alkalmat, s egyszersmind büntetlenséget láttak. Sőt a hatalom is e semmirekellők legnyomorultabbjainak kezében volt. A monattik és apparitorik munkájára csak azok vállalkoztak, kikre a rablás szabadalma oly nagy vonzerőt gyakorolt, hogy ellensulyozta a ragálytól való félelmet és természetes undorodást. A legszigorubb rendszabályokat bocsátotta ki a hatóság ezen emberekre nézve, rémes büntetésekkel fenyegette s minden városnegyedben nemesekből és polgárokból álló bizottság alá rendelte őket, mely bizottság, a jószolgálat biztositása czéljából, rövid úton intézte el a felmerült ügyeket. A dolgok ezen rendje azonban csak bizonyos ideig állta ki a tüzpróbát. Mivel ugyanis napról napra többen és többen lettek a ragály áldozataivá, sokan kimenekültek a városból, még többen elvesztették fejüket, utóbb senki sem tartotta féken e semmirekellőket. Különösen a monattik nem riadtak vissza semmi önkényes eljárástól. Tulajdonos vagy ellenség gyanánt léptek a házakba, - s tolvajlásaikról valamint arról sem szólva, miként bántak azon szerencsétlenekkel, kik a ragály által meglepetve ily kezekre voltak kénytelenek bizni magukat - ragályos, gonosz kezüket ép családtagokra, gyermekekre, szülékre, férj, feleségre emelték, s azzal fenyegetőztek, hogy a kórházba szállitják őket, hacsak pénzt nem adnak nekik. Máskor ismét nagy árát szabták szolgálatuknak, s kijelentették, hogy a már feloszlásnak indult hullákat nem szállitják ki, hacsak ennyi és ennyi scudit nem fizetnek. Állitották (s az egyik fél könnyen hivősége és a másik fél gonoszsága miatt ez esetben hinni és nem hinni egyenlően veszélyes), sőt Tadina is állitja, hogy a ragály terjesztése czéljából a monattik és apparitorik a halottas szekérről fertőzött ruhadarabokat szórtak le az utczákra; mert a dögvész rájuk nézve aratás, uralkodás, ünnep volt. Más örjöngők pedig tettették, miszerint monattik, lábukra csengetyüt kötöttek, - miként meg volt hagyva, hogy meg lehessen különböztetni a monattikat másoktól, s közeledésüket hirül adják - s igy léptek be a házakba, hol mindenféle garázdálkodást követtek el. A tárva nyitva álló s néptelen, vagy csak haldoklók által lakott házakba a tolvajok szabadon jártak ki s be a lopott holmikkal.
A tolvajokat a rendőrök néha tetten kapták, mivel maguk is fosztogatni jártak és gyakran nagyobb gonoszságokat követtek el a valódi rablóknál. Az elvetemültséggel egyenlő arányban nőtt az esztelen babonaság. A már többé kevesbbé ugyis uralomra vergődött hibák a zürzavar, s a képzelem izgatottsága következtében rendkivüli lendületet kaptak, s nagy és borzasztó következményeket vontak maguk után. Mindezek nagyra nevelték a méregkeverők iránt táplált babonás hitet, mely örjöngő kihágásaival gyakran - mint láttuk - szintén gonoszság gyanánt szerepelt. Ezen képzeleti veszélytől való félelem kegyetlenebbül gyötörte a kedélyeket, mint a dögvész valódi és tényleges veszedelme. „S mig a hullák egyenként, vagy csoportosan hevertek szerteszét a városban - irja Ripamonti - ugyhogy az élők csak holttesteket láttak, azokon jártak, s a város valóságos temetővé lett, még gyászosabb, még utálatosabb helylyé változtatta át az emberek szivét a kölcsönös marakodás, zabolyátlan és borzasztó gyanakodás. - - Nemcsak a szomszéd gyanakodott szomszédjára, a barát barátjára, s a gazda vendégére; a gyanu alól még a legszorosabb családi kapocs sem volt kivéve: a férj irtózott nejétől, az atya fiától, a testvér testvérétől; sőt - még leirni is borzasztó! - a családi közös asztal, a házastársi ágytól is ugy borzadott mindenki, mint a méregkeverés leshelyétől és hálójától.”
A képzelődés fékezhetetlen hatalma, a méregkeverés meséjének borzasztó volta teljesen megzavarta az emberek józan értelmét, s egymásba vetett kölcsönös bizalmát. Eleintén csak azt hitték, hogy az állitólagos méregkeverők nyerészkedési vágyból működnek. Később - midőn a boldogtalan képzelődés féktelenebb lett - a méregkeverésben való ördögi gyönyört, s az akaratot lebilincselő vágyat tételeztek fel, mely vágy az illetőket a méregkeverésre csábitja. A betegek őrjöngései, kik arról vádolták magukat, miről másokat gyanusítottak, oly felfedezések gyanánt fogadtattak, melyek a méregkeverők létezéséről mindenkit meggyőzhetnek.
A méregkeverés iránti babonás hit által előidézett örjöngő képzelődések példái közül egy, részint azért, hogy elhitték, részint elterjedése miatt, különösen méltó a felemlitésre. Mesélték - ugyan nem mindenki egyenlően, mi már különös kiváltsága lenne a mesének, hanem némi eltéréssel - hogy ezen és ezen napon Valaki a székesegyháztéren állva hatlovas hintót pillantott meg. A hintóban többen ültek, s mindegyik arcza, szeme baljóslatu tűzben égett, hajuk égnek meredt, szájuk fenyegetést fejezett ki. Mig Valaki a kocsira bámult, ez egyszerre megállt; a kocsis intett Valakinek, hogy üljön be, s Valaki nem volt képes ellenmondani. Miután a fogat számtalan kerülőt-fordulót tett, egy palota előtt állt meg, melybe a társasággal Valaki is bement, s ott kellemes és borzasztó dolgokat, pusztaságokkal váltakozó pompás kerteket, setét odukat és fényes termeket látott. Kisérteties alakokat pillantott meg, melyek ültek és tanácskozni látszottak. Végre nagy pénztárt mutattak neki, s felhitták, hogy markoljon ki abból amennyit csak akar, de a kincsek fejében el kell fogadnia egy mérges kenőcscsel megtöltött edényt, s e kenőcscsel a várost bejárnia, s a falakat bekennie kell. Valaki azonban nem akart beleegyezni, s most, egy pillanat alatt, ismét előbbi helyére, a székesegyháztérre varázsolták vissza. - S ezen és ezekhez hasonló meséket Milanoban átalánosan hittek, sőt - Ripamonti szerint - mivel egy tekintélyes férfiu sem kelt ki elég erélyesen ezen őrültségek ellen, bejárták azok Olaszországot s a külföldet. Németországban egész irodalmat támasztottak. A mainzi érsek, s egyszersmind választófejedelem levélben kérdezősködött Federigo bibornoktól, vajjon igazak-e a milanói csodák? A válasz ez volt kérdésére: álmok.
A nép által koholt mesékből a miveltebbek mindazt elfogadták, mit eszméikkel meg tudtak egyeztetni, s viszont a nép elsajátitotta az értelmesebbek koholmányai közül azokat, melyeket ugy a hogy fel tudott fogni. Mindezen zagyvalék képezte azután az átalános örjöngés zürzavaros, borzasztó anyagát.
Leginkább lehet azonban bámulni az orvosokat, az orvosokat, mondom, kik kezdettől fogva hittek a dögvész létezésében. S főleg Tadino keltheti fel bámulatunkat, ki megjósolta a dögvészt, látta a városba való bevonulását, hogy ugy mondjuk, szemmel tartotta elterjedését, hitte és hirdette, hogy a ragály csakugyan dögvész, s nyomatékkal hozzá tette, miszerint - ha nem vetnek gátot eléje - az egész tartományt elárasztja az. S ugyanezen Tadino a dögvésznek általa megjövendölt pusztitását utóbb érv gyanánt tekintette a méregkeverés meséje mellett! Ugyan ő, ki Carlo Colonnában, a dögvész második áldozatában az őrültséget csak a dögvész egyik kórjelensége gyanánt tekintette, hirdette, később a betegek őrült képzelődéseit és beszédeit hozta fel a méregkeverés és az ebben lelt démoni gyönyör bebizonyitására!
A hatóság, melynek személyzete napról napra fogyott, s mindinkább elvesztette fejét, még megmaradt csekély elhatározási képességét a méregkeverők felfedezésére forditotta. A dögvész idejéből származó iratok közt a szent Ambrus-levéltárban egy levelet őriznek, melyben a nagy kanczellár komolyan és aggódva értesiti a kormányzót, miszerint a hozzá érkezett jelentés értelmében, a Girolamo és Giulio Monti testvérek, s milanoi nemesek mezei jószágán oly nagy mennyiségü mérget készitenek, hogy negyven embert foglalkodtat este exercicio, négy bresciai lovag pedig a méreg anyagát Velenczéből hozatja, para la fábbrica del veneno. A nagy kanczellár végül hozzá tette, hogy nagy titokban megtette a kellő intézkedéseket, s a milanoi podestát, s a közegészségügyi bizottság egyik ülnökét, harmincz lovas katonával a helyszinére küldötte; a testvérek egyike azonban, ki figyelmeztetést kapott, még idején megsemmisitette a bünjeleket; valószinüleg barátja, az ülnök által értesittetett, ki mentegetőzött, hogy nem mehet el, a podesta azonban a katonákkal mégis odament, à reconocer la casa y à ver, si hallará alquuos vestigios, értesüléseket szerezni, s befogni mindazokat, kiket esetleg vádolni fognak.
Az ilyféle gyanukból származott perek bizonyára nem voltak elsők, s nem tartoznak a jogtudomány ritkaságai közé. Hogy a régiebbeket mellőzve csak a milanoi dögvész korához közelebbi időben lefolyt perek közül emlitsük meg néhányat, idejegyezzük a Palermoban 1526-ban, Genfben 1530, 1545 és 1574-ben, Casal Monferratoban 1536, Padovaban 1555, Turinban 1599 és 1630-ban tárgyalt pereket, melyekben a vádlottak iszonyu büntetésekre itéltettek, mivel állitólag mérges porok szétszórása által a dögvészt terjesztették.

XXXIII. Fejezet.
Don Rodrigo egyik éjjel augusztus vége felé, midőn a dögvész legjobban dühöngött, milanoi lakására tért vissza. A hű, s ura összes szolgaszemélyzetéből harmadnegyed magával még életben maradt Griso kisérte. Barátjaival tivornyázott, kik egymás társaságában, dőzsölések segitségével iparkodtak elüzni a borzasztó csapás miatti buskomorságukat. Valahányszor összejöttek, mindig uj arczok jelentek meg köztük, de több régi ismerősük örökre elmaradt. Don Rodrigo, az emlitett éjjel legvigabb volt valamennyi czimborája közt, s ugyancsak megnevettette a társaságot, a két nappal előbb dögvészben elhalt Attilio gróf felett tartott tréfás gyászbeszédével.
Távoztakor azonban egyszerre borzongás futott végig rajta, levertséget érzett, lábai inogtak, lélekzete elhalt, s borzasztó hőség égette belsejét, de mindezt csak a bor hatásának, éjjelezésnek, s a forró évszaknak iparkodott tulajdonitani. Útközben egyetlen szót sem szólt, s csak midőn hazaérkezett, parancsolta meg Grisonak, hogy lámpát gyujtson. Midőn a szobába léptek, Griso urára tekintett: don Rodrigo arcza eltorzult, lángolt, szemei kidüledtek, s lázas fényben égtek. Griso iparkodott lehető távol maradni urától; ily körülmények közt még a legnyomorultabb ember is, mint akár valamely orvos, felismerte a kórtüneteket.
- Semmi bajom, hé! szólt don Rodrigo, kitalálva Griso gondolatát. Semmi bajom, csak kissé, kissé talán sokat ittam. Az volt ám, csak a bor - -! De ha jól kialszom magamat, ez is elmulik. Nagyon álmos vagyok - - - Tedd kissé félre azt a világot, mert nagyon sérti szememet - - boszant!
- Az édes bor miatti szeszélyek! szólt Griso, mindig lehető távol maradva urától. De feküdjék le azonnal, az álom fel fogja üditeni.
- Igazad van, csak aztán tudjak aludni. - - Egyébiránt semmi bajom. De azért tedd kezem ügyébe a csengetyüt, azon esetre, ha az éjjel netán szükségem lesz rád. S aztán nyitva legyen füled - hé! - ha talán csengetek - - De mire sem lesz szükségem. - - Vidd el rögtön azt az átkozott lámpát! kiáltott, s Griso teljesitette a parancsot, de azért lehető távol került urától. - Ördögbe, mi okoz bennem ily kellemetlen érzést!
Griso kezébe vette a lámpát, jó éjt kivánt urának, s nagy sietve kiment. Don Rodrigo takarója alá bujt.
A takaró azonban hegy gyanánt sulyosodott rá: ledobta magáról, összekuporodott, s aludni akart, mert az álom ónsulylyal nehezedett szempilláira. De alig hunyta be szemeit, nagy rázkódást érezve feleszmélt: mintha valaki dühösen megrázta volna; forrósága, s lázas nyugtalansága növekedett. Ismét emlékezetébe idézte az augusztus hó forróságát, az édes bort, s tivornyát; szerette volna ezeknek róni fel baját. E gondolatokat azonban mindig nyomon követte egy másik borzasztó gondolat, mely akkor mindenütt jelen volt, az érzékek mindegyikén belopózott az ember lelkébe, s a tivornya trágárságaiba is bele vegyült - mert könnyebb volt tréfát üzni belőle, mint hallgatással mellőzni: a dögvészt értjük.
Hosszan tartó forgolódás után végre elszunnyadt. Borzasztó, összevissza kuszált álmai voltak. A többi közt azt álmodta, hogy nagy templomban, roppant néptömeg közt van. Nem tudta elgondolta, miként került oda, miként jutott eszébe, ily körülmények közt, e gondolat. Dühbe jött miatta. A körülötte levőkre tekint: valamennyinek arcza szétdult, halálsápadt, szeme meredt és fénytelen, álluk le van esve. Valamennyi rongygyá tépett ruhát visel, melynek hasadékain át fekélyek és dögvészes daganatok kandikálnak ki. - Félre, söpredék! kiáltja képzeletében, s az ajtóra tekint vissza, mely messze, messze van; kiáltását fenyegető arczkifejezéssel kiséri, de mozdulni nem tud, sőt szeretne lehetőleg összekuporodni, hogy azon utálatos testek érintésétől szabaduljon, melyek már is minden oldalról szoritották. Ugy látszott azonban, hogy a rémalakok közül egyik sem akar félre vonulni, sőt parancsára nem is figyelnek. Még inkább tolongnak körüle, s különösen egyik alak, könyökét, vagy más valamely testrészét don Rodrigo baloldalán, válla és szive közt egy pontra szoritja, hol don Rodrigo sajgó és lesujtó fájdalmat érez. Megfordul, s menekülni akar, de ismét más valaki jő, s ugyanazon pontra teszi öklét. Haragra gyuladva kardjához akar kapni, de érzi, hogy épen kardjának markolata nyomta oly nagyon szive táját, s midőn valóban ki akarja kardját rántani, észreveszi, hogy kardja nincs oldalán, s a mellében érzett szúrás csak élesebb. Minden tagján vonaglás nyilal végig, s nagyot akar kiáltani. Most azonban ugy tünik fel előtte, mintha a kisérteties alakok mind egy pont felé fordultak volna. Oda tekint ő is, szószéket pillant meg; a szószék lépcsőzetén sima, fényes alak megy fel; csakhamar kopasz fő, majd két szem, hosszu, fehér szakáll, végre egy barát felső teste egész övig lesz látható a szószéken - Cristoforo volt. A barát villámló tekintetével végig pillant a hallgatóságon, majd don Rodrigora szegezi lángoló szemeit, s egyszersmind kezével ugyanazon mozdulatot teszi, mint egykor Rodrigo palotájának földszinti termében. Rodrigo dühösen emeli fel kezét, nagy erőködést visz véghez, mintha fel akarna kapaszkodni a levegőbe, hogy a kiterjesztett kart megragadja. - Most egy eddig elfojtott hang, mely már régóta szorongatta torkát, hogy kitörhessen, kitört mint éles kiáltás. Don Rodrigo felébredt. Valójában felemelt karja lehanyatlott; nagy erőfeszitést követett el, hogy egészen visszanyerje eszméletét, s szemeit felnyithassa; mert a kelő napnak a szobába hatoló fényes sugarai még jobban bántották szemeit a lámpa lángja. Felismerte ágyát, szobáját; meggyőződött, hogy mind csak álom volt: a templom, a nép, a barát eltüntek, de egy megmaradt: a bal oldalán érzett fájdalom. Szive hevesen, s mintegy rémülten dobogott mellében, füleiben mintha folytonosan zsongott, dudolt volna valami, belsejében tüz égett, minden tagja ónsulylyal nehezedett ágyára: roszabbul volt, mint lefekvésekor. Pillanatig habozott, vajjon megnézze-e azon pontot mellén, hol a szúrást érezte, végre felnyitotta ingét, aggódva pillantott ama pontra: véreres, ibolya szinü daganatot látott.
Belátta, hogy elveszett. A haláltól való félelem megragadta, de talán még inkább megborzadt ama gondolattól, hogy a monattik zsákmányává lesz, hogy elviszik s a kórház valamelyik zugába vetik. Amig mód felett gondolkozott, miként szabaduljon borzasztó sorsától, érezte, hogy gondolatai összezavarodnak, elméjének fénye elhomályosodik, s hogy közeledik ama pillanat, midőn csak annyi öntudata marad meg, mely épen elég lesz arra, miszerint kétségbeessék. Megragadta s hevesen megrázta a csengetyüt. Griso, ki szemfüleskedett, azonnal megjelent. Az ágytól bizonyos távolságra megállt, figyelmesen szemlélte urát, s most meggyőződött arról, mit az este csak gyanitott.
- Griso! szólt don Rodrigo, miután nagy fáradsággal felült ágyában. Mindig hű voltál hozzám.
- Hű voltam.
- Sok jót tettem veled.
- Kegyeskedett - -
- Bizhatom benned - -!
- Ördögbe!
- Roszul vagyok, Griso!
- Figyelmeztettem.
- Ha meggyógyulok, még több jót teszek veled, mint tettem.
Griso nem felelt. Várta, hova lyukad ki ezen bevezetés.
- Csak benned bizhatom, folytatá don Rodrigo, tégy meg egy szivességet, Griso!
- Parancsoljon velem, szólt Griso, ki a rendkivüli kérdésekre is rendes hangján szokott felelni.
- Tudod hol lakik Chiodo sebész?
- Nagyon jól tudom.
- Derék ember. Ha jól megfizetik, eltitkolja betegeit. Hidd ide. Mond neki, hogy négy, hat scudit fizetek egy látogatásáért. Ha kivánja többet is. De rögtön itt legyen. Ügyelj, nehogy valaki megtudja bajomat.
- Helyes. Megyek, s azonnal visszatérek.
- Hé, Griso, adj innom. Elviselhetlen forróságot érzek belsőmben.
- Nem, uram. Mit se tegyen az orvos engedélye nélkül. Az ily baj nagyon kényes. Nincs vesztegetni való időnk. Legyen nyugodt: két, három ugrással itt termek Chiodoval.
Griso elment, az ajtót betette maga után.
Don Rodrigo takarója alá bujva képzeletében kisérte Grisot Chiodo sebész házához vezető utján; számlálta lépteit, perczekre kiszámitotta az időt. Koronként megtekintette kelését, de mindannyiszor undorral forditotta el fejét. Némi idő mulva figyelni kezdett, vajjon nem jő-e az orvos, s elméjének ezen megfeszítése elvonta figyelmét bajáról, s gondolatait rendbe szedte. Egyszerre távoli csengetyü-hangot hall, e hang azonban nem az utczáról, hanem a palota termeiből érkezik. Figyel: a hang mindig erősebb lesz, s egyszersmind léptek zaja hallatszik. Iszonyu gyanu villan át elméjén. Felül ágyában, s még figyelmesebben hallgatózik. A szomszéd teremből tompa koppanás zaja üti meg füleit, mintha valamely sulyos tárgyat figyelmesen bocsátottak volna a padlózatra. Most kinyujtja lábait ágyából, mintha fel akarna kelni. Az ajtóra tekint: ez megnyilik, s két rongyos, piszkos vörös inges alak, két undok pofáju ember, szóval, két monatti lép be, s közeledik ágyához. Az ajtóban Griso félarczát pillantja meg; a semmirekellő testének többi részét az ajtó egyik szárnya mögé rejti, s igy kémlelődik.
- Ó, gyalázatos áruló! - - Félre söpredék! Biondino! Carlotto! Segitség! Meggyilkolnak! kiáltoz don Rodrigo, s egyik kezével vánkosa alól pisztolyt ragad ki; de a monattik már első kiáltására ágyához rohannak; a gyorsabbik rajta terem, mielőtt lőhetne; kiragadja kezéből, s messze dobja a pisztolyt, s don Rodrigot maga alá teperve, dühös és gunyos hangon kiáltja: Ó, gazember, a monattik, a hatóság közegei, azok ellen fogsz fegyvert, kik könyörületet gyakorolnak!
- Jól megfogd, mig elviszszük, szólt a másik, s egyik szekrényhez lépett. Most Griso is berohant és segitett lefesziteni a szekrény zárát.
- Nyomorult gazember, orditott don Rodrigo a rá nehezedő monatti alól Grisora tekintve, s iparkodott kiszabadulni a monatti izmos karjai közül. - Hadd ölöm meg azt a gyalázatost - szólt a monattikhoz - s aztán tegyetek velem, mit akartok. - S erre ismét, amint csak torkán kifért, hitta szolgáit; de hasztalan, mivel a gyalázatos Griso, mielőtt a monattikért ment, hogy jöjjenek, s osztozzanak vele a zsákmányban, urok állitólagos parancsából, valamennyit messze elküldte.
- Ne mozdulj, ne mozdulj! kiáltott a szerencsétlen Rodrigora a monatti, ki őt folyton az ágyba nyomta le. Azután két zsiványtársához fordult.
- Becsületesen végezzétek a munkát! - kiáltott rájuk.
- Te, te! orditotta don Rodrigo Grisora, ki ugyancsak buzgólkodott a szekrények feltörésében, melyekből pénzt, ruhát vettek ki, s osztottak fel egymás közt. - Te! miután - - Ó, ördög és pokol! Még meggyógyulhatok! Meggyógyulhatok! - Griso mit sem válaszolt, sőt még rá sem tekintett Rodrigora.
- Erősen tartsd! szólt a másik monatti. Magánkivül van dühében. - Valóban magánkivül volt. Még egy kétségbeesett kiáltást és erőfeszités után elkábulva, tehetetlenül hanyatlott párnáira; de azért, mint elbüvölt, tekintett Grisora, koronkint megmozdult, s keservesen siránkozott.
A monattik végre - egyik lába a másik vállainál fogva - kiemelték ágyából, s a szomszédteremben hagyott hordágyba tették don Rodrigot. Erre egyikök visszatért a háló szobába, kihozta a zsákmányt; a boldogtalan terhet felemelték, s elvitték.
Griso ott maradt és sebtében összeválogatta a kedve szerinti dolgokat. Óvakodott, nehogy a monattikat érintse, vagy hogy ezek érintsék őt. De a zsákmánylás utolsó pillanatában mégis felkapta, megrázta urának az ágy mellett heverő ruháit, hogy megtudja, vajjon nincs-e bennök pénz. Másnap, midőn épen egy korcsmában dözsölt, eszébe jutott ezen körülmény. Megrászkódott, szemei elhomályosultak, lábai inogtak, összerogyott. Társai elhagyták, a monattik kezei közé került, ezek kifosztották, s egy halottas kocsira vetették. Meghalt, mielőtt a kórházba ért, hova urát vitték.
Don Rodrigot azonban a gyötrelmek eme tanyáján elhagyjuk, mert más valakit kell felkeresnünk, kinek sorsa sohasem fonódott volna össze az övével, ha Rodrigo ezt erőnek erejével nem idézi vala elő; sőt elmondhatjuk, hogy sem egyiknek, sem másiknak nem leendett története: Renzot értjük, kit az uj fonóban Antonio Rivolta név alatt hagytunk el. Itt öt, hat hónapig minden baj nélkül tartózkodott, de miután ekkor a velenczei köztársaság és Spanyolország közt háboru tört ki, s igy a kutatások miatti aggodalom innéttul alaptalanná vált, Bartolo sietve ment öcséért, s visszahozta őt. Bartolo szerette Renzot, ki eszes mesterségében ügyes ifju, s a gyárban nagy segitségére volt a factotum-nak, másrészt pedig Bartolo nem lehetett féltékeny Renzora, mert a szegény ifju, azon istenadta szerencsétlensége miatt, hogy nem tudott irni, soha sem lehetett factotummá. Fel kellett emlitenünk ezen körülményt, mivel ez is befolyást gyakorolt Bartolora. Ha valaki netán eszményibb Bartolot óhajt - semmi közünk hozzá - csináljon magának! A mi Bartolónk ilyen volt.
Renzo innéttul mindig Bartolo mellett dolgozott, de nem egyszer, különösen midőn Ágnes istenadta leveleit vette, kedve kerekedett katonának csapni fel, s igy vetni véget a bonyolulatnak. Pedig számtalan alkalom kinálkozott, hogy felcsapjon, mert a velenczei köztársaság épen ekkor toborzott embereket zászlói alá. Renzo annál nagyobb kisértetbe jött, mivel Milano megtámadásáról is szó volt, s előtte természetesen dicső dolognak tünt fel, hogy győztesen tér haza, Luciát viszontláthatja, s végre valahára megbeszélheti vele ügyüket. Bartolo azonban mindannyiszor le tudta beszélni az ifjut esztelen feltételéről.
Renzo máskor ismét álruhában, álnév alatt, titokban akart Milanoba menni. De Bartolo, könnyen kitalálható okok segitségével ezen kalandos tervet is kiverte fejéből.
A dögvész ekközben a milanoi herczegségben, s pedig mint emlitettük, épen a bergamói határon tört ki, nemsokára Bergamoba is eljutott és - ne rémüljön meg olvasónk, nem beszéljük el ezen dögvész történetét is. Csak azt jegyezzük meg, hogy Renzo is megkapta a dögvészt, de kigyógyult, s pedig magától, azaz: semmi orvosszert sem használt. Már feltárult előtte a halál kapuja, de vastermészete legyőzte még a dögvészt is: pár nap alatt veszélyen kivül volt. Egészségének társaságában most sokkal számosabban tértek vissza emlékei, vágyai, reményei, életczéljai, melyek most még nagyobb kinnal töltötték be lelkét, mint elébb. Szóval, most többet gondolt Luciára, mint valaha, - Mi történt Luciával ily időben, midőn az élet csak kivétel? S ily csekély távolságban mit sem tudhatni meg felőle! S ily bizonytalanságban maradni, isten tudja meddig? De ha e bizonytalanság véget is ér, a veszély megszünik, s hirét hallja, miszerint él, még mindig bizonytalan, zavart lesz egy kérdés, Lucia fogadalmának kérdése. - Elmegyek, elmegyek, hogy személyesen szerezzek meggyőződést - mondá, midőn még alig tudott lábán állni. - Csak életben legyen! Ami feltalálását illeti - ebben bizonyos vagyok. Hadd mondja meg végre önmaga, miben áll fogadalma. Megértetem vele, hogy fogadalma nem érvényes. Elhozom magammal őt és a szegény Ágnest - ha ugyan életben van. Mindig javamat akarta, s bizonyos vagyok benne, hogy még most is javamat akarja. S az elfogatási parancs? Ej, most egyébre van gondjuk az élőknek! Még oly emberek is szabadon járnak, kelnek, kiknek - - S csak a gazemberek használhatják a dögvész által kiszolgáltatott menlevelet? S azt mondják, hogy Milanoban még nagyobb zavar van, mint itt. Ha ily jó alkalmat szalasztok el - - (t. i. a dögvészt! Lám, mily szavakat ad néha ajkunkra azon istenadta ösztön, mely mindent csak saját magunkra való vonatkozásában lát, s mindent önzésünknek rendel alája!) - - ilyen nem egyhamar fog ismét kinálkozni.
Reméljük, hogy nem, kedves Renzo!
Az ifju mihelyt kissé menni tudott, felkereste Bartolót, ki mindeddig ki tudta kerülni a ragályt, s mindenkitől elzárkózott, Renzo nem ment be hozzá, hanem bekiáltott az utczáról, s az ablakhoz hítta.
- Ó, ó! szólt Bartolo; tehát megmenekültél. Szerencsés vagy.
- Még nem igen birnak lábaim, mint láthatod, de a veszélyen már túl vagyok.
- Ej, szeretnék cserélni veled. „Jól vagyok!” ezzel máskor mindent kifejezett az ember; most azonban kevés, mitsem ér. A ki azt mondhatja: „Jobban vagyok!” az szerencsés.
Renzo, miután néhány szóval szerencsét kivánt bátyjának, közölte vele elhatározását.
- Menj, ha ugy tetszik; az ég áldása kisérjen - válaszolt Bartolo - iparkodjál kikerülni az igazságszolgáltatás karját, mint én iparkodom kitérni a ragály utjából. Ha Isten ugy akarja, hogy mindketten megmeneküljünk, látni fogjuk egymást.
- Ó, bizonyára visszatérek, s ha lehet, nem egyedül! Legalább ugy hiszem.
- Jöjj többedmagaddal, ha ugy tetszik; mert ha Isten is ugy akarja, mindnyájunk számára lesz munka. Csak életben találj, s csak véget érjen már ez az ördögadta nyavalya!
- Viszontlátjuk, viszont kell látnunk egymást!
- Ismétlem: Isten adja!
Renzo pár nap gyakorolta, öregbiteni akarta erejét, s amint érezte, hogy utra kelhet, azonnal elindult. Lecco felé tartott. Előbb ugyanis faluját akarta meglátogatni, mert azt hitte, hogy Ágnest talán életben találja, s tőle megtudhat egyetmást azon roppant sok dologból, melyről tudomást szerezni annyira szivén feküdt.
A dögvészből kigyógyult néhány ember a falvak és városok lakossága közt valóságos kiváltságolt osztályt képezett. A többi vagy betegen feküdt, vagy elhalt. Akire eddig még nem talált rá a ragály, folytonos félelem és remegés közt élt, mindenkire gyanakodott, mindentől óvakodott, ha az utczán ment, lépteinek irányát előre kiszámitotta, gyanakodva tekintett szét, majd sebesen, majd tétovázva haladt előre: mert minden tárgyban halálos sebet osztó fegyvert vélt megpillantani. Aki ellenben már kiállta a rettenetes nyavalyát, mitől sem tarthatott (mert ha valakit a dögvész kétszer rohant meg, ez nemcsak ritka, hanem csudás esemény volt) bátran, minden aggály nélkül járt a ragályt lehelő utczákon, miként a középkori tetőtől talpig vasba öltözött, s lehetőleg aczélpikkelyekbe bujtatott harczi ménen ülő lovagok, kik kalandot hajhászva kóboroltak, (innét „kóborlovag” büszke elnevezésük) s megrohantak egy csomó mezitlábos városi polgárt, vagy parasztot, kik legfelebb rongyaikkal foghatták fel a vitéz támadók csapásait.
Renzónkat e biztosság kisérte, melyet azonban aggodalmai (hogy minő aggodalmak olvasóink könnyen kitalálják) s a köznyomor mindig uj és uj, iszonyu képei kissé lehütöttek. Dél körül kis erdőben megállapodott, hogy elköltse kenyerét, s a magával hozott jobb falatokat. Gyümölcsöt többet talált útközben, mint mennyire szüksége volt: füge, baraczk, szilva, alma stb. minden lépten nyomon kinálkozott. Csak ki kellett nyujtania kezét, hogy szakitson, vagy a fák alól felszedje a gyümölcsöt, mely ugy elfedte a földet, mint a jégeső. Ez évben ugyanis minden, s főleg gyümölcs rendkivül sok termett, de alig élvezte valaki. A szőlőfürtök is kikandikáltak a levelek mögül, hogy megy-e már valaki arra, ki leszakitaná őket.
Este felé megpillantotta faluját. Bármennyire el volt készülve ezen pillanatra, szive mégis összeszorult. Fájdalmas emlékek, s még fájdalmasabb előérzetek támadtak fel benne. Hallani vélte a harangkongást, mely kisérte, üldözte - midőn falujából menekült, s egyszersmind megborzadt azon halálos csendtől, mely falujában várakozott rá. Még inkább elkomorodott, midőn a templom előtti kis térre lépett, s azt vélte, hogy a legborzasztóbb jelenet utjának czélján várakozik rá, hol, mint az előtt szokta mondani, Lucia háza állott. Most legfelebb csak Ágnes házának nevezhette, s egyelőre csak azon kegyelmet kérte Istentől, hogy Ágnest életben és egészségben találja. Csak ezen házban remélt az éjjelre nyughelyet találhatni, mert feltételezte, s pedig helyesen, hogy az ő házában most már csak patkányok és férgek laknak.
Nem akarta, hogy lássák, azért mellékutra került, melyen, azon emlékezetes éjjel, szeretteinek társaságában ment a plébánia-lakhoz, hogy don Abbondiót meglepje.
Aggódva, s félénken tekintett körül, ha nem látja-e valaki. S csakugyan alig tett pár lépést, már is egy ingben gubaszkodó alakot pillantott meg, ki az út mellett ült, s a mögötte levő jazmin-keritéshez támaszkodott. Arczán az örültség kinyomata volt. E jelről, s a boldogtalan ember arczának vonásairól felismerni vélte Gervasot, szerencsétlen véget ért vállalatának második tanuját. De közelebb lépve hozzá látta, hogy nem Gervaso, hanem a derék Tonio, kit ugyanakkor szintén magával vitt. A ragály megtörte testi és lelki erejét, s igy tompaelméjü testvéréhez való csekély hasonlatosságát kiélesitette.
- Ó, Tonio! szólt Renzo megállva Tonio előtt. Valóban te vagy?
Tonio felkelt, de száját nem mozditotta.
- Nem ismersz rám, Tonio?
- Akien a sor van, akien a sor van! válaszolt Tonio, s válasza után szája tátva maradt.
- Téged is sujtott az Isten ostora, mi? - Szegény Tonio! De hát nem ismersz rám?
- Akien a sor van, akien a sor van! ismételte Tonio bárgyu mosolylyal. Renzo belátva, hogy értelmes választ nem kaphat tőle, még szomorúbban folytatta útját. Midőn egyik utcza sarokhoz ért, fekete alakot pillantott meg, melyben csakhamar don Abbondiót ismerte fel. A szegény lelkész csak vontatva lépdelt, botját mankó gyanánt használta, s amint közeledett sápadt arczáról, mozdulatairól mindinkább meg lehetett ismerni, hogy őt is megrázta a ragály zivatara. Ő is rátekintett Renzora, majd felismerni vélte, majd öltönye idegennek, de bergamoi idegennek tünt fel előtte.
- Mégis ő az! gondolta don Abbondio, karjait égfelé emelte, s egész lénye kellemetlen meglepetést árult el; jobbjában tartott, s felemelt botját a légben feledte.
- Valóban te vagy? kiáltott fel don Abbondio.
- Én vagyok, mint láthatja. Luciának semmi hire?
- Én mondjak felőle hirt? Itt senki sem tud hirt mondani róla. Ha még egyátalán a világon, ugy Milanoban van. De te - -
- És Ágnes? Él?
- Lehet. De hát azt akarod, hogy mindent tudjak? Nincs itt. Hanem - -
- Hol van tehát?
- Valsassinába, Pasturoba költözött rokonaihoz, hisz tudhatod. Azt mondják, hogy a dögvész ott nem dühöng annyira, mint itt. De te - -
- Nagyon sajnálom. S Cristoforo atya?
- Jó darab útra ment tájunkról. De - -
- Tudom; megirták. Csak azt akartam kérdezni, vajjon nem tért-e vissza?
- No, bizony! Mit sem hallottam felőle. De te - -
- Nagyon sajnálkozom e felett is.
- De te, mondom, miként jöhetsz ide, az ég szerelmére! Nem tudod, hogy elfogatási parancsot - -
- Mit törődöm vele? Most egyébre van gondjuk. Azért jöttem, hogy végre már személyesen lássak ügyeim után. S valóban nem tudhatni - -
- Mit akarsz látni? Itt senki, semmi sincs már. És az elfogatási parancs daczára ide, épen faludba, az oroszlán barlangjába jönni! - helyén van eszed? Hallgass egy öreg ember tanácsára, kinek nagyobb gondja van rád, mint önmagadnak, s csak irántad való szeretetéből szól: kösd fel ujra saruidat, s mielőtt valaki meglátna, térj vissza oda, honnét jöttél; ha pedig megláttak - annál gyorsabban térj vissza. Vagy azt hiszed, itt jó helyen lészsz? Nem tudod, hogy érted jöttek, mindent összevissza kutattak, felforgattak?
- Nagyon jól tudom! A zsiványok!
- Nos, tehát?
- De ha mondom, hogy nem törődöm velük. S ő él még, s itt van?
- Mondom, hogy senki sincs itt. Mondom, hogy ne gondolj faluddal, mondom, hogy - -
- Azt kérdem: itt van-e?
- Szent Isten! Légy eszélyesebb! Ki hitte volna, hogy még most is - ennyi baj után - a régi heves vagy.
- Itt van-e, vagy sincs?
- Nincs itt; elment vidékünkről. De a dögvész, fiam, a dögvész! Ki csavarog ily időben?
- Ha nem volna egyéb bajom, mint dögvésztől való félelmem, összeütném bokámat, mert én már szerencsésen átestem rajta.
- Nos, ép ezért. Vajjon nem az Isten ujja-e ez? Ha valaki ily nagy veszély torkából menekül meg, nem kell-e hálát adnia az égnek és - -
- Hálát is adok.
- És nem kell uj veszélyt keresnie. Tégy ugy, mint én - -
- Lelkész úr is megkapta azt a becstelen nyavalyát, ha nem csalódom.
- Megkaptam-e! Az volt csak az istentelen, gyalázatos nyavalya. Valóságos csoda, hogy itt vagyok. Igy tönkre tett, mint láthatod. Most kis nyugalomra volna szükségem, hogy helyre jőjjek. Már kezdtem jobban lenni - - De mi a manót keressz itt? Térj vissza - -
- Mindig a visszatéréssel bajlódik. Ha vissza akarnék térni, nem kellett volna mozdulnom Bergamoból. Kérdezi: mit keresek, mért jöttem? Derék kérdés! Hát - - haza jöttem.
- Haza - -
- Mondja csak, sokan vesztek el itt dögvészben?
- Ej, ej! kiáltott fel don Abbondio, s Perpetuán kezdve százával számitotta el a ragályban elhunyt embereket és családokat. Renzo hosszu névsort várt, de mégis midőn annyi ismerőse, barátja és rokona nevét hallotta említeni, fájdalom nyilalt át szivén, fejét lehajtá, s minden uj névnél igy kiáltott fel: Szegény, szegény, szegények!
- No, lásd, folytatá don Abbondio, s itt még nincs vége. S ha még azok sem vigyáznak, kik életben maradtak, hanem szabad folyást engednek indulataiknak, vége lesz a világnak.
- Ne féljen; nem maradok itt.
- Áldassék az ég, mely e gondolatot sugalta elmédbe. Magától érthető, hogy Bergamoba térsz vissza.
- Ezzel ne bajlódjék.
- Hogyan? Tán csak nem akarsz még nagyobb bolondságot elkövetni?
- Ne törődjék vele, mondom, az az én dolgom. Nem vagyok már gyermek. Van eszem. Remélem, nem mondja senkinek hogy látott. Hisz lelkész, s én juha vagyok: nem árulhat el.
- Értem, szólt don Abbondio boszus sóhajjal. - Értem. Saját és az én romlásomat akarod előidézni. Nem elégelted meg saját és az én szenvedéseimet. Értem, értem.
Ezen utóbbi szavakat mormolva fogai közt távozott.
Renzo szomoruan és boszankodva maradt helyén, gondolkozott, hol kap éji szállást. A lelkész által felolvasott gyászlajstromba egy jó család is fel volt jegyezve, melynek minden tagja kihalt, egy fiu kivételével, aki Renzoval egykoru, s gyermekkori játszótársa volt. A kihalt család háza pár lépésnyire volt a falutól. Elhatározta, hogy oda megy.
Utja szőlője mellett vezetett el, s már kivülről is észre vehette kis gazdaságának siralmas állapotát. Az ép egészségben elhagyott fák egyetlen ága, lombja sem nyult ki a kerités falán; ami csekély látható volt, távolléte alatt burjánzott fel. A nyiláshoz lépett (a kapunak már sem híre se hamva nem volt) körültekintett - boldogtalan szőlő! A falu népe már két tél óta a „szegény ifju” szőlejéből fáézott. (Igy nevezték Renzot és szőlejét.) Szőlőtőt, eper-, mindennemü gyümölcsfát összevissza rongáltak, tövéből kivágtak.
A rombolás ezen szinhelyére nem akart belépni, s tán annyi ideig sem szemlélte azt, mig mi e néhány szót elmondtuk. Távozott. Pár lépésnyire innét háza állott. Kertjébe lépett, annak felerészén áthaladt: kiirtva és letarolva volt ez is mint szőleje. Egyik földszinti szobába nyitott. A patkányok és egerek serege megrémült az uj vendég láttára, s nagy zajjal menekült a padlózatot fedő szemétdombok alá. Ezek a zsoldosok ágyai voltak. A falakra tekintett: a vakolatot sok helyen leverték, a meszelést bepiszkolták, befüstölték. A mennyezeten dolgos pókok ütöttek tanyát. A butoroknak se hire se hamva.
Innét is távozott, ujjait hajába mélyesztette, a kerten át vezető gyalogúton a mezőre ment. Annélkül, hogy valakivel találkozott volna, érkezett ama házhoz, melyben éji tanyát akart keresni. Már esteledni kezdett. Barátja a kapuban egy fapadon ült, karjait keresztül tette mellén, szemeit égfelé emelte: csapások miatt megőrült, s magányban elvadult embernek látszott. A léptek zajára megmozdult, s figyelt; midőn a félhomályban, ágakon, s galyakon át megpillantotta a közeledő alakot, felkelt, s kezeit felemelve, igy szólt: Csak magam vagyok a világon? Nem volt elég tegnap? Hagyj békét egy darabig, ez is jótétemény lesz rám nézve.
Renzo, nem értvén meg barátja szavait, nevén szólitotta őt.
- Renzo! válaszolt ez s felkiáltásába némi kérdő hangot vegyített.
- Én vagyok, szólt Renzo, s egymáshoz futottak.
- Valóban te vagy! szólt Renzo barátja, midőn közel értek egymáshoz. - Mennyire örülök, hogy láthatlak! Ki gondolta volna? A sirásó Paolinnak tartottalak, ki mindig azzal gyötör, hogy menjek sirt ásni. Tudod, hogy csak egyedül maradtam e világon! Egyedül, mintegy remete!
- Tudom, szólt Renzo. - S igy kérdést, feleletet, üdvözlést sebtében összezavarva a viskóba léptek. Renzo barátja annélkül, hogy a beszélgetést megszakitotta volna, vacsora kotyvasztásához látott, amint ily sebtében és körülmények közt kitelt tőle. Vizet forralt, s polentát kezdett késziteni; a keverőfát azonban csakhamar Renzónak adta át, s maga e szavakat mormolta: „Csak magam maradtam! Csak magam maradtam!” s távozott.
Bögretejet, kis darab sajtot, hust, kecskesajtot, fügét és baraczkot hozott. Miután mindent elkészitettek, s a polentát egy deszkára boritották, asztalhoz ültek, s kölcsönösen hálálkodtak egymásnak: a gazda a látogatás, a vendég a fogadtatás miatt. Majd két évi távollét után rájöttek, hogy sokkal bensőbb barátok, mintsem gondolták, midőn naponként együtt voltak.
Ágnes asszonyt azonban senkisem pótolhatta Renzonál, sem nem feledtethette el vele Ágnes távollétét, nemcsak ezen asszonyhoz való régi és meleg ragaszkodása, hanem amiatt is, hogy a homályos kérdések egyikéhez csak Ágnes asszonynak volt kulcsa. Két terv közt ingadozott, vajjon folytassa-e utját Milano felé, vagy előbb Ágnes asszonyt keresse fel, kitől már nem volt messze. Mivel azonban Ágnes mit sem tudhatott Lucia hogyléte felől, első gondolatánál maradt, miszerint egyenesen Luciához megy, tisztázza vele ügyét, megkérdi utolsó szavát, s aztán biztos hirekkel megy Ágneshez. De barátja által is több dologról értesült, mit eddig még nem ismert világosan. Most megismerte Lucia egész történetét, üldöztetését, don Rodrigo meghunyászkodott távozását, ki még mindeddig sem mutatkozott a vidéken. Megtanulta - s ez nem volt jelentéktelen dolog rá nézve - don Ferrante valódi nevét, melyet Ágnes megiratott ugyan neki, de tudja Isten, miként irták, a bergamoi tolmács pedig oly nevet olvasott ki a levélből, hogyha Renzo e néven tudakozódik Milanoban don Ferrante után, valószinüleg senki sem adhatott volna neki felvilágositást. Pedig e név volt rá nézve a hitregebeli fonal, mely őt Lucia nyomára vezetendette.
Ami az igazságszolgáltatást illeti, ettől nem igen tarthatott Renzo, azért épen valószinütlen veszélyre nem gondolt. A podestát elragadta a fekete halál, s ki tudja mikor akad helyettese; a rendőrség nagyrészt szétoszlott, s akik folytatták működésüket, egyébre gondoltak, mint Renzo elfeledett ügyére.
Renzo szintén elbeszélte viszontagságait, mit barátja száz más elbeszéléssel viszonzott, melyek a zsoldosok átvonulására, a dögvészre, méregkeverésre, s csodákra vonatkoztak.
Napköltekor már mindketten a konyhában voltak. Renzo felkészült utjának folytatására. Erszényét mellénye alá rejté, kését pedig övébe dugta. Csomagját, hogy annál könnyebben utazhassék, barátjánál hagyta. - Ha szerencsésen járok - szólt - ha életben találom, ha - - visszatérek, Pasturoba megyek, hogy a szegény Ágnesnek megvigyem a jó hirt, s aztán, aztán - - Ha azonban, mit Isten ne adjon - - akkor, akkor, nem tudom, mit mivelek, hova megyek. Annyi bizonyos, hogy itt többé nem láttok.
E szavakat a mezőre nyiló ajtóban mondá, s aztán megindultan, szomoruan tekintett szülőföldjének oly régóta nem látott hajnalára. Barátja vigasztalta, s kérte, vigyen magával valami enni valót. Elkisérte egy darabra, s uj szerencsekivánatokkal vett bucsut tőle.
Renzo nyugodt kedélylyel folytatta útját, csak Milano közelébe akart jutni, hogy másnap korán bemehessen a városba, s Lucia felkutatása után láthasson. Este felé megérkezett Grecoba, e helység nevét nem tudta, de a vidékre emlékezett első útja alkalmából, s azon távolságból, melyre Monzát háta mögött hagyta, azt következtette, hogy Milano már nem lehet messze. Letért a főútról, hogy a mezőségen éji tanyát keressen, mert nem tartotta tanácsosnak, hogy vendéglőben töltse az éjet. Alkalmasabb helyet talált, mintsem remélte. Egy major udvarának keritésén nyilást látott: találomra belépett. Senkit sem látott. Padlásnyilást pillantott, melyből felhalmozott széna látszott ki, melléje vaslétra volt támasztva. Körültekintett, s aztán felment. Leheveredett a szénára, s azonnal elaludt, ugyhogy csak szürkületkor ébredt fel. Midőn felébredt térdenállva kuszott nagy ágyának szélére; kidugta fejét, s ismét senkit sem látott. Lement a létrán, folytatta utját, melyen most már a székesegyház volt vezércsillaga. Nem sokára - a keleti és az uj kapu közt, de ehhez közelebb - Milano falai alá ért.

XXXIV. Fejezet.
Ami a városba való bejutást illeti, Renzo nagyjában hallotta már, miszerint igen szigoru parancs tiltja el azok bebocsátását, kiknek nincs egészségökről tanuskodó bizonyitványuk. De egyuttal arról is értesült, hogy alkalmas pillanatot kilesve nagyon könnyen be lehet jutni. Valóban ugy volt; mert Milano - eltekintve az átalános okoktól, melyek ily időben minden rendelet keresztülvitelét megnehezítik, valamint nem véve figyelembe különösen ezen rendelet hatályos végrehajtásának utjában álló akadályokat - ekkor már odajutott, hogy feleslegessé vált ezen rendszabály, s ha valaki a városba lépett, ezt inkább saját, mint a város veszélyére tette.
Ezen hirek következtében Renzo elhatározta, hogy a városba való bejuthatást azon a kapun kisértendi meg, melyhez legelőször ér, s ha itt nehézségre bukkanna, a város falait kivülről mindaddig körüljárja, mig oly kapuhoz nem jut, hol feltartóztatás nélkül bemehet. Tudja Isten, mily tulzott fogalmat alkotott Renzo Milano kapuinak száma felől. Miután egészen a város falai alá érkezett, megállt, körültekintett, mint ki nem tudja, merre tartson, s minden tárgyban útmutatót óhajt felfedezni. De jobbról balról csak egy-egy útkanyarulat darabját, szemben pedig a város falát látta. Élő lénynek még nyomát sem fedezhette fel, kivéve, hogy sürü, komor füst oszlopot pillantott meg, mely égfelé gomolyogva szétterjedt, nagy gömbökre szakadt, mig végre a nyugodt, de borongós égen elveszett. E füst a fertőzött, s máglyára itélt ruhák, ágyak, s egyéb butorok lángjai közül emelkedett ki; ily gyász-tüzeket Milanoban akkor naponta, s a körsáncz csaknem valamennyi pontján szoktak gyujtani.
Az időjárás szomoru, a lég nyomasztó volt; az eget mindenütt egyenletes, mozdulatlan ködlepel fedte, mely a naptól megfosztá a földet annélkül, hogy áldásos esővel kecsegtette volna. A szántóföldek nagy része fel sem volt szántva, s a mezőség mindenütt az aszály borzasztó képét tárta fel. A máskor zöld ligetek megsárgultak, a fák lomhán csüngő lombjain egyetlen harmatcsepp sem ragyogott. E szomoru képet kiegészitette a nagy várost környező halotti csend, némaság. Renzo kedélye e kép láttára csak jobban elborult és setétebbek lettek gondolatai.
Pillanatig elgondolkozott, aztán találomra elindult a jobb felöli úton, s annélkül, hogy tudná az uj kapuhoz közeledett, melyet azonban bár közel volt hozzá, nem vehetett észre, mivel a bástya kiszögelése elfedte azt szemei elől. Pár lépés után megszünő, de mindjárt ujra kezdődő csengetyü-, majd emberi hangokat hallott. Tovább ment, s miután elhaladt a várfal kiszögelése előtt, deszkakunyhót, s ennek ajtaja előtt őrt pillantott meg, ki fáradtan s gondtalanul támaszkodott puskájára. Mögötte fapalánk, s ajtó, azaz két falszárny volt, melyek felett az ajtószárnyakat védő tetőzet állott; ezek is, valamint a palánk rácsozata fel volt tárva. E bemenetet most gyászos tárgy, hordszék zárta el, melybe a monattik egy boldogtalan beteget tettek, hogy kórházba szállitsák. A vámőrök főnöke volt, ki néhány pillanattal előbb kapta meg a ragályt. Renzo megállt, hogy bevárja a jelenet végét. A monattik tovább vitték terhüket, de senki sem zárta be a rácsajtót, azt hitte tehát, hogy a kellő pillanat elérkezett: gyorsan be akart surrani a kapun. Az őr azonban mogorván rá kiáltott: „Állj!” Renzo megállt, végig nézett az őrön, fél aranyat vett ki erszényéből, s felmutatta. Az őr, ki vagy megkapta már, s kiállta a ragályt, vagy nagyobb volt a félaranyok iránti vonzalma, mint a ragálytól való félelme, intett Renzonak, hogy dobja oda; miután a pénz lábai elé gurult, elfojtott hangon szólt Renzonak: „Kotródj’ el gyorsan!” Az ifju sem mondatta ezt magának kétszer. Áthaladt a palánkon s a kapun annélkül, hogy valaki észrevette, vagy törődött volna vele. Midőn azonban vagy negyven lépést tett, ismét hangzott az „Állj!” kiáltás. Egy vámőr kiáltott utána, Renzo azonban hallatlannak vette az őr kiáltását; hátra sem tekintett, sőt inkább megkettőzteté lépteit. „Állj!” kiáltott ismét a vámőr, hangja azonban inkább boszankodást fejezett ki, mint szilárd elhatározást, miszerint engedelmességet követel. Mivel pedig Renzo csakugyan nem engedelmeskedett, az őr vállat vont, s visszatért őrszobájába, nagyobb gondja levén arra, hogy az utasoktól tisztességes távolságban maradjon, mint sem, hogy tőlük sokat kérdezősködjék.
Renzo azon utczán ment be a városba, mely mint mai napság is egyenes irányban vezet a canale di navigliohoz. Ezen utczát akkor sövény, kertfal, templom, kolostor, s néhány ház szegélyezte. Ennek végén, s egy másik a csatorna hosszában futó utcza közepén oszlop, s ezen kereszt állott, melyet szent Eusebius keresztjének neveztek. Renzo, bár messze előre nézett, nem látott egyebet, mint a keresztet, s midőn a keresztútra ért, mely az utczát majdnem két egyenlő részre osztja, jobbra balra széttekintett, s jobb felől, a sz. Terézről nevezett utczában egy polgárt pillantott meg, ki egyenesen feléje tartott.
- Végre látok egy keresztényt! - gondolta magában, s befordult a Sz.-Teréz-utczába, feltevén magába, hogy azon embertől megkérdi az utat. A polgár azonban észrevevén őt, gyanus pillantásokkal nézte végig az „idegen”-t, s ezt főleg akkor tette, midőn látta, hogy Renzo egyenesen feléje tart: Renzo, midőn közel ért a polgárhoz, a hegylakók alázatosságával levette fövegét, melyet bal kezébe vett, mig jobbjával annak üregébe nyult, s igy haladt az ismeretlen felé. Ez azonban rémülten hátrált, s vas gombu, görcsös botját felemelve az ifjú elé tartá.
- Félre! Félre! kiáltá.
- O, ó! kiáltott fel Renzo is, s feltette kalapját. Mint később elbeszélte, ezuttal senkivel sem akart összetüzni, azért hátat forditva a goromba embernek folytatta útját, vagy helyesebben szólva, belebb hatolt a Sz.-Teréz-utczában.
A botos férfiu is elsietett, de ijedtében számtalanszor visszafordult, vajjon nem követi-e Renzo. S haza érkezve elbeszélte, hogy egy alázatos, édeskés arczu méregkeverővel találkozott, kiből azonban mégis kiritt aljas mestersége, s kalapjának üregébe mélyesztett kezében mérges kenőcsöt tartalmazó katulya, vagy csomagpor volt (nem tudta bizonyosan megmondani, melyik a kettő a közől) de bizonyosan befertőzi, ha a semmirekellőt nem tudta volna elűzni magától. - Ha csak egy lépéssel jő közelebb - tette hozzá - mielőtt bekenhet, felnyársaltam volna a gazembert. Szerencsétlenségemre nagyon elhagyatott helyen voltunk; ha a város központján találkozom vele, segitségért kiáltottam, s a többedmagammal megcsiptem volna a ficzkót. Bizonyára megtaláltuk volna kalapjában a ragályterjesztő undokságot. Mivel azonban csak egyedül álltam vele szemközt, be kellett érnem azzal, miszerint ráijesztettem, nehogy nagyobb bajt hozzak nyakamra; mert néhány szem port könnyen rá lehet vetni valakire, s ezek a semmirekellők nagyon ügyesek, s hozzá még az ördög is velük tart. Eddig már a városban csatangol, s ki tudja minő istentelenséget visz véghez!
Egész életében - pedig még soká élt - valahányszor méregkeverőkről volt szó, mindig ismételte kalandját, s hozzá tette: Akik tagadják, hogy méregkeverők voltak Milanoban, velem szemben ugyan elhallgathatnak, mivel az efféle dolgokat előbb látni kell!
Renzo távolról sem gyanitotta, miként menekült meg a veszedelemtől, s inkább haragból mint félelemből gondolt a polgár magaviseletére, s körülbelöl eltalálta, mit gondolt felőle.
A hidhoz érve minden gondolkozás nélkül balra, a Sz.-Márk-utczába fordult; ugy hitte, hogy ezen utczán a város közepére juthat. Mentében minden irányban széttekintgetett, vajjon nem lát-e valakit. Csak egy eléktelenitett holt testet pillantott meg, mely a ritka (akkor még ritkább) házsor és az utcza közti kis árokban hevert. Az árok mellett elhaladva kiáltást hallott. Odatekint, s magányosan álló házacska erkélyén jajveszéklő, s egy csomó apró gyermek által környezett nőt pillant meg, ki kezeivel is integet feléje. Oda fut, s midőn a ház elé ér, a nő igy szólitja meg: Ó, derék ifju, kedves halottaid emlékére, kérlek, menj el a biztoshoz, s figyelmeztesd, hogy itt feledtek bennünket. Mivel szegény férjem meghalt, gyanusoknak tartottak s bezártak bennünket; a kaput, mint láthatod, beszegezték, s tegnap reggel óta senki sem hozott ennünk. Már több óra óta állok itt, s nem akadt egyetlen jószivü ember sem, ki megtette volna e szivességet; pedig szegény gyermekeim meghalnak az éhségtől.
- Az éhségtől! kiáltott fel Renzo, s zsebéből két czipót vett elő. Ime, ime! Bocsásson le valamit, mibe beleteszem e czipókat.
- Isten fizesse meg; várj egy pillanatig, szólt a boldogtalan nő, s kosarat és kötelet keresett elő, hogy ehhez erősitve lebocsáthassa. Renzonak ekközben eszébe jutott azon két czipó, melyet Milanoba először történt beléptekor a kereszt talapzatán talált, s igy szólt magában: Ime, most megtéritem ama czipókat, s pedig tán jobban, mintha akkor valódi uroknak adtam volna vissza azokat; mert most valóban jótettet mivelek.
- Ami a biztost illeti - folytatá Renzo, a czipókat a kosárba helyezve - nem lehetek szolgálatára: mert, megvallva az igazat, idegen vagyok, s nem tudok eligazodni e városban. De ha útközben idevaló és jószivü emberrel találkozom, kivel szóba lehet állni, megmondom neki.
A szegény asszony felkérte Renzót igéretének teljesitésére, s megmondta az utcza nevét, hogy az ifjú a kellő helyre utasithassa a segélyt.
- Azt hiszem, jó asszony - szólt Renzo - ön is tehetne nekem szivességet, valódi jótéteményt, annélkül, hogy fáradnia kellene. Lovagokból, előkelő urakból álló családot keresek, itt Milanoban, *** családot; nem mondhatná meg, hol találom fel?
- Tudom, hogy itt laknak, de hol, valóban nem mondhatom meg. Ha azonban belebb hatolsz a városba, találsz valakit, aki megmondja. De ne feledkezzél meg rólunk se.
- Ne féljen, szólt Renzo, s folytatta útját. Minél tovább haladt, annál inkább hallotta ama zajt, mely már akkor megütötte fülit, midőn a szegény asszonynyal megállt beszélgetni. Kocsik robogása, s lovak vágtatásának zaja volt, melybe csengetyühang, közbe-közbe ostorpattogás s kiáltozás vegyült. Azon irányba tekintett, de mit sem látott. Midőn az utcza végére ért, a Sz.-Márk-tér állt előtte, s itt legelőször is két oszlop, s ez oszlopról lefüggő kötél, s csiga ötlött szemeibe. Csakhamar felismerte (mert akkor nagyon köznapi dolog volt) abban a kinzás borzasztó eszközét. A Markus-téren, de nemcsak itt, hanem minden téren és tágasabb utczában állitottak fel ily embertelen gépet, hogy kezök ügyében legyenek azok a városnegyedek előljáróinak, kik a lehető legönkényesebb hatalommal levén felruházva mindenkit kinpadra vonathattak, ki szerintök, megérdemelte ezen büntetést; igy p. u. azokat, kik a találom daczára elhagyták házukat, kötelességöket nem teljesitő hivatalnokokat, szolgákat, s bárki mást. Ama határt nem ismerő, s mégis hatálytalan eszközök egyike volt ez is, melyeket azon időben, s főleg a dögvész idejében korlátlanul alkalmaztak.
Renzo hosszabban szemlélte a kinok ezen műszerét, s elgondolkozott, vajjon miért állitották azt fel, de most a zaj még inkább közeledett, s a templom mögül férfi lépett elő, ki folyvást csengetett. Apparitori volt. Mögötte két fáradt, nyakát messze előre nyujtó, nehézkesen lépdelő lovat pillantott meg, melyek hallottas kocsit vontattak; e kocsi mögött második, harmadik, s negyedik kocsi közeledett; itt ott monattik lépdeltek a lovak mellett, s a szegény állatokat ostorral, hegyesvégü bottal, s borzasztó káromlásokkal biztatták a gyorsabb haladásra. A holttestek vagy egész meztelenek, vagy csak rongyokba voltak takarva, s a kocsikon rendetlen tömegben, egymáson keresztül kasul hányva hevertek, mint télidejére egymással összefonódott kigyók, midőn a tavaszi meleg hatása alatt lassankint kibontakoznak; mert a kocsi minden zökkenése alkalmával e gyászos halom ingadozott és szétbomolni kezdett: eléktelenitett fők lógtak le a kocsi oldaláról, leányok dús hajzata bomlott szét, s uszott a kocsi után, tehetetlen karok hanyatlottak a kerekekre. E borzasztó kép az ugy is elrémült embereknek megmutatta, miként lehet a már magában iszonyu és utálatos látvány meg iszonyubbá és utálatosabbá.
Az ifju a tér egyik oldalán megállt, s imádkozott ezen ismeretlen halottakért. Egyszerre iszonyu gondolat villant át élméjén: Talán ott, ott, köztük, alattuk - - Ó, Uram, ne add, hogy ugy legyen! Távolitsd el tőlem e gondolatot! - -
A gyászmenet átvonulása után Renzo áthaladt a téren, s a csatorna partján balra fordult, pusztán csak azon okból, mivel a halottas kocsik jobbról érkeztek. A csatorna és a templom által képezett közön néhány lépést tett, s jobbra a ponte Marcellinot pillantotta meg; átment rajta, s a Borgo Nuovoba jutott. Ismét körülnézett, vajjon nem lát-e valakit, kitől útba igazitást kérhetne, s egy papot pillantott meg, ki botjára támaszkodva egyik ház bezárt kapujához hajolt, fülét a kulcslyukra tartotta, nem sokára felemelte kezét és áldást adott. Az ifju kitalálta, hogy a pap valakit meggyóntatott. Megtaláltam emberemet, gondolta. Ha a pap, papi működése közepett nem hevül kis emberszeretetre, kegyelemre, el lehet mondani, hogy a felebaráti szeretet eltünt a világról.
A pap ekközben távozott a kaputól, s az utcza közepén haladva nagy vigyázva közeledett Renzo felé. Midőn közel ért Renzo levette kalapját, intett neki, miszerint beszélni akar vele, s egyszersmind értésére adta, hogy nem megy közelebb. A pap szintén megállt, hogy kihallgassa Renzot, de botja végét maga előtt a földbe szurta, hogy mintegy vérfalat rögtönözzön. Renzo előadta kérelmét. A pap erre nemcsak azon utcza nevét mondta meg, hol a kérdéses ház volt, hanem - mivel szükségesnek látta - még rövid útbaigazitással is szolgált az ifjunak, vagyis több: jobbra, balra, keresztek és templomok segitségével megjelelte azon útat, melyet Renzonak még hat, vagy nyolcz utczán át ama házig kellett tennie.
- Isten tartsa meg egészségben most és mindenkor, szólt Renzo, s midőn a pap távozni akart, ismét megszólitotta. - Még egy szivességet, folytatá, s elbeszélte neki a szegény elfeledett asszony állapotát. A jó pap megköszönte Renzonak, hogy alkalmat szerzett neki ily halaszthatatlan segély kieszközlésére. Megigérte, hogy azonnal a biztoshoz megy, s távozott. Renzo szintén elindult, s útközben átgondolta az útbaigazitás részleteit, mert - ugymond - aligha kérdezősködhetik minden utczasarkon. De nem képzelhetik el olvasóink, mily fájdalmas volt rá nézve ezen ismétlés, s pedig nem annyira azért, hogy nagyon meg kellett feszitenie emlékezőtehetségét, hanem inkább mivel lelkét uj kétségbeejtő gondolat marczangolta. Az utcza neve, az út iránya sujtotta le kedélyét. A kivánt útbaigazitást, mely nélkül mire sem mehetett volna, megkapta, s abból semmi gyászos előjelt sem olvashatott ki, és - mégis! Azon tudat, hogy útjának czéljához közel van, hol szörnyü bizonytalansága véget ér, s hol kérdésére ezt felelhetik: „Él!” vagy ezt: „Meghalt!” e tudat annyira leverte, hogy e pillanatban jobb szeretett volna bizonytalanságban, valahára végéhez közeledő utjának elején lenni. De erőt vett levertségén. Ej! gondolta, ha már most kezdetben gyermekek vagyunk, mi történik később? Ekként ismét felbátorodva folytatta útját, s belemélyedt a városba.
Minő városba! Minő város volt ez még a mult évivel is összehasonlitva, midőn az éhség forgatta fel Milanót?
Renzo épen a legkuszáltabb, s legsiralmasabb állapotban levő téren akart átmenni. E tért több utcza találkozása képezte, s Carrobio di porta nuovanak hitták. (E tér közepén akkor egy kereszt, s e kereszt átellenében, ugyanazon helyen, hol ma a San Francesco di Paola áll, a kopott Sant’ Anastasia templom állott.) Itt oly iszonyuan dühöngött a ragály, s a temetetlen maradt hullák kigőzölgése oly elviselhetetlenné lett, hogy a közel levő házak még életben maradt néhány lakója kénytelen volt kiköltözni. Az átmenő előtt itt a néma pusztaság tárult fel, s e szomorú kép által előidézett fájdalomhoz még a legutóbb elhalt lakók hulláinak szétmállott tagjai és büzhödt szaga a borzalom és undor érzetét csatolták. Renzo, ama gondolattól bátorittatva, miszerint czéljától már nem lehet távol, gyorsan áthatolt a borzalom és undor eme szinterén, s remélte, hogy mielőtt útja véget ér, a kétségbeejtő jelenet, legalább részben változni fog. Valóban, nem sokára oly helyre jutott, melyet legalább az élők városának lehetett nevezni. De minő város volt ez is, s minők voltak ezen élők! Az utczára nyiló kapukat, ajtókat, s ablakokat félelem és gyanu miatt elzárták, s csak azon ajtók és ablakok álltak nyitva, melyek lakóik által elhagyott szálláshoz tartoztak, vagy melyeket betörtek. Itt-ott beszegezett és lepecsételt kapukat lehetett látni, annak jeléül, hogy bent ragályban elhalt vagy megbetegedett emberek vannak. Másutt ismét szénnel rajzolt fekete kereszt volt látható, mely tudatta a monattikkal, hogy ott kiszállitandó halott fekszik. Mindez azonban a véletlen és önkény jellegét viselte magán, a szerint a mint valamely közegészségügyi biztosnak vagy hivatalnoknak eszébe jutott teljesiteni a rendeleteket, vagy pedig dijait akarta beszedni. Az utczákon szerteszét rongyok, genyedéses kötelékek, polyvává tört ágyszalma, az ablakokból ledobált ágynemü, hulla, s néha az utczán véletlenül szörnyethalt emberek holtteste hevert, mig valamely átmenő halottas szekér fel nem szedte e porladásnak indult tetemeket; gyakran megtörtént, hogy épen a halottas szekerek vesztették el, vagy a rokonok ablakaikon át dobálták le a hullákat: a nyomor és veszedelem öregbedése ennyire elvaditotta a kedélyeket, s ennyire kitörölte az emberek szivéből a kegyeletet, s minden társadalmi tekintetet! Boltok, kocsik, eladók, vevők, járókelők zaja sehol sem volt hallható, s e hallotti csendet ritkán szakitotta meg egyéb, mint a halottas szekerek robaja, koldusok siránkozása, betegek jajgatása, őrültek orditása, s a monattik kiáltozása. Hajnalhasadtakor, délben és este a dóm harangja jelt adott az érsek által kiszabott imák elmondására. E harangnak mindjárt válaszoltak a többi templom harangjai. Ekkor az ablakok megnépesedtek: mindenki az ablakhoz lépett, hogy a közös imában részt vegyen; halkan kiejtett szavak és sóhajok moraját lehetett ilyenkor hallani, mely némi vigasztalódással vegyes szomoruságot fejezett ki.
Ez ideig már a város összes lakósságának mintegy kétharmad része kihalt; a többi vagy távozott, vagy - s ez volt a nagyobb rész - betegen feküdt. A vidékről Milanoba áradt nép mind elpusztult; s azon néhány ember közt, kit az utczákon esetleg látni lehetett, alig volt egy, kinek arczán és ruházatán a borzasztó csapás valamely feltünő jele nem látszott volna. Müvelt osztályhoz tartozó férfiak kappa és köpeny nélkül jártak, pedig ezek a tisztességes öltözet feltétlenül szükséges kiegészitő részei voltak; a papok talárjukat, a barátok csuklyájokat otthon hagytak, szóval, mindenki iparkodott nagyobb terjedelmü öltönyétől szabadulni, nehogy annak ránczai valamihez érjenek, vagy a méregkeverőknek (kiktől most inkább féltek mint valaha) mesterségük üzésére alkalmat adjanak. De csak is erre szoritkozott az emberek gondoskodása, s különben mindenki hanyagul s rendetlenül öltözködött. Csaknem mindenkinek hosszu, kóczos haja és szakálla volt, s ennek nemcsak a folyton tartó rémület miatti gondatlanság volt oka, hanem azon körülmény is, hogy a borbélyok gyanusakká lettek, mivel egy társukat, Giangiacomo Morát, mint hirhedt méregkeverőt elfogták és halálra itélték. E boldogtalan ember nevével bélyegezték meg még soká a czégéres gonosztevőket, holott e ferfiunak átalános és örök kegyelet tárgyává kell vala lennie. Sokan husángot, mások pisztolyt tartottak egyik kezökben, hogy fenyegetőzve megállithassák, aki netán nagyon közel akarna lépni hozzájuk; másik kezökben pedig illatot árasztó kovászt, átlyuggatott, s orvosi szer gyanánt használt eczettel telitett szivacsot tartalmazó fa-, vagy érczgömböt vittek, s azt minduntalan orrukhoz tették, vagy pedig folyvást orruk alatt tartották. Némelyek kis edényben higanyt viseltek nyakukon, azt hivén, hogy a higany a dögvészes kipárolgást magába szija és leköti. Előkelő nemesek szokott kiséretük nélkül járkáltak, sőt gyakran karjukon kosárral mentek bevásárolni a legszükségesebb élelmi szereket. Ha néha megtörtént, hogy két jó barát az utczán találkozott, mindegyik távolról, sietséget jelző mozdulattal üdvözölte a másikat. Különben az utczán mindenkinek elég dolga, baja volt, ha az undorgerjesztő és veszélyes akadályokat, melyekkel a talaj fedve s némely helyen elhalmozva volt, ki akarta kerülni. Mindenki az utcza közepén járt, nehogy az ablakokból piszok, vagy épen valamely holttest essék fejére. A méregkeverőktől szintén tartottak, mert, hir szerint, sokszor megtörtént, hogy a méregkeverők az ablakokból szórtak mérgezett port az átmenőkre. A falakat, mivel esetleg be lehettek „kenve”, mindenki messze kikerülte. Ekkint a tudatlanság - mely soha sem a kellő időben bátor és óvatos - öregbítette az átalános nyomort, s oktalan félelmet terjesztett azon üdvös és eszélyes óvakodásért cserében, melyet kezdetben megszüntetett.
Ilyen képet kellett rajzolnunk az egészségesekről, e kép pedig kevésbbé iszonyu és megrenditő, de a nyomornak ennyiféle alakban történt bemutatása után, s azon még szomorubb képre gondolva, melynek leplét még csak ezután vonjuk szét, nem rajzoljuk ama dögvészesek állapotát, kik az utczákon hevertek, vagy kinlódva csusztak ide s tova.
A pusztulás ezen borzasztó szinterén Renzo már megtette útjának legnagyobb részét, midőn egyik utczából, melytől még több lépésre volt, s melyen át kellett haladnia, nagy zajt hallott, melybe ismét az előbbi borzasztó csengetyühang vegyült.
Az utcza torkolatába érve négy mozdulatlanul álló kocsit pillantott meg, s oly jelenet tárult fel szemei előtt, mint midőn a gabona-piaczon emberek jőnek-mennek, s vállukon zsákokat czipelnek, melyeket majd megtöltenek, majd kiüresitenek. Egyik monatti berohan a kapun, másik zsákot czipelve kilép, s terhét egyik vagy másik kocsira vetette. Egyik monatti vörös inget visel, másikon nem látható e megkülönböztető öltöny: sőt többen közülök örömük jeléül az átalános gyász közepett lengő tollakat, tarka-barka bokrétákat viselnek. Majd egyik, majd másik ablakból hangzik egy-egy gyászos, tompa kiáltás: „Ide monatti!” A szomoru morajból néha kihangzik a baljóslatu válasz: „Mindjárt, mindjárt!” Máskor ismét káromlásokkal válaszolnak a monattik a sürgetésre, miszerint gyorsan távolitsák el a halottakat.
Renzo sebesen akart áthaladni ezen baljóslatu utczán, s a gyászos jelenetre csak annyira figyelt, mennyire szükséges volt, hogy azt kikerülhesse. De csakhamar oly valamit pillantott meg, mely a szánalom különös nemét támasztá fel benne; e szánalom oly hatalmas volt, hogy az ifjut akarata ellenére megállitotta, s a szivszaggató jelenet szemlélésére kényszeritette.
Egyik kapuból nő lépett ki, s a monattik felé tartott. E nő vonásai már előhaladott, de nem elvirágzott ifjuságot jeleztek; e vonásokon fátyolozott, s nagy szenvedés, halálos kimerültség által elhomályositott, de szét nem rombolt szépség csillámlott át: azon gyengéd, beteges, s mégis méltóságteljes szépség, mely a lombard fajnak egyik ékessége. Fáradtan, de ingadozás nélkül lépdelt, szemeiben nem csillogott köny, de meglátszott rajtuk, hogy a könyek egész tengerét árasztották; fájdalma nyugodt, de egyszersmind mély volt, mi arról tett tanuságot, hogy gyötrelmeit öntudatosan viseli. De nemcsak arcza ébresztette fel a szánalomnak a nyomor tengerébe fult érzetét, s gyujtotta rokonszenvre az embereknek, hosszu gyötrelmek miatt, megkérgesült szivét. Kilencz éves lányka holttestét tartotta karjai közt; e piczi halott teljes diszében, szépen megfésülve, ragyogó fehérségü ruhájában ugy tünt fel, mintha ugyan azon karok, melyek most a halottas szekérhez viszik, a kedves gyermek megjutalmazása czéljából adott ünnepélyre diszítették volna fel őt. A kis halott anyja egyik karján ült, piczi keble anyja kebléhez szorult, mintha szive még dobogna; fehér, viaszszinü keze élettelenül lógott le; feje anyja vállán nyugodott, mintha mélyen, igen mélyen aludnék: anyja vállán!
Undok monatti lépett az anyához, hogy a kedves halottat leemelje válláról; e durva ember arcza szokatlan tiszteletet, s akaratlan tétovázást árult el. A nő azonban visszalépett, de arcza sem haragot, sem megvetést nem árult el. „Ne érintsd még - kiáltott - magam teszem a kocsira. Fogadd.” - S most egyik markát kinyitotta, erszényt mutatott fel, s azt a monatti kezébe ejtette. Aztán igy folytatta: „Igérd meg, hogy egy czérna-szálat sem szakitsz le, s nem engedsz leszakitani ruhájáról, hanem igy temeted el.”
A monatti kezét mellére tette, s nem annyira a jutalom, mint a szivét meghóditó, eddig ismeretlen érzelem által indittatva, a halottak közt helyet készített a kis leány számára. A boldogtalan nő utoljára megcsókolta gyermekének homlokát, aztán a kis üregben ugy helyezte el, mint valamely ágyban, fehér lepellel betakarta, s e végső szavakat intézte hozzá: Isten veled Caecilia! Nyugodjál békében. Estére mi is megérkezünk, s aztán mindig együtt leszünk. Addig is imádkozzál értünk; én is imádkozom érted, s mindnyájunkért. - És te - szólt a monattihoz fordulva - ha este felé erre mégysz, jöjj be értem, s nemcsak értem!
Erre eltünt a kapu alatt, de csakhamar az ablakhoz lépett, s másik, kisebb, még élő, de a halál árnya által érintett gyermekét tartotta karjai között. Az ablakból idősebb lánykája méltatlan temetését szemlélte, mig a kocsi el nem indult, mig a kocsi látható volt - aztán ő is eltünt. De a boldogtalan mit mivelhetett egyebet szobájában, minthogy lefektette egyetlen gyermekét, s aztán maga is melléje feküdt, hogy együtt haljon meg vele: mint a tőből kivágott virág még alig nyiló bimbójával együtt hal el, midőn az éles kasza sort vág a rét füvében.
- Ó, Uram! kiáltott fel Renzo, hallgasd meg imáját! Vedd magadhoz őt gyermekével együtt: már eleget szenvedtek, eleget szenvedtek!
Renzo feleszmélve ezen mély megrászkódásból folytatni akarta útját, de mig a paptól kapott utasitás, s a felett gondolkodott, vajjon jobbra, vagy balra forduljon-e, nagy zaj, zürzavaros kiáltozás, rekedt jajgatás, női siránkozás, gyermek-visitás ütötte meg fülét.
Betegek voltak, kiket a lázáretbe vittek. Többen közülök nem akartak menni, de durván előre lökdösték őket, s hiában kiáltoztak, hogy ágyukban akarnak meghalni, s hasztalan válaszoltak szivszaggató könyörgéssel az őket vezető monattik istentelen káromlásaira. A betegek egyrésze némán, arczukon a fájdalom minden kinyomata nélkül, még a fájdalom iránt is elfásulva haladt előre: mindmegannyi őrültnek látszottak. Több anya nyakába csimpeszkedő csecsemőjével vánszorgott; a gyászos csoportban inkább a kiáltozások, s a szörnyü társaságtól, mint a halál gondolatától elrémült gyermekek siránkoztak, anyjuk után kiáltoztak, s rimánkodtak, hogy vezessék őket haza. Ó! s anyjukat, kiről azt hitték, hogy otthonn nyugodtan szendereg ágyában, a dögvész eddig talán már megragadta, s most eszméletlenül várakozik a kocsira, mely a lázáretbe, vagy ha később érkezik, a közös sirba szállitandja!
Renzo uj és nagyobb aggodalommal szivében érkezett meg a kereszt utczába, hol azonnal felismerte az alacsonyabb és szegényesebb házak közt don Ferrante palotáját. A kapuhoz lépett: be volt zárva. A csengetyühöz nyult: nem merte megrántani, mintha sorsot húzna, s az urnába tett papirdarabokra élet, vagy halál volna irva. Végre megrántja a csengetyüt: két hangos kongás visszhangzik a házban.
Néhány pillanat mulva a kapu feletti ablak kissé megnyilik, s e kis nyiláson egy nő aggódó arcza jelenik meg, melyre mintha e szavak volnának irva: Monattik? Csavargók? Biztosok? Méregkeverők? Eleven ördögök?
- Asszonyság! szólt Renzo, nem valami szilárd hangon, miután feltekintett a nőre. Asszonyság, nem szolgál e házban egy vidéki lány, kit Luciának hinak?
- Már nincs itt; pusztulj innét, válaszolt a nő s be akarta csapni az ablakot.
- Egy pillanatig még! kedves asszonyság! Nincs itt? Hol van?
- A lázáretben, s ismét be akarta csapni az ablakokat.
- Várakozzék egy pillanatig, az ég szerelmére! A dögvészt kapta meg?
- Igen. S ez tán valami rendkivüli? Takarodjál.
- Ó, én szerencsétlen! Várj még: nagyon beteg volt? Mennyi ideje - -
Az ablak azonban valóban becsapódott.
- Asszonyság, asszonyság! Egy szóra, az Isten szerelméért! Meghalt szeretteire kérem. Mit sem kérdek többet! Ó, jaj! - De falra hányt borsót.
Renzo e hir által leveretve, s az asszony szivtelensége miatt felboszankodva megragadta a csengetyühuzót, s testét a kapunak feszitve kétségbeesetten megrázta, majd aztán mereven, mozdulatlanul fogta azt. Erre körültekintett, vajjon nem mutatkozik-e szomszéd vagy bárki más, kitől határozottabb felvilágositást, útbaigazitást nyerhetne, ki világot gyujtana lelkének borzasztó setétségében. Mintegy husz lépésnyire másik nőt pillantott meg, kinek arcza rémületet, haragot, türelmetlenséget és gonoszságot fejezett ki; szemeit elforgatta, s egyszersmind szerteszét tekintgetett, száját, mintha kiáltani akarna, kinyitotta, de ijedtében még lélekzetét is visszafojtotta, sovány karjait felemelte, ránczos, hosszu karmokkal éktelenitett kezeit kinyitotta, majd ismét ökölbe szoritotta, mintha meg akarna ragadni valamit, minden mozdulata elárulta, miszerint segitséget akar hini, de ugy hogy Renzo észre ne vegye. Midőn tekintete az ifjuéval találkozott, még utálatosabb torzképeket vágott, s mint tetten kapott bünös reszketett.
- Mi a manó - - -? szólt Renzo, s ő is kinyujtá kezeit az asszony felé, kiből most - mivel elveszté reményét, miszerint az ifjut váratlanul lehet meglepni - nagy recsegéssel tört ki az eddig visszatartott kiáltás: Méregkeverő! Fogjátok meg, fogjátok meg! Méregkeverő!
- Ki a méregkeverő? Én? Ó, hazug boszorka! Hallgass! kiáltott Renzo, s az asszony mellett termett, hogy megijeszsze és elhallgattassa. De mindjárt belátta, hogy saját bőre megmentésén kell gondolkoznia. Az öreg asszony rikácsolására minden oldalról emberek közeledtek; nem oly tömegesen ugyan, mint talán három hónappal előbb történt volna, de többen, mint elegen arra, hogy egy embert leverhessenek. Ugyanakkor a kapu fölötti ablak is megnyilott, s a goromba „asszonyság” szintén lekiáltozott: Fogjátok meg, fogjátok meg; azon gonosztevők közé tartozik, kik a városban csavarognak, s a becsületes emberek kapuit bekenik.
Renzo nem soká gondolkozott. Azonnal belátta, hogy okosabb lesz menekülni, mint ott maradva érvekkel kisérteni meg az elvakult tömeg felvilágositását. Gyors tekintetet vetett jobbra, balra, s azután hol kevesebb embert látott: vesd el magad. Az utját elzárni akaró polgárt egyetlen lökéssel kipöndörítette utjából, egy másiknak, ki nyolcz-tiz lépésnyi távolságban követte, hatalmas ökölcsapást mért mellére: az illető azonnal félre állt. Most lélekszakadva futott; csontos öklével fenyegetőleg hadonászott, s kész volt bárkit összezuzni, ki útjába akad. Amerre futott az utcza, mindenütt üres volt, de mögötte egyre hangzott üldözői lépteinek zaja, melyet azonban gyakran elnémitottak e kiáltások: Fogd meg, fogd meg! Méregkeverő! Renzo nem tudta meddig fogják üldözni, sem hogy hova fog menekülhetni. Haragja dühhé, aggodalma kétségbeeséssé fokozódott, szeme elhomályosodott, megragadta, s kirántotta kését, megállt, s vadabb és állatiasabb képet öltve, mint akkor, szemközt fordult üldözőivel. Kifeszített jobbjában villogtatva kése pengéjét felkiáltott: Söpredék! kinek szive van köztetek jőjjön közelebb helyén; fogadom, hogy ezzel valóban megkenem!
Bámulva, s egyszersmind zavart örömmel vette észre, hogy üldözői megálltak, tétováznak, de azért most is kiáltoznak, kezeikkel a légben hadonáznak, mintha a Renzo mögött közeledő embereknek integetnének. Renzo ismét megfordult, s észrevette (mi előbb nagy zavara miatt kerülte ki figyelmét) hogy halottas kocsi, illetőleg a gyászkocsik egész sora szokott kiséretével jő vele szemközt; a kocsik mögött némi távolságra más csapat közeledett, mely a méregkeverőt két tűz közé akarta szoritani, de ugyan azon akadály, a szekérsor által feltartóztatott. Az ifjunak - látva, hogy két tűz közé szorult - eszébe jutott, hogy ugyanaz megmentheti őt, mi ezen embereket elrémiti és feltartóztatja. Kését hüvelyébe tette vissza, félre huzódott, a kocsik felé futott, áthaladt az első mellett, s a másodikban jókora üres tért vett észre. Szemével gyorsan megméri a távolságot, nagyot ugrik: a kocsi tetején terem, jobb lábára nehezkedve áll, bal lába a levegőben inog, karjait felemeli.
- Brávó, brávó! kiáltottak egyszerre a monattik, kik közül többen gyalog követték a gyászos szállitmányt, mások a szekereken, néhányan pedig - bár borzasztó, de igaz - a hullákon ültek, s iddogáltak a kézről kézre járó nagy palaczkból. - Brávó! Pompásan sikerült!
- A monattik védelme alá menekültél, de meg is lehetsz győződve itt oly biztosságban vagy, mint akár a templomban, szólt a monattik egyike, kik azon kocsin ültek, hova Renzo felugrott.
Az ifju üldözői a gyászmenet közeledtekor nagyrészt megfutottak, de azért nem szüntek meg kiáltozni: Fogjátok meg, fogjátok meg! Méregkeverő! Néhányan azonban a többinél lassabban vonultak vissza, minduntalan visszafordultak, fogaikat vicsorgatták Renzora, s fenyegetőztek. Renzo szintén öklét mutogatva válaszolt a fenyegetőzésre.
- Bizd csak rám, szólt a monattik egyike, s a keze ügyében levő hulláról piszkos rongyot szakitott le, azt gyorsan csomóba kötötte, egyik sarkánál fogva felemelte, s a makacs üldözőket fenyegette, hogy rájuk dobja. - Várj söpredék! kiáltott. - Erre valamennyi, mintha rémek kergetnék, futásnak iramodott. Renzo, üldözőinek most már csak hátát és sarkait látta, mely utóbbiak oly rohamosan ugráltak fel-le, fel-le, mint a zúzómalom czölömpjei.
A monattik diadalkiáltást hallattak; a kaczaj valóságos forgószele tánczolt körülök, s hosszasan tartó „Uh!”-t hangoztattak, mintha a menekülők futásához akarnának méltó zenekiséretet fújni.
- Ó, ó! Nos, láthatod, hogy meg tudjuk védelmezni a becsületes embereket, vagy mi? szólt Renzohoz a monatti. Közülünk egy, száz olyat ér, minők ama nyúlfiak.
- Bizonyára! Valóban meg kell vallanom, hogy kelmeteknek köszönöm életemet, válaszolt Renzo, s teljes szivemből köszönetet mondok érte.
- Miért? Megérdemled; látszik, hogy derék ficzkó vagy. Jól teszed, ha megkened a söpredék háza kapuját; csak folytasd, irtsd ki őket, ugyis csak akkor érnek valamit, ha már kiteritve feküsznek; mert életök megmentését azzal hálálják meg, hogy átkozódnak és fenyegetőznek, miszerint a dögvész megszünte után, valamennyünket felkötnek. De előbb elpusztulnak ők, mint a dögvész, s a monattik maguk maradnak, mikor aztán diadalt énekelhetnek és hegyen-völgyön lakodalmazhatnak.
- Éljen a dögvész, pusztuljon a söpredék! kiáltott fel a másik monatti, s e szép pohárköszöntés után szájára illeszté a két kézre fogott palaczkot, a kocsi zökögése daczára nagyot huzott belőle, s aztán átadta Renzonak.
- Igyál te is egészségünkre, szólt.
- Mindnyájatoknak szivemből kivánok minden jót, válaszolt Renzo, de nem szomjazom, s valóban nem tudok inni e pillanatban.
- Ugyancsak megszeppenhettél, legalább azt hiszem, szólt a monatti, de hisz neked nagyon is jóra való képed van, a méregkeveréshez pedig egészen más arcz szükséges.
- Mindenki ugy keveri, mint tudja, szólt a másik.
- Ide azzal a borral, szólt a szekeret gyalog kisérő monattik egyike. Még egy kortyot akarok lenyelni belőle urának egészségére, ki ama szép társaságban van - - - ott, ott, ugy látszik épen ama pompás kocsiban.
S ajkait vad, istentelen mosolyra torzitva szét azon kocsira mutatott, melyen a szegény Renzo volt. Aztán komoly, de még utálatosabb, s borzasztóbb arczot vágva meghajolt a kocsi előtt, s folytatá: Bocsásson meg jó uram, hogy egy szegény monatti az ön borával oltja szomját. Lássa, furcsa az élet, mi tettük önt kocsijába, hogy mezei jószágára szállitsuk. Lám, az urak mindjárt roszul lesznek a bortól, de a szegény monattinak jó gyomra van.
A monatti czimboráinak kaczaja közt kezébe fogta s felemelte a palaczkot, de mielőtt ivott volna, Renzohoz fordult, hosszan vizsgálta az ifju arczát, s lenéző szánakozással igy szólitá meg: Nagyon fiatal ördöggel köthettél szövetséget, mert ha megmentésedre véletlenül kezed ügyében nem vagyunk, szépen megsegitett volna.
Uj kaczajvihar közt felhajtotta a palaczkot.
- Hát nekünk mi marad? Hé! kiáltott néhány monatti az első kocsiról. A semmirekellő azonban előbb - amint csak kitellett tőle - nagyot huzott a palaczkból, s aztán kétkézre fogva átnyujtá azt az első kocsin ülő czimboráinak. A palaczk most kézről kézre járt, mig végre aki az utolsó kortyot is kiitta belőle nyakánál fogva megragadta, megcsóválta, s a dögvészt éltetve a kövezetre vágta, ugy hogy cserepei ezer felé repültek szét. Erre vad dalt kezdett orditani, s társai undok kara kisérte énekét. E pokoli dal, melybe csengetyühang, kocsizörej, lódobogás vegyült átharsogott az üres, csendes utczákon, s visszhangzott a házakban, s azok még néhány élő lakosának szivét összeszoritotta.
Renzo még össze sem szedte egészen gondolatait már is hálát adott Istennek, hogy ily közvetlen veszedelemből minden baj nélkül menekült meg, de egyuttal imádkozott, hogy most ismét mentse meg a gondviselés megmentőitől. De maga is résen állt, szemmel tartotta a monattikat, egyuttal vizsgálta az utczákat, hogy kellő időben és helyen csúszhassék le a kocsiról, nehogy a monattik zajt üssenek, s oly jelenetet rögtönözzenek, mely a népet ismét ellene tüzelhetné.
Egy utczasarokhoz érve felismerni vélte a tájat. Figyelmesebben körültekintett: megbizonyosodott. Tudjátok hol volt? A keleti kapuról nevezett körúton, melyen Renzonk húsz hónappal ez előtt lassacskán besétált, de másnap ugyancsak sietve hagyta el Milanót. Eszébe jutott, hogy az út innét egyenesen vezet a lázárethoz. A gondviselés ujját, jó előjelt látott e körülményben, hogy igy, minden fáradság és kérdezősködés nélkül jutott épen a kellő útra. Most biztos jött szemben a kocsikkal, s kiáltott a monattiknak, hogy álljanak meg. A monattik engedelmeskedtek, félbenhagyták a dalolást, ehhelyett azonban zajos czivódásba kezdtek. A Renzoval egy kocsin ülő monattik egyike leugrott.
- Köszönöm szivességteket, szólt a másikhoz Renzo, Isten fizesse meg.
Ő is leugrott a kocsi másik oldalán.
- Menj, menj, szegény kis méregkeverőm te, szólt a kocsin maradt monatti; te ugyan nem sokat vétesz Milanonak.
Szerencsére senkisem hallotta a monatti szavait. A kocsisor az utcza bal felén állt meg, Renzo az ellenkező oldalra ugrik, a fal mellé lapulva siet a hid felé, átmegy rajta, az elővároson áthalad, felismeri a kapuczinusok zárdáját, a kaputól csak néhány lépésnyi távolság választja el, a lázáret tetejét megpillantja, átmegy a rácsozaton. A lázáret külseje állt szemei előtt: csak fal, csak néhány jel, s mégis nagy, változatos és leirhatatlan jelenet az ő szemeiben!
A lázáret e pontról látható két oldalának hosszában különféle csoportok mozogtak. Többnyire betegek voltak, kik tömegesen mentek a lázáretbe. Sokan a kórház melletti nagy árok szélén ültek, vagy feküdtek: kimerültek, mielőtt a kórházba juthattak volna, vagy tán a kórházból vánszorogtak ki, de erejök már is cserben hagyta őket. A boldogtalan nyavalyások közül többen mint őrültek tévelyegtek a mezőségen: legtöbbnyire csakugyan őrültek voltak. Egyik neki hevülve beszélte el beteg lelke álomlátásait társának, kit a nyavalya már a földre tepert le; a másik dühöngött, a harmadik kaczagott, mintha valamely vig jelenetet szemlélne. E szomoru vigság legmegrázóbb és zajosabb nyilatkozata azon folytonos és zajos dal volt, mely mintha nem is e nyomorult tömeg közül hangzott volna ki, s mégis tuluralgott a kiáltások, s szóváltások felett. Vig, szerelmet, jókedvet és tréfát lehelő népdal volt, minőt az olasz pórnép geniusa teremt. Ha valaki meg akarta tudni, vajjon kinek van ilyen jó kedve e borzasztó helyen és körülmények közt, tekintetével a hang irányát követve csakhamar felfedezte a boldogtalan dalolót, ki a kórház melletti árok fenekén ült és szemeit égnek meresztve torkaszakadtából dalolt.
Renzo, alig tett néhány lépést a kórház déli oldalának hosszában, midőn a tömeg rendkivüli zajongásban tört ki, s távolról ily kiáltások hallatszottak: „Vigyázz! Fogd meg!” Az ifju felcsimpeszkedik, körültekint, s lovat pillant meg, mely boldogtalan lovagja által üzetve bőszülten vágtat. A lovas őrült volt, ki észrevevén, hogy a ló szabadon s felügyelet nélkül áll egyik kocsi mellett, felkapott rá, s a szegény állatot, az által, hogy nyakát ökleivel páholta, oldalát sarkával rugdalta, eszeveszett futásra kényszeritette. Monattik szaladtak utána káromkodva, kiáltozva, s az őrjöngő jelenetet nem sokára porfelleg takarta el, mely messze elgomolygott a láthatáron.
Renzo a nyomor ennyiféle képének szemlélésében kifáradva érkezett a kórház kapuja elé, s bent talán mindaz egy helyre szoritva várakozott rá, mit eddigi útjában látott. Befordult, s a kapu boltozata alatt egy pillanatig megállt.

XXXV. Fejezet.
Képzeljék el olvasóink a lázáret belsejét, hol tizenhat ezer ragályos beteg volt felhalmozva. Az udvaron zürzavaros tömegben sátrak, barakok, kocsik, s betegek hevernek szerte szét. A jobb és bal felül végtelen messzeségre nyuló két csarnokra nyiló szobák tömve vannak szalmazsákokon, vagy törmelékes szalmán heverő haldoklókkal és halottakkal; s a nyomor e roppant tanyáját folytonos mozgalom hullámozza át: csoportok jőnek mennek, megállnak; gyógyulók, őrjöngők, szolgák leheverednek, vagy felkelnek. E kép lepte meg s bilincselte le helyére Renzot, midőn a lázáretbe lépett. E borzalmas látvány részleteit nem szándékozunk leirni, s bizonyára olvasóink sem óhajtják, hogy leirjuk. Csak arra szoritkozunk, hogy követjük fiatal hősünket, megállunk ott, hol ő megáll, s mit ő látott, - mennyiben az szükséges Renzonak viselt dolgainak elbeszéléséhez - rajzolni fogjuk.
Azon helytől, hol Renzo megállt, a lázáret közepén álló kápolnáig, s innét az átellenben levő kapuig barakoktól, s egyéb ilyes torlaszoktól mentes utcza vezetett. Itt épen nagy sürgés-forgás volt, szekereket löktek hátra, lim-lomot hánytak félre, hogy helyet csináljanak. Kámzsás barátokat és polgári felügyelőket látott, kik ezen munkálatot vezették, s egyuttal mindenkit elküldtek, kinek ott nem volt dolga. Renzo szintén attól tartott, hogy kikergetik, azért a közelében levő deszkakunyhók közé huzódott.
Itt, mivel a fabódék közt volt annyi tér, hogy elfért, előre hatolt, mindegyik bódéba betekintett, s futó pillantást vetett a szabad ég alatt levő ágyakra, vizsgálta a görcsök által összegyürt betegek és mereven heverő hullák eltorzult arczát, vajjon nem ismer-e valamelyikben azon drága lányra, kit keresett, s mégis borzadott a gondolattól, hogy feltalálja. De már jókora útat tett, s fájdalmas vizsgálódását már hosszú idő óta folytatta, s női arczot még sem pillantott meg, miből azt következtette, hogy a nők elkülönzött helyen vannak. Gondolkozott, találgatott, de semmi jelet sem látott, mely útba igazithatta volna. Minden lépten-nyomon hivatalnokokkal, szolgákkal találkozott, kiknek arcza, modora, ruházata ép oly különböző volt, mint a mily különféle okok birták rá ezen embereket, hogy ily helyen ily szolgálatot végezzenek: egyikből a kegyelet és felebaráti szeretetnek még gyökere is kiveszett, a másik arcza ellenben földöntúli érzelmektől sugárzott. Renzo azonban egyiktől sem mert kérdezősködni, nehogy tán akadályt görditsen saját utjára. Elhatározta, hogy megy, megy mindaddig, mig a nők osztályához ér. Utközben folytatta kémlelődését; gyakran kénytelen volt elforditani szomoru tekintetét ama borzasztó sebekről, melyekből itt az emberiség vérzett. De merre fordithatá, s hol nyugasztalhatta volna meg fáradt tekintetét, midőn a hova csak nézett, mindenütt ugyanazon undok sebek tárultak fel előtte!
A látvány borzalmát - ha még egyátalán lehetséges volt - növelte a levegő, s maga az ég is. A köd lassankint felhőkké tömörült össze, melyek mindinkább elsetétedtek, s viharral fenyegetőztek. A setét s mélyen behorpadó ég közepe táján azonban a napnak sürü fátyol alá rejtőzött tányéra volt látható, mely gyenge párát lehelő világosságot, s nyomasztó, holt meleget terjesztett. A tömeg folytonos zsongásán koronként útat törtek a távoli, határozatlan, s megszakitott menydörgés mély akkordjai. Hogy az ég melyik tájáról érkeztek, még a legnagyobb figyelem mellett sem vehetted volna észre, s talán távoli, egyszerre megálló kocsik robajának tulajdonitottad volna. A mezőségen egyetlen ág sem mozdult; a madár nem szállt fel, sem a magasból nem csapott le a földre, hogy kinyugodja magát, csak a fecske suhant át a lázáret teteje felett, s aztán kiterjesztett szárnyaival lebegett a légben, mintha a mezőséget kémlelné, de a zsongó morajtól megijedve megcsattantá szárnyait, felszállt, s eltünt a magasságban. Oly nyomasztó idő volt ez, midőn a vándorok közt senkisem meri megszakitani a halálos csendet, a vadász gondolatokba mélyedve, s tekintetét földre szegezve megy utján, a pórleány elfeledve szokott dalát, öntudatlanul folytatja a mezőn munkáját. A vihar kitörése előtti időpont volt ez, midőn a természet kivülről nyugodtnak látszik ugyan, de méhében vihar érik, forrong, minden élőlényt, munkát, sőt a tétlenséget, s magát a létet ónsulya alá temeti. A szenvedés és nyomor eme szinhelyén pedig a már ugyis halállal viaskodó boldogtalanokat összezuzta a lusta légkörny eme nyomása. Száz és száz ember betegsége vett rohamosan végzetes fordulatot; ezen utolsó küzdelem kinosabb volt; a gyötrőbb fájdalmak miatt elfojtottabb sóhajoktól zsongott a lég: a siralom e völgyét talán sohasem látogatta meg ily gyászos óra.
Renzónk már régóta s eredménytelenül bolyongott a barakok, sátrak közti tömkelegben, midőn a minden oldalról hallható panaszok, s a fájdalmas nyögések zavaros zsongása közt a zokogás és jajkiáltások sajátságos vegyülete ütötte meg fülét. Nem sokára kidölt, bedölt, összevagdalt deszkakeritéshez ért, melyből a keserves jajgatás hallatszott. Két deszkaközti nyiláson betekintett, s zárt helyiséget látott, melyben elszórva deszkabódék állottak, s ezekben, valamint az elzárt téren egy sereg apró-cseprő gyermek volt, kik mátráczokon, vánkosokon, kiteritett lepedőkön, s kendőkön feküdtek. Körülöttük dajkák és más asszonyok sürgölődtek. Renzo figyelmét azonban leginkább a kecskék vonták magukra, melyek a dajkák s a gyermekek közt elszórva álltak, s az előbbiekkel osztozkodtak a gyermekek szoptatásában: ártatlan csecsemők kórháza volt ez, oly jól berendezve, mint a hely, s a viszonyok megengedték. Sajátságos látvány volt, midőn ezen állatok a kis ártatlan lények felett állva szopásra nyujtották tölgyüket, s midőn e piczi éhezők nyöszörgését hallva, mintegy anyai érzéstől ösztönöztetve, oda siettek, a boldogtalan kis teremtés mellé álltak, hogy emlőjüket szájába adják, vagyha ez nem sikerült hangosan mekegtek, mig a nők közül valaki mindkettőjüknek segitségére nem sietett.
Itt ott dajkákat lehetett látni, kik csecsemőket szoptattak, s némelyik ezt oly szeretetteljesen tette, miszerint a szemlélőnek kételkednie kellett, vajjon a jutalom csábja vonzatta-e őket ide, vagy az emberbaráti szeretet, mely a nyomort és fájdalmat fel szokta keresni, hogy enyhitse azt. Egy másik érzékeny megindulással szemlélte a keblén elaludt gyermeket, s aztán lágyan megcsókolta, s a közel levő bódéba vitte, s egyik üres mátráczra lefektette. A harmadik emlőjét idegen gyermeknek tárva fel, nem annyira gondtalanul, mint inkább gondolataiba mélyen elmerülve égre tekintett. Kire gondolhatott e helyzetben, ily tekintetet vetve az égre, mint saját gyermekére, kit tán csak az imént még emlőjén gédelgetett, s kit onnét szakitott le a kegyetlen halál. Az asszonyok közül többen egyéb szolgálatot végeztek. Egyik felkapott egy-egy éhség miatt sivó-rivó gyermeket, az üde füvön rágódó kecskéhez vitte, melyet szeretetteljesen czirógatott meg, hogy türelmesen engedje szopni a kis éhezőt. A másik felugrott, hogy kiszabaditson egy kis ártatlant a kecske lábai alól; mert az ügyetlen állat szoptatás közben rálépett. Amott egy harmadik fel s alá járt ölében tartott gyermekével, karjain ringatta, dalokkal akarta elaltatni, s édes szavakkal csititotta a kis siránkozót, kit nevén szólitgatott, nevén, melyet - a valódit nem tudván - ő adott neki. Most hosszu és hófehér szakállu kámzsás barát érkezett; két siránkozó fiucskát hozott, kik közül egyiket, mivel nagyon kicsi volt, karján tartotta: mindkettőt anyjuk holtteste mellől hozta el. Egyik nő a barát elé sietett, átvette a gyermekeket, aztán a kecskenyájon végig tekintett, hogy a kis fiuknak uj anyát keressen.
Renzo több izben el akarta hagyni a deszkafal nyilását, hogy feltételéhez képest tovább folytassa kutatását; elfordult a nyilástól, de ismét visszahajolt: még egyszer látni akarta ez érzékeny jelenetet.
Végre mégis ott hagyta a nyilást, meg akarta kerülni a deszka keritést, de a keritéshez épitett bódék utját állták. Megkerülte a bódékat, de a deszkakeritést szemmel tartotta, hogy mellette végig menjen, s ekként a lázáret uj részébe jusson. Mig most szerte tekintgetett, s azon gondolkozott, merre menjen, villámgyorsan megjelenő s eltünő árny vonult el szemei előtt, s döntötte halomra minden gondolatát. Körülbelül száz lépésre kapuczinus barátot pillantott meg, kinek alakja amily gyorsan megjelent, oly gyorsan eltünt a barakok között. De bármily távol volt, s bármily gyorsan tünt is el, Renzo mégis észrevette, hogy e barát járása, alakja teljesen hasonlit - - - - Cristoforo atyáéhoz. Elgondolhatjuk, mily eszeveszetten rohant Renzo a tünemény után. Keresztül kasul futkozott a barak-sorok közti sátorokon, kivül-belül megvizsgálta a fabódékat, végig rohant a szabadabb térségeken, mig végre ismét - s most kétszeres örömmel - megpillantotta ugyanazon barátot, ki, midőn az ifju már közel ért hozzá, nagy bográcstól távozott, s egy tányér étellel a szomszéd czella felé tartott, annak ajtajában leült, a maga előtt tartott tányérra keresztet vetett, s enni kezdett, de arcza elárulta, hogy kész az első hivásra félbenhagyni étkezését. Valóban Cristoforo atya volt.
Hogy mi történt Cristoforo atyával azon pillanattól fogva, midőn kilépett elbeszélésünk keretéből, pár szóval elmondhatjuk. Riminit egy pillanatra sem hagyta el, s nem is gondolta, hogy egyhamar elhagyhatja, midőn a milanói dögvész kitörésekor jó alkalom kinálkozott számára, - melyet mindig óhajtott - hogy t. i. életét áldoztathatja fel embertársai számára. Sürgősen felkérte a tartomány főnököt, hiná vissza, hogy a ragályosok körül fáradozhasson. A grófi nagybátyát már eltemették, s különben is most nagyobb szükség volt betegápolók, mint politikusokra. Cristoforo kérelme nem ütközött akadályba. Azonnal Milanoba, s ott a lázáretbe ment, hol körülbelül már három hónap óta tartózkodott.
Renzonak affeletti öröme azonban, miszerint a jó papot feltalálta, egy pillanatig sem volt zavartalan. Amint meggyőződött, hogy csakugyan Cristoforot látja maga előtt, egyszersmind fájdalommal vette észre, mennyire megváltozott a jó pap. Alakja meggörnyedt, megviselték a fáradalmak; arcza megsoványodott, halálsápadttá lett, egészen kimerült- s megtörtnek látszott, a sir szélén álló testét csak hatalmas lelki erejével tartotta fen.
Ő is figyelmesen vizsgálta a hozzá közeledő ifjut, ki - szólni még nem mervén - taglejtésekkel iparkodott magát megismertetni.
- Ó, Cristoforo atya! szólt végre, midőn oly közel ért, hogy nem kellett kiáltania, s Cristoforo mégis meghallhatta.
- Te - itt! szólt a barát, s tányérát földre téve felállt.
- Hogy van atyám? Hogy van?
- Jobban, mint ama sok szerencsétlen, kit itt láttál, válaszolt a barát, gyenge, tompa, s hasonlókép megváltozott hangon. Csak szeme volt a régi, s talán még inkább ragyogott, mint azelőtt.
- De hát te? Miért vagy e helyen? Mi okból jöttél ide, s daczolsz ily könnyelműen a dögvészszel?
- Már én átestem a dögvészen. Hála az égnek felgyógyultam! S most Luciát jöttem felkeresni.
- Luciát? S Lucia itt volna?
- Itt! Legalább reménylem, hogy Isten segedelmével még életben találom.
- S Lucia feleséged?
- Oh! szent atyám! Ő még nem feleségem. Hát mit sem tud ön a történtekről?
- Semmit fiam! Mióta Isten szétválasztott bennünket, azóta mi hirt sem hallottam felőletek. De most, hogy az ég hozzám vezérelt, megvallom az igazat, hogy nagyon vágytam és óhajtom, tudni sorsotokat. De - - hát a számüzetés?
- Tudja tehát, hogy mit müveltek velem?
- De mit müveltél te?
- Hallja atyám. Ha azt állitanám, hogy azon a napon, melyet Milanoban töltöttem, eszemnél voltam, bizonyára hazudnám; de semmi gonoszságot nem követtem el.
- Hiszek neked! S mindig is hittem fiam! Előre is gondoltam, hogy büntelen vagy.
- Most tehát mindent elmondhatok szent atyám.
- Megállj fiam! várj egy kissé! felelé Cristoforo, s nehány lépéssel tovább ment czellájától; s igy kiáltott: Vittore atya! - Egy ifjú kapuczinus jelent meg e hivásra, kihez e szavakat intézte: Vittore atya legyen oly szives, gondoskodjék az én szegény szerencsétleneimről is, mig én itt e czellában maradok, s ha netán valaki utánnam kérdezősködnék, híjjon ki. Különösen ama szegény emberre ügyeljen, ki oda át van, s ha legkisebb életjelt adna magáról, ha eszméletre térne, úgy sziveskedjék velem azonnal tudatni.
Az ifjú barát készséggel ajánlkozott megtenni Cristoforo utasitásait. S Cristoforo atya erre sietve visszatért Renzohoz.
- Menjünk be fiam e czellába, szólt. De, folytatá, mialatt hirtelen megállt, - a mint látom, te nagyon fáradt, bádjadt vagy, s szükséged van valami táplálékra.
- Igaz! felelé Renzo. - Most, hogy emlékeztet reá atyám, most jut eszembe, hogy még mit sem ettem.
- Várj fiam, mondá Cristoforo atya, s rögtön egy másik tálat is elővett, s megtöltötte a bográcsból. Erre visszatért s egy kanállal együtt odanyujtotta vendégének. Renzot leültette egy zsákra, mely Cristoforo atyának ágy gyanánt szolgált; azután oldalvást álló hordóhoz tipegett, annak tartalmából egy palaczkot megtöltött, s mindezeket kis asztalkára tette, a boros üveget az ifjú elé állitotta, mire aztán maga is leült Renzo mellé.
- Ó, Cristoforo atya! mondá Renzo. Ilynemű foglalkozással kell eltöltenie idejét? De ön még mindég a régi. Köszönöm atyám! Köszönöm jóságát! Szivemből!
- Ne nekem köszönd: felelé a barát; ezek a szerencsétlenek számára való élelmiszerek; de te is szerencsétlen vagy e pillanatban. No, most beszélj el mindent; mondj valamit a mi szegény Luciánkról. - Időm nagyon rövid; a mint látod, nagyon sok dolgom van.
Renzo evésközben elbeszélte Lucia történetét, miként talált menedéket a kolostorban, miként rabolták el - - A jó Cristoforo e szenvedések és veszélyek elbeszélését hallván, s meggondolván, hogy a szegény lányt ő küldötte a kolostorba, aggodalmában alig mert lélekzetet venni; de egészen megkönnyebbült, midőn hallotta, mily csudáson menekült meg, tért vissza anyjához, s került dona Prassedehez Lucia.
- Most saját történetemet mondom el, folytatá Renzo, s rövid foglalatban elbeszélte milanoi viselt dolgait, menekülését, hogy nem tért vissza szülőföldére egész mostanig, midőn az átalános felfordultság közepett többé mitől sem tarthatott; hogy nem találkozott Ágnessel, hogy Milanoban megtudta, miszerint Lucia a lázáretben van.
- S most itt vagyok - végzé beszédét - azért jöttem, hogy felkeressem, s meggyőződjem, vajjon él-e, s ha - - meg akarja-e - - mert - - néha - -
- De tudsz-e valamit affelől, hova helyezték el, midőn ide hozták?
- Semmit, kedves atyám, épen semmit, egyedül csak azt hallottam, hogy itt van - s adja Isten, hogy ugy legyen.
- Szegény fiu! De hol kerested ez ideig a kórházban?
- Keresztül-kasul bolyongtam; de csaknem kizárólag férfiakat láttam. Gondoltam ugyan, hogy a nők valahol a lázáret másik részében vannak, de mindaddig sem találtam oda; ha igy van, atyámtól utbaigazitást kaphatok.
- Nem tudod, fiam, hogy oda senkinek sem szabad belépnie, hacsak ott valamely határozott teendője nincsen.
- Ej, de hát mi baj érhet?
- A rendszabály, fiacskám, szent és tiszteletben tartandó. Ha a nyomor nagysága és átalánossága miatt nem is lehet egész szigorusággal fentartani, vajjon ok-e ez arra, hogy egy becsületes ember átlépje azt?
- De, Cristoforo atya! szólt Renzo, Luciának nőmmé kellett volna lennie; ön igen jól tudja, miként választottak szét bennünket. Már husz hónap óta türök, szenvedek, oly sok, gonoszabbnál gonoszabb veszedelem daczára ide jöttem, s most - -
- Mit sem mondhatok, szólt a barát inkább saját gondolatai, mint az ifju szavaira felelve. Jó szándékod van, s adná Isten, hogy mindazok, kik abban az osztályban szabadon járnak kelnek, ugy viselnék magukat, mint te - legalább felteszem felőled. Isten, ki bizonyára megáldja kitartó vonzalmadot, az Általa neked szánt leány felkeresésében feltüntetett állhatatosságodat; Isten, ki szigorubb ugyan, de egyszersmind kegyesebb az embereknél, talán nem tekint arra, hogy szabályellenes módon keresed jegyesedet. De ne feledd, hogy eljárásodért mindketten felelni tartozunk, nem ugyan - mint ez valószinü - az emberek, hanem Isten előtt. S most jőjj velem. - Cristoforo most felkelt; Renzo követte példáját, s hallgatva ment a barát után. Gondolkozott, s előbbi szándékával ellentétben feltette magában, hogy nem emliti meg Lucia fogadalmát. - Ha erről is értesül - gondolta - bizonyára még több nehézséget támaszt. Vagy megtaláljuk, s ekkor még mindig lesz idő a kérdés megvitatására, - - vagy pedig nem - - s akkor - - mi haszna?!
Cristoforo, miután Renzot egy éjszakra fekvő kunyhó ajtajához vitte, igy szólt: Halld Felice atya, a lázáret főnöke, felépült betegeket más helyre viteti, hogy ezek ott még egy ideig veszteg zár alá tétessenek. Látod azt a kápolnát ott lázáret közepén - - s felemelve sovány, remegő kezét a kápolna kupolyájára mutatott. E kápolna mellett gyülekeznek - folytatá - hogy ünnepélyesen kivonuljanak azon kapun, melyen te bejöttél.
- Tehát épen emiatt csináltak a kapu előtt útat.
- Ugy van. S harangozást is kellett hallanod.
- Hallottam egyszer.
- Ez már a második harangozás volt. A harmadik harangozáskor valamennyien összegyülnek, Felice atya rövid beszédet tart nekik, s aztán kivezeti őket. Midőn harmadikat harangoznak, menj oda, huzódjál a tömeg mögé, hol minden feltünés és háboritás nélkül szemlélheted az átvonuló menetet, s akkor meggyőződhetel, vajjon köztük van-e. Ha Isten nem akarja, hogy ezek közt legyen - most ismét felemelte kezét, s a lázáret szemközt levő részére mutatott - ez itt a nők osztálya. Palánkot fogsz látni, mely ezen osztályt a többitől elkülöniti, de a palánk sok helyen megszakitva, másutt nyitva van, s igy minden akadály nélkül bemehetsz. Ha bejutottál, s nem adsz okot valakinek gyanura, valószinüleg senki sem szólit meg. Ha azonban mégis kérdőre vonnának, mondd hogy Cristoforo atya ismer és felel érted. Keresd Luciádat, keresd bizalommal és - lemondással. Gondold meg ugyanis, hogy nem csekélység miatt jöttél ide: élő lényt követelsz vissza a lázárettől! Ha tudnád hányszor ujult meg e gyászos épület lakóssága! Hányat vittek ki, s mily kevesen távoztak saját lábokon! - - Menj, s légy kész az áldozatra - -
- Értem már, vágott közbe Renzo, kinek szemei s kikelt arcza kétségbeesést árultak el. - Értem! Széltében-hosszában felkutatom a lázáretet, mindenütt éber figyelemmel kutatom - - - s ha nem találom! - - -
- Ha nem találod! szólt a barát komoly, sőt követelő és intő hangon.
Renzo azonban, kiben a kétségbeesés ismét felgyujtotta a düh lángját, eszeveszetten folytatá: Ha nem találom, majd megtalálok más valakit. Vagy Milanoban, vagy büntanyáján palotájában, a világ végén, vagy a pokol fenekén megtalálom a gazembert, ki elválasztott bennünket. Ha ez istentelen nem létezik, Lucia már husz hónap óta enyém volna, s ha meg kellett halnunk a dögvészben, legalább együtt haltunk volna meg. Ha él még e gaz, megtalálom - -
- Renzo! szólt Cristoforo szigorúbban, s megragadta az ifju karját.
- S ha megtalálom, - folytatá haragjában elvakultan Renzo - ha megtalálom, s a dögvész még nem szolgáltatott igazságot - - Most a gyáva nyulfi nem rémitheti el, s nevetheti ki, brávói védelme alatt a becsületes polgárokat. Elérkezett az idő, midőn az emberek rangkülönbség nélkül szemtől szemben állhatnak egymással, s igazságot - - most én szolgáltatok!
- Esztelen! kiáltott fel Cristoforo atya, s felkiáltásában most megcsendült régi hangjának ércze. Esztelen! kiáltott ujra, s mellére hajló feje felegyenesedett, arczán az élet ifjukori lángja lobbant fel, szemei baljóslatu fényben égtek. - Nézd, esztelen! S mig egyik kezével megragadta, s hatalmasan megrázta az ifju karját, másikkal kört irt le a levegőben, hogy a körülöttük látható gyászos jelenetre mutasson. - Esztelen, nézd, ki az, ki büntethet! Ki itél és nem itéltetik meg! Ki ostoroz és megbocsát! De földnek nyomorult férge te! te akarsz igazságot szolgáltatni! Te tudod, te, hogy mi az igazság! Pusztulj, pusztulj innét esztelen! Reméltem - - igen reméltem, Isten megadja halálom előtt ama vigasztalást, hogy megbizonyosodom, miszerint Lucia él, sőt talán láthatom is, s igéretét vehetem, hogy azon sirgödör felé fordulva, hol a többiekkel együtt nyugodni fogok, imát fog rebegni az ég Urához. És te megfosztottál e reményemtől. Isten nem hagyta életben - miattad; s kétségkivül nem gondolhatod, hogy méltó vagy Isten kegyelmére. Isten megmentette tőled, mert ő azon kiválasztott lelkek közé tartozik, kikre örök boldogság vár. Menj, nincs időm, hogy ily ember beszédét hallgassam.
Cristoforo ellökte magától Renzo karját, s egyik betegápolda felé indult.
- Atyám! szólt Renzo könyörgő hangon, s alázatosan meghajolva követte a barátot. Atyám, hát igy bocsát el?
- Hogyan! szólt előbbi szigorú hangján a kapuczinus. Vakmerően követelni mered, hogy ellopjam időmet azon boldogtalanoktól, kik rám s Isten bocsánatának kihirdetésére várakoznak, s a te dühös kifakadásaidat, s boszuterveidet hallgassam? Meghallgattalak, midőn vigasztalás és segélyért rimánkodtál. De most, midőn szivedben boszut táplálsz, mi közöm lehet hozzád? Hagyj el! Láttam itt haldoklókat, kik megbocsátottak üldözőiknek, s üldözőket, kik a halál órájában sirtak, hogy nem borulhatnak azok elé, kiket üldöztek - de veled, veled mi dolgom lehet?
- Ó, megbocsátok, valóban megbocsátok, örökre megbocsátok neki! kiáltott fel Renzo.
- Renzo! szólt szelidebb komolysággal Cristoforo. Gondolkozzál kissé, s mondd meg, már hányszor bocsátottál meg neki?
S miután egy darabig hasztalan várt feleletet, lehajtá fejét, s tompa, lassu hangon mondá: Tudod, mért viselem ezen öltönyt?
- Tudod? kérdé hatályosabban a barát.
- Tudom, válaszolt Renzo.
- Én is gyülöltem, én, ki megpirongattalak egy gondolat, egy szó miatt, szivemből, hosszu időn át gyülöltem, s gyülöletem tárgyát - megöltem.
- Ugy van; de erőszakos ember volt, azok közé - -
- Hallgass! vágott közbe a barát. Hiszed, hogy ha valami mentségem leendett, nem találtam volna meg harmincz év elforgása alatt! Ó, ha szivedbe önthetném azon érzelmet, melyet azóta mindig szivemben tápláltam és táplálok most is azon ember iránt, kit gyülöltem! Ha szivedbe önthetném! Én? De Isten megteheti - tegye is meg! Halld Renzo! Ő inkább javadat akarja, mint ten magad. Boszut forraltál, de Ő elég hatalmas és kegyes volt, hogy boszutervedet megakadályozza, s oly kegyelemben részesitsen, melyre más méltatlan volt. Tudod, hisz annyiszor mondtad, hogy Ő feltartóztathatja a zsarnok karját; de tudd meg, hogy a boszu kezéből is kicsavarhatja a gyilkos fegyvert. S mivel szegény, mivel sértett fél vagy, azt hiszed, nem védelmezhet meg ellened egy embert, kit szintén saját képére alkotott? Azt hiszed, megengedi terved végrehajtását? Nem! De tudod, mit mivelhetsz? Táplálhatod a gyülöletet szivedben, s vesztedbe rohanhatsz, esztelen dühöngéseddel megfoszthatod magadat az ég áldásától. Mert, bármily szerencsés lészsz, jegyezd meg, hogy még a szerencse is intés lesz rád nézve mindaddig, mig oly módon meg nem bocsátottál, hogy elmondhasd: Megbocsátok neki!
- Igen, igen, szólt Renzo egészen megindulva és megzavarodva. Érzem, hogy soha sem bocsátottam meg neki igazán; tudom, hogy vadállathoz és nem keresztényhez méltóan beszéltem; de Isten segitségével, most szivemből megbocsátok neki.
- S ha előtted látnád?
- Kérném Istent, adjon türelmet nekem, s lágyitsa meg az ő szivét.
- Hát nem tudod, hogy Isten nemcsak azt követeli, hogy megbocsássunk, hanem hogy szeressük ellenségeinket? Tudhatod, Ő annyira szerette, hogy meghalt ellenségeiért.
- Szeretni fogom - Isten segitségével.
- Jó, ugy jöjj velem. Ezt mondád: Megtalálom. Valóban megtalálod. Jöjj és lásd, kit gyülöltél, kit akartál bántalmazni, kinek életét akartad elvenni! Megragadta, s ifjukori erejével megszoritva Renzo karját, elindult. Renzo szónélkül követte.
Alig néhány lépésnyire, egy fakunyhó nyilása előtt a barát megállt. A komolyság és gyengédség vegyületével tekintett Renzóra, fürkészte az ifju arczát, aztán bevezette.
Renzo azonnal beteget pillantott meg, ki a kunyhó hátterében szalmán feküdt. Nem látszott sulyos betegnek, sőt inkább gyógyulófélben lehetett. A barátot megpillantva fejét rázta, mintha nem-et akarna inteni. Cristoforo szomoruan és önmegadással hajtá le fejét. Renzo ekközben aggódó kiváncsisággal tekintett körül, s három-négy beteget pillantott meg, kik közül egyik lepedőbe csavarva mátráczon feküdt, s urias köpeny volt takaró gyanánt ráteritve. Az ifju rátekintett, s don Rodrigót ismerte fel benne. Cristoforo most ismét megszoritotta Renzo karját, a beteg ágyához vezette, s másik kezével az előttük fekvő emberre mutatott.
A boldogtalan némán, mozdulatlanul nehezült ágyára. Fénytelen szemeit kimereszté, sápadt arczát fekete foltok fedték, ajkai megkékültek, s feldagadtak: holtnak lehetett volna tartani, ha tagjainak görcsös vonaglása a beteg szivós életéről nem tesz vala tanuságot. Mellét koronként nehézkes lélekzet dagasztotta fel. Köpenye alól kilátszó jobbját szive tájára szoritotta; keze vörhönyeskék, s ujjainak hegye fekete volt.
- Látod! szólt a barát halk, komoly hangon. Lehet, hogy büntetés, lehet, hogy kegyelem. Aminő érzelem támad szivedben ezen ember iránt, ki megsértett, ugyanazt fogja érezni irántad az utolsó napon Isten, kit megsértettél. Áld meg őt, s téged is megáld Isten. Négy nap óta fekszik itt, ugyanazon helyzetben, teljes öntudatlanul. Isten talán visszaadja egy pillanatra eszméletet, de azt akarja, hogy te kérd, sőt tán azt akarja, hogy a szegény Luciával együtt kérd tőle kegyelmét e boldogtalan számára. Ezen ember megmentése és saját megmentésed e pillanatban talán tőled, bocsánatodtól, részvéted - - és - - szeretetedtől függ!
Elhallgatott, összetett kezeire hajtá fejét, s imádkozott; Renzo követte példáját.
Pár perczig álltak igy, midőn a harang harmadszor kondult meg. Mintha összebeszéltek volna, egyszerre indultak ki a kunyhóból. Egyik sem szólt, egyik sem tett ellenvetést: ajkuk helyett tekintetük beszélt.
- Most elmehetsz, szólt a barát, mivel el vagy készülve a kegyelemre, ugy mint az áldozatra, s bárminő legyen kutatásod eredménye, áldani fogod Istent. Minden esetre tudasd velem ezen eredményt, hogy együtt magasztalhassuk az Urat.
Most minden további szóváltás nélkül szétváltak. Egyik oda tért vissza, honnét jött. A másik a kápolna felé indult, mely alig volt száz lépés távolságra.

XXXVI. Fejezet.
Ki mondhatta volna meg Renzónak csak egy órával is előbb, hogy midőn kutatásának döntő és válságos pillanata elérkezik, szive Lucia és don Rodrigo közt fog megoszlani? S mégis ugy történt. Don Rodrigo kisérteties alakja minduntalan megjelent azon kedves vagy rettenetes képek közt, melyeket a remény, vagy félelem rajzolt az ifju lelki szemei elé. A deszkasátor ajtaja előtt váltott szavak mindig azon „igen” és „nem” közé tolakodtak, mely Lucia feltalálására vonatkozólag váltakozva keritette hatalmába Renzo elméjét, s e végzetes pillanatban, a szerencsés megoldásért, nem rebeghetett imát, melybe nem vegyültek volna bele azon esdeklés szavai, melyet don Rodrigo ágyánál kezdett meg, melyet azonban a harmadik harangszó megszakitott.
A nyolczszögü kápolna, mely a lázáret közepén pár lépcsőfoknyi emelkedésen épült, kezdetleges szerkezettel birt, minden oldalról nyitva volt, s a tetőzetet csak gerendák és oszlopok tartották; hogy ugy fejezzük ki magunkat: áttört épület volt. Minden homlokzatán két-két oszlopra támaszkodó ivezet volt látható; az oszlopok mögött, a tulajdonképeni kápolnát, melynek boltozatát a homlokzatok számának megfelelő nyolcz iv és egy kupolya képezte, nyilt csarnok vette körül. A kápolna közepén levő oltárt a lázáret körépitményének majd minden ablakából, s a központon levő szabadtér minden pontjáról lehetett látni. Jelenleg, midőn ezen épitményt egészen más czélra használják, az üres közök be vannak falazva; az épület régi tervváza azonban változatlanul megmaradt, s világosan utal annak előbbi rendeltetésére.
Renzo alighogy elindult a kápolna felé, már is megpillantotta Felice atyát, ki a kápolna nyilt csarnokába lépett, s azon homlokzat felé közeledett, mely a városra tekint. Itt, a kápolna előtti téren gyült össze a kórházat elhagyni készülők kis csapata. Renzo a barát mozdulataiból megtudta, hogy ez már megkezdte szónoklatát.
Az ifju most a barakok közti szük sikátorokon iparkodott - mint Cristoforo tanácsolta neki - a hallgatóság mögé kerülni. Midőn odaért, csendesen megállt, végig tekintett a hallgatóságon, de nem látott egyebet, mint szorosan összelapult tömeget, mely fejekből készült kövezetnek tünt fel. A tömeg közepe táján kendőkkel és fátyollal betakart fejeket pillantott meg; e pontra élesebb tekintetet vetett; de mivel itt sem kötötte le figyelmét semmi sem, ő is oda nézett, hova a tömeg emelte szemét. Mélyen megindult a szónok alakjának láttára, s ily körülmények közt tőle kitelő figyelemmel hallgatta az ünnepélyes szent beszédet, mely igy végződött: Alázatosan bocsánatot kérek tőletek saját és társaim számára, kik érdemetlenül kiválasztattunk, hogy Krisztusban nektek szolgáljunk, ha nem feleltünk meg méltóan nagy feladatunknak. Ha testünk restsége és aluszékonysága miatt nem forditottunk kellő figyelmet bajaitokra, s nem teljesitettük készségesen kérelmeteket; ha jogtalan türelmetlenség, bünös renyheség miatt boszusan és kelletlenül léptünk elétek; ha ama nyomorult gondolat miatt - hogy szükségtek van ránk - nem bántunk veletek kellő alázattal; ha gyarlóságunk miatt elmulasztottunk egyet mást, s megbotránkoztattunk benneteket: bocsássatok meg! Ép ugy bocsássa meg Isten a ti vétkeiteket is, s áldjon meg benneteket!
Erre keresztet vetve a hallgatóságra, kezébe vette s magasra emelte az egyik oszlophoz támasztott nagy keresztet, saruit a lépcső párkányzatán hagyta, s a tömeg közt, mely tiszteletteljesen adott neki helyet, előre hatolt, hogy a menet élére álljon.
Renzo, mintha szintén azok közé tartoznék, kikhez e sajátságos bocsánatkérés intéztetett, könnyezve tért ki a jó barát utjából, s egy deszkabódé mellé huzódott, s csak fejét dugva ki szemlélte a népet; szive hangosan dobogott, s mégis uj, sajátságos bizalmat támasztott benne a barát szónoklata által okozott elérzékenyülése, s az az átalános meghatottság.
Felice atya mezitláb, nyakán kötéllel, s kezében a hosszu, sulyos keresztet tartva vonult át Renzo előtt. Arcza sápadt, sovány volt, s törődöttséget, de egyszersmind bátorságot tüntetett fel. A barát után közvetlenül a nagyobb, többnyire mezitlábos félig, vagy csak ingbe öltözött gyermekek mentek. Ezek után az asszonyok következtek; csaknem valamennyien egy-egy kis lánykát vezettek, s a Misereret felváltva énekelték; e haldokló, kifáradt hangok, e sápadt, bágyadt arczok még a közönyös nézőt is szánalomra inditottak volna. Renzo minden soron végig tekintett, minden arczot megvizsgált; mert a menet oly lassan haladt, hogy Renzo egész kényelemmel kutathatott. Sor sor után áthalad, Renzo valamennyin végig tekint, de hasztalan; futó pillantást vet a még ez után következő sorokra is; már csak néhány van hátra, most az utolsó is áthalad: valamennyi ismeretlen arcz volt. Renzo karjai erőtlenül hanyatlottak le, fejét egyik vállára hajtá, s igy nézett a távozó csoport után, mialatt férfiak mentek át előtte. Uj reménysugár gyuladt fel lelkében, s ujra figyelt, mivel az áthaladó emberek mögött gyógyuló félben levő, de még járni képtelen betegekkel megrakott kocsik közeledtek. A nőket szállitó kocsik legutoljára, s oly lassan haladtak át, hogy az ifju egyetlen arczot sem szalasztott el látatlanul. De mi ez? Vizsgálja az első, második, harmadik kocsit, s tekintete az egész szállitmányon az utolsó szekerig végig repül; az utolsó kocsin komoly arczu kámzsás barát ül, ki botot tart kezében, s ugy látszik, hogy a menetre felügyel. Michele atya volt, kiről már emlitettük, hogy Felice atya mellé rendelték, ennek minisztere gyanánt.
Az ifjuban csak az imént felgyuladt reménysugár kialudt, elreppent, s távozva nemcsak a vigaszt vitte el magával, hanem, mint rendesen történni szokott, Renzot az előbbinél is roszabb kedélyállapotban hagyta el, kinek most már legvérmesebb reménye csak az lehetett, hogy Luciát talán betegágyában leli meg. S mivel ezen uj remény bágyadt fényét az aggodalom nőttön-növelkedő árnya elboritással fenyegette, minden erejével e szalmaszálba kapaszkodott. Az utczára lépett, s azon irányban indult el, honnét a kocsik érkeztek. Midőn a kápolna elé ért, letérdelt a csarnokba felvezető lépcsőzet legalsó fokára: imádkozott, vagy inkább zürzavaros szavak, megszakitott mondatok, felkiáltások, sóhajokból és igéretekből összehabart könyörgést rebegett el, minőt az emberekhez nem lehetne intézni, mert nem értenék meg, s nem volna türelmük végig hallgatni.
Némileg megerősödve kelt fel, megkerülte a kápolnát, s eddig előtte ismeretlen útra ért, mely a tulsó kapunál végződött. Pár lépést tett, s azon palánkhoz érkezett, melyről Cristoforo atya szólt. E palánkon - mint szintén Cristoforo atya megmondá - több helyen átjáratok voltak, melyek egyikén Renzónk belépett, s a nők osztályába jutott. Mindjárt az átjárat mellett a földön csengetyüt pillantott meg, minőt a monattik szoktak viselni lábukon. Eszébe jutott, hogy a csengetyü szabad járáskelést fog biztositani neki a kórházban. Felvette, s miután körültekintett, vajjon nem látta-e meg valaki, lábára kötötte, mint a monattik szokták. Erre megkezdte kutatását, mi a tárgyak sokasága miatt még azon esetben is nehéz leendett, ha egészen más, kellemesebb tárgyakat kellett volna vizsgálnia. A nyomornak ismét uj képei tárultak fel szemei előtt; e képek az előbbiekhez annyira hasonlitottak, s mégis annyira különböztek! Ugyanazon csapás itt más szenvedést, más - hogy úgymondjuk - hervadást idézett elő. Más panaszhangok, más türelem, más részvét, más ápolás szintere volt ez, ugy hogy a szemlélőben is más részvét, más borzalom támadt.
Renzo minden eredmény, s esemény nélkül már jókora útat tett meg, midőn háta mögött kiáltást, szólitást hallott, melyet mintha hozzá intéztek volna. Megfordult, nem messze tőle biztost pillantott meg, ki kezével valóban neki integetett, majd igy kiáltott: Oda, ama szobákba! Ott van rád szükség, mert itt csak az imént szedték össze a hullákat.
Renzo azonnal átlátta, hogy a biztos monattinak tartja, s hogy e tévedésnek a csengetyü volt oka. Haragudott magára, hogy midőn a csengetyüt felkötötte csak azon kellemetlenségekre gondolt, melyeket e jelvény segitségével kikerülhet, s nem egyszersmind azokra, melyeknek ez által kiteszi magát; egyuttal azonban arról gondolkozott, miként szabaduljon ki zavarából. Ismételten bólintott fejével, mintha a biztosnak értésére akarná adni, miszerint hallotta, s teljesiteni fogja a parancsot; de iparkodott minél előbb eltünni: a deszkasátrak közé futott.
Midőn azt hitte, hogy már elég távol hagyta hátamögött a biztost, megállt, s el akarta távolitani lábáról a félreértés okát. S hogy ezt észrevétlenül tehesse, két egymáshoz közel álló deszkabódé közé ment, melyek egymásnak, hogy ugy mondjuk, hátot forditottak. Lehajolt a csengetyühöz, s fejét az egyik bódé szalma-falához támasztotta, de most hang ütötte meg fülét - - - Ó, ég! Lehetséges-e? - Minden érzéke fülében központosul, lélekzetét is elfojtja - - Igen, igen! Az ő hangja! - - - „Mért félnénk? mond az édes hang, hisz nem egy vihart láttunk már. Aki megvédett bennünket eddig, ezentul is meg fog védelmezni.”
Hogy Renzo most nem kiáltott fel, nem a miatti félelme volt oka, miszerint észreveszik, hanem mivel lélekzete elakadt. Térdei inogtak, szemei egy pillanatra elhomályosodtak; de a következő pillanatban annál erőteljesebben egyenesedett fel; hármat lépve megkerüli a bódét, az ajtóban terem, megpillantja a hang tulajdonosát - - ez áll, s egy ágy fölé hajol, de a zajra megfordul, oda tekint, azt hiszi ködképet lát, vagy álmodik; majd figyelmesebben szemléli Renzót, s felkiált: Mindenható Isten!
- Lucia! Megtaláltalak! Látlak! Valóban te vagy! Élsz! kiáltott fel Renzo, s minden tagjában remegve közeledett.
- Mindenható Isten! ismétlé Lucia, ki még inkább remegett, mint Renzo. - Te vagy? Mi történt! Hogy? Miért? - A dögvész!
- Már átestem rajta. S te?
- Ó, - - én is. Hát anyám - -?
- Nem láttam, mivel Pasturoban van; azt hiszem semmi baja. De te, te! - - Mily sápadt, mily gyenge vagy még! De mégis meggyógyultál - - meggyógyultál!
- Isten még életben tartott. Ó, Renzo, miért jöttél ide?
- Miért? szólt Renzo mindinkább közeledve. Tőlem kérded: miért jöttem? Miért kellett ide jönnöm? Még fejtegetnem kell? Kire gondolhatnék még? Vagy nem vagyok többé Renzo, én? S nem vagy Lucia, te?
- Ó, mit mondasz! mit mondasz? Hát nem iratta meg anyám - - -?
- Megiratta, nagyon is megiratta. Szép dolog ily örömhirt iratni meg egy szegény, boldogtalan, meggyötört ifjunak, ki még csak boszuságot sem okozott neked soha.
- De Renzo! Renzo! Ha tudtad - - mért jöttél ide - - mért?
- Mért jöttem? Ó; Lucia! Mért jöttem? Annyi igéret után! Nem vagyunk már, kik voltunk? Nem emlékszel? Mi hiányzott már, mint csak - -
- Ó, Uram! kiáltott fel Lucia fájdalmasan, s összetett kezeit ég felé emelve. Ó, Uram, miért nem vettél magadhoz - -! Ó, Renzo, mit miveltél? Már remélni kezdtem, hogy - - idővel - - elfeledlek - -
- Szép remény! Szépet mondasz szemtől szemben velem!
- Ó, mit miveltél! S ide, ily helyre, a nyomor e tanyájára, e rémképek közé! hova az emberek csak halni jőnek - -
- A halottakért imádkoznunk kell, s remélhetjük, hogy jobb világba költöznek át; de azért az élőknek nem kell kétségbeesésben tölteniök napjaikat - -
- De Renzo, Renzo! Nem gondolod meg, mit mondasz. A szent szüznek tett igéret - - - Fogadalom!
- E fogadalom nem érvényes!
- Ó, Uram! Mit beszélsz? Hol voltál ez ideig? Kitől kértél tanácsot! Miként beszélsz?
- Jó keresztény gyanánt beszélek, s a szent szűzről jobb fogalmam van, mint neked: mert felteszem felőle, hogy nem fogad el oly igéretet, mely felebarátunkat megkárositja. Ha a szent szűz szólitott volna fel, ó, akkor! De mi történt? Neked jutott eszedbe. Tudod, mit kell a szent szűznek igérned? Igérd meg, hogy első leányunkat Máriának fogjuk kereszteltetni. Ezt én is megigérem, s az ily igéret nagyobb dicsőségére válik a Madonnának; az ily áhitat ép, egészséges, s nem okoz kárt senkinek.
- Ne, ne, ne beszélj igy; nem tudod, mit mondasz; nem tudod mi az: fogadalmat tenni. Nem voltál oly helyezetben: még nem tapasztaltad. Az ég szerelméért, menj, távozzál.
Lucia parancsoló mozdulattal távozott Renzotól, s az ágy felé fordult.
- Lucia! szólt Renzo, de mozdulatlanul maradt helyén. Mondd, vajjon ha nem volna köztünk e fogadalom - - enyém lennél?
- Szivtelen! válaszolt Lucia, megfordult, s csak alig nyomhatta vissza könyeit. Ha haszontalan, nekem fájdalmat okozó, s talán vétkes szavakat csikarnál ki tőlem, örülnél? Menj, távozzál! Felejts el. Látszik, hogy Isten nem rendelt egymásnak bennünket! Ott fen találkozni fogunk, s már nem sokáig kell e földön maradnunk. Menj. Tudasd anyámmal, hogy meggyógyultam, hogy Isten még itt is velem volt, hogy egy jó asszonyt találtam, ki őt helyettesiti; mondd neki, miszerint remélem, hogy a gondviselés meg fogja őrizni e nyavalától, s látni fogjuk egymást, midőn Isten akarja, - - s amint ő akarja. - - De távozzál, az ég szerelmére, távozzál, s ne gondolj rám - - kivéve, ha imát röpitesz ég felé.
S mintha többet nem akarna mondani, sem hallani, mintha veszély elől akarna menekülni, még közelebb simult az ágyhoz, melyen azon nő feküdt, kiről szólott.
- Halld Lucia, Lucia hallgass meg! kiáltott Renzo, de nem lépett közelebb.
- Nem, nem! Kegyelem! Távozzál!
- Hallgass meg. Cristoforo atya - -
- Hogyan?
- Ő itt van.
- Itt? Hol? Hogy tudod?
- Csak az imént beszéltem vele. Egy darabig vele voltam. Oly pap, mint ő, azt hiszem - -
- Itt van! Bizonyára a betegeknek szolgál. De ő - - ő is átesett a ragályon?
- Ó, Lucia! Félek, nagyon félek - - s mig Renzo habozott, vajjon kimondja-e e fájdalmas szavakat, melyek Luciát szintoly érzékenyen sujtanák, mint őt, Lucia ismét távozott az ágytól, s Renzóhoz közeledett. - Félek, folytatá az ifju - hogy most, most - rohanta meg a ragály.
- Ó, szegény szent ember! De mit mondok, szegény? Mi vagyunk szegények! Mint van? Ágyban fekszik? Ápolják?
- Fen van, körül jár, s másokat ápol. De ha láttad volna, mily halálsápadt, s mily nehezen jár! Sok, nagyon sok ragályos beteget láttam, ugy hogy - aligha tévedek.
- Ó, mily szerencsétlenség ránk nézve! S valóban itt van?
- Itt, s pedig nem messze. Alig van messzebb, mint házad az enyémtől - - ha emlékszel - -!
- Ó, szent szűz!
- Jó; alig van messzebb. S gondold, felőled beszélgettünk! Oly sokat mondott - -. S ha tudnád hova vezetett! Majd elbeszélem; de most azt kell tudatnom veled, mit előbb ő személyesen mondott. Mondá, hogy okosan cselekedtem, midőn eljöttem felkeresésedre; Istennek tetszik - ugymond - ha egy ifju igy tesz és segiteni fog fáradozásomban, amint hogy segitett is. Ő pedig valódi szent. Nos, látod?
- Ő csak azért szólt igy, mivel még nem tudja - -
- Hogy tudjon ő oly balgaságot, mit önmagadtól, minden rend és mások tanácsa nélkül tettél? Ő derék, bölcs férfiu létére ilyesekre nem is gondolhat. De halld, hova vezetett!
S most elbeszélte don Rodrigo beteg ágyánál tett látogatását. Lucia, habár a borzalom e tanyáján a legerősebb benyomásokhoz is hozzá szokott, most mégis, ijedtség és részvét miatt, megrászkódott.
- Még itt is ugy beszélt, mint szent - folytatá Renzo. Azt mondta, hogy Isten talán meg akar kegyelmezni annak a - szegénynek (most már csak ugyan nem nevezhetem másként!) kegyelmében akarja magához szólitani, de kivánja, hogy együtt imádkozzunk érte. - - Együtt! Hallottad?
- Hallottam. Imádkozunk érte, de kiki ott, hova a gondviselés vezeti: Isten össze tudja foglalni a különböző helyről kiinduló imákat.
- De ha mondom, hogy ő mondta - -!
- De ő nem tudja - -
- Hát nem érted? Ha valamely szent férfi szól, Isten beszél általa. Cristoforo atya nem szólt volna, ha nem volna ugy - - S ama szegény ember lelki üdve? Én részemről imádkoztam, s imádkozni fogok érte; oly ájtatosan imádkoztam érte, mintha testvérem volna. De miként üdvözül a szerencsétlen, ha nem hozhatja helyre elkövetett gonoszságait? Ha okosan meggondolod, beláthatod, hogy minden ugy lesz, mintha semmisem történt volna. Ő e földön szenvedte ki büntetését - -
- Nem, nem, Renzo. Isten nem akarhatja, miszerint roszat tegyünk, hogy Ő jót tehessen. Bizd Rá! Nekünk csak imádkoznunk kell érte. Ha ma éjjel meghaltam volna, nem kegyelmezhetne meg neki? S mivel nem haltam meg, megszabadultam - -
- S anyád, a jó Ágnes, ki engem ugy szeretett, s ki annyira rajta volt, hogy férj és feleséggé legyünk, vajjon nem mondta-e anyád is, hogy fogadalmad balgaság? Ő, kire annyiszor hallgattál, mert bizonyos dolgokra nézve helyesebben gondolkozik nálad - -
- Anyám! De hát anyám tanácsolhatja-e fogadalmam megszegését? Renzo, Renzo, nem vagy eszeden!
- Ó, akarod, hogy kimondjam? Ti nők nem értitek az ilyesmit. Cristoforo atya meghagyta, hogy térjek vissza, s tudassam vele, vajjon megtaláltalak-e. Hozzá megyek, meghalljuk, mit mond ő - -
- Helyes, menj el a szent férfiuhoz, mondd meg neki, hogy imádkozom érte, s ő is imádkozzék értem, mert erre nagy szükségem van. De - az ég szerelmére, az én és a te lelked üdvéért - ne térj vissza, hogy fájdalmat okozz és - - kisérts. Cristoforo atya majd megmagyarázza - és magadba szállásra bir; ő megnyugtat.
- Megnyugtat! E gondolatról tégy le. Egy izben már megirattad ez átkozott szót. Mennyit szenvedtem már akkor miatta! S elég szivtelen vagy, hogy most ismétled. Kimondom világosan és kereken: szivembe a béke és nyugalom soha, de soha sem tér vissza. El akarsz feledni: én nem feledlek el soha! S biztositalak, ha - mint látod - eszemet vesztem, soha, soha sem fogom megtalálni. Pokolba mesterségemmel! Pokolba a becsülettel! Akarod, hogy őrülten dühöngve töltsem el az életet: meglesz akaratod. - - S ama boldogtalan! Isten tudja, mily őszintén bocsátottam meg neki; de te - - Tehát azt akarod, hogy egész életemben meg legyek győződve, miszerint ha ő nincs - -? Lucia! kivánod, hogy elfeledjelek! elfeledjelek! De miként kell kezdenem? Mit gondolsz, ki lebegett mindig lelki szemeim előtt? - - S annyi viszontagság, annyi igéret után! Mit követtem el ellened, mióta elszakadtunk egymástól. Azért bánsz igy velem, mivel szenvedtem, mivel szerencsétlen voltam, mert az emberek üldöztek, mert annyi ideig szomoruan kellett távol lennem tőled és szülőföldemtől, mert mindjárt az első pillanatban, midőn lehetséges volt, felkeresésedre jöttem?
Lucia, midőn áradó könyei szóhoz engedték jutni, felkiáltott, összetett kezeit és könyárban uszó szemeit ismét égfelé emelte.
- Ó, szent szűz, könyörülj rajtam! Te tudod, hogy ama borzalmas éj óta nem volt ily fájdalmas pillanatom. Akkor megsegitettél, könyörülj most is rajtam.
- Helyesen Lucia, hidd segitségül a szent szűzet. De miként gondolhatod, hogy ő, ki annyira jó, a könyörület anyja, örül szenvedéseinknek, mert oly pillanatban, midőn nem tudhattad mit mondasz, egy szó röppent el ajkaidról. Talán azt hiszed, azért szabaditott meg akkor, hogy uj szerencsétlenségbe döntsön? - - Ha azonban mindez csak ürügy, ha tán meggyülöltél - - mondd meg - - beszélj világosan.
- Kegyelem, Renzo, kegyelem, szülőid emlékére kérlek, ne folytasd, megölsz. S most nem halnék meg jó pillanatban. Menj Cristoforo atyához, ajánlj kegyeibe, de ide ne térj vissza, ne térj vissza.
- Megyek; de ne gondold, hogy nem térek vissza. Visszatérnék a világ legszélső határáról is.
Eltünt.
Lucia leült, vagy inkább lerogyott a földre, s fejét az ágyhoz támasztva keservesen zokogott. Az ágyon fekvő asszony, ki mindaddig eszméletlenül meresztette szemeit ég felé, s alig lélekzett, most mintegy mély álomból ébredve kérdé: minő tulvilági látvány, minő grófnő, minő sirás volt ez? Olvasóink azonban kérdhetik, ki volt e nő; e kérdésre szintén pár szóval megfelelünk.
Jó módu s körülbelül harmincz éves kereskedőné volt. Pár nap elforgása alatt veszte el férjét és gyermekeit, mig végre a ragály őt is meglepte. A lázáretben ugyanazon szobában helyezték el, hol Lucia - annélkül, hogy észrevette volna - szerencsésen tulélte a baj legdühösebb rohamát, és szintén annélkül, hogy észrevette volna, uj és uj betegek jöttek az elhaltak helyére, s ő már a felgyógyulás utjára lépett, visszanyerte eszméletét, melyet még akkor elvesztett, midőn don Ferrante házában meglepte a baj. A szobában csak két ágy fért el, s igy a két boldogtalan, elhagyott, aggódó, s a nagy tömegben csak egyedül álló nő között oly benső rokonszenv fejlődött ki, minőt csak hosszas együttlét érlelhet meg. Lucia nem sokára segélyt nyujthatott társnőjének, kit a szörnyü nyavala nagy erővel rohant meg. Midőn azonban ennek betegsége is jobbra fordult, egymást kölcsönösen bátoritották, felváltva ügyeltek fel egymásra. Megigérték, hogy csak együtt hagyják el a lázáretet, sőt utóbb még azt is elhatározták, hogy később sem válnak el. A kereskedőné, ki házát, telkét és gazdag tartalmu pénztárát testvérére bizta, s most kizárólagos (de szomoru) úrnője lett oly nagy vagyonnak, mely több mint elégséges volt, hogy kényelem és bőségben töltse el hátralevő napjait, Luciát leányává vagy nővérévé akarta fogadni. Lucia beleegyezett, s csak hirt akart hallani anyjáról, s véleményét óhajtotta kikérni. Egyébiránt tartózkodó természetéhez képest, mit sem mondott pártfogó nőjének sem eljegyeztetése, sem csodálatos történetéről. Most azonban, érzelmeinek ily forrongása miatt, talán épannyira óhajtotta kiönteni szive keservét, mint pártfogónője nyilatkozatát. A kereskedőné jobbját mindkét kezével megragadva kitárta szivét, s minden fentartás nélkül - kivéve a könyekbe fult szavakat - elbeszélte történetét.
Renzo ekközben Cristoforo lakása felé közeledett. S némi gondolkozás, s kisebb nagyobb kerülés-fordulás után meglelte a czellát, de Cristoforot nem találta honn. Körüljárt a tájon, s végre megpillantotta a jó kapuczinust egyik barakban, hol csaknem egészen a földre hajolva egy haldoklót vigasztalt. Az ifju megállt, s hallgatva várakozott. Cristoforo pár pillanat mulva lezárta a szerencsétlen pilláit, majd letérdelt, s rövid ima után felkelt. Renzo most Cristoforo elé ment.
- Ó, szólt a barát, megpillantva Renzót. Nos?
- Itt van. Megtaláltam!
- S minő állapotban?
- Meggyógyult; legalább annyira, hogy már elhagyta az ágyat.
- Áldassék az Úr neve!
- De - szólt Renzo, midőn már oly közel ért Cristoforohoz, hogy halkan beszélhetett - más baj van.
- Nos?
- Akarom mondani - - Ön tudja, mily jó leány Lucia, de néha nagyon makacsan ragaszkodik valamely furcsa gondolatához. Annyi igéret, s minden - ön által is ismert - esemény után azzal állt elő, hogy nem lehet nőmmé, mivel - mit tudom én? - ama borzalmas éjen, lázas képzelme által vezettetve, mint mondani szokták, felajálotta magát a Madonnának. Balgaság, nemde? Jó, Istennek tetsző dolog lehet az oly egyénnél, ki képes megérteni, s van rá alapos oka, de nálunk, közönséges embereknél, kik jól fel sem foghatjuk - - nemde balgaság?
- Mondd, messze van innét?
- Ó, nem; alig néhány lépésnyire a kápolnától.
- Várj egy pillanatig, s aztán együtt megyünk hozzá.
- Természetesen megérteti vele - -
- Most még mit sem tudok, fiam; előbb ki kell hallgatnom őt.
- Értem, szólt Renzo; szótlanul, szemeit lesütve s karjait mellén keresztbe téve állt Cristoforo előtt, s tőle kitelhetőleg iparkodott elrejteni gyötrő bizonytalanságát. Cristoforo azonban távozott, felkereste Vittore atyát, kit felkért, hogy ismét helyettesitse. Erre visszatért, szobájába ment, honnét kézi kosarával lépett ki, s igy szólt Renzohoz: Mehetünk. - Renzo előtt ment, s azon barak felé tartott, hova az imént Renzoval együtt lépett be. Most egyedül ment be, de azonnal kijött. Már vége! mondá, imádkozzunk, imádkozzunk. Aztán hozzá tette: Most te vezess!
Némán indultak el.
Az ég mind inkább elborult, a vihar bizonyos és hamar bekövetkező kitörését lehetett várni. A ki-kigyult villám fénye áthasítá a setétséget, s pillanatra meg-megvilágitotta a lázáret messzenyuló tetőjét, a csarnokok iveit, s a kápolna kupoláját. A villámlást rögtöni csattanással követő mennydörgés visszhangozva csapódott a mennyboltozat egyik ivéről a másikhoz. Renzo elől ment; repülni szeretett volna, de megfékezte türelmetlenségét, s lépteinek gyorsaságát társának erejéhez iparkodott szabni, ki fáradságtól, betegségtől egyaránt kimerülve csak nagy erőfeszités mellett volt képes menni, s minduntalan égfelé tekintett, mintha szabadabb lélekzetet akarna venni.
Renzo, midőn megpillantotta Lucia kunyhóját, megállt, s minden tagjában remegve igy szólt: Itt van!
Beléptek. - Ime ott jőnek! szólt az ágyban fekvő asszony. Lucia rohamosan megfordul, az aggastyán elé fut.
- Kit látok! Ó, Cristoforo atya!
- Lucia, mennyi veszedelemből szabaditott meg Isten. Valóban örülhetsz, hogy benne biztál.
- Ó, ugy van; de hát ön atyám? Ó, jaj, hogy megváltozott? Mint van, szóljon, mint van?
- Amint Isten akarja, s az ő kegyelméből én is óhajtom, válaszolt a barát derült arczczal. - Erre félre szólitotta Luciát, s igy folytatta: Csak néhány pillanatig maradhatok itt. Bizol bennem, mint az előtt?
- Ó, nem atyám-e ön?
- Ugy hát szólj, leányom, minő fogadalom az, melyet Renzo emlitett.
- A Madonnának tett fogadalom - - ó, nagy szenvedések közt tettem! - - miszerint nem megyek férjhez.
- Szegény leány! De hát akkor nem gondoltad meg, hogy igéret köt.
- Az Urról és a Madonnáról levén szó - - nem gondoltam rá.
- Az Úr örömmel fogadja az áldozatokat, ha sajátunkból ajáljuk fel neki azokat. A szivet és akaratot kivánja ő, te azonban nem ajálhattad fel más akaratát, kinek igéreted miatt lekötelezve voltál.
- Roszul cselekedtem?
- Nem, szegény lányom; ne gondolj erre; sőt azt is hiszem, hogy a szent szűz kegyelmesen fogadta szived szándokát, s nevedben felajálotta azt Istennek. De mondd: nem kértél valakitől e tárgyban tanácsot?
- Nem gondoltam, hogy bünt követek el, s ama csekély jót pedig, mit teszünk, nem kell hiresztelnünk.
- Nincs más okod, mi visszatart a Renzónak tett igéret teljesítésétől?
- Ami ezt illeti - - miattam - - minő okom? - - Valóban nem mondhatnám, hogy - - válaszolt Lucia, oly habozással, mely egészen mást fejezett ki, mint gondolatának bizonytalanságát, s betegség következtében halavány arczán egyszerre vérvörös rózsák nyiltak ki.
- Hiszed, szólt Cristoforo lesütve szemeit, hogy Isten hatalmat adott egyházának, elengedni vagy fentartani azon kötelezettségeket, melyekkel az emberek Ő irányában kötelezték magukat, ha ezen elengedésből nagyobb jó származik.
- Hiszem.
- Ugy tudhatod, hogy a mi kezünkbe, kikre e földön a lelkek őrizése bizatott, az egyház - a hozzánk folyamodók javára - legteljesebb hatalmát helyezte. Igy tehát, mihelyt akarod és kéred, felmentelek minden kötelezettség alól, melyet e fogadalom által netán magadra vállaltál.
- De nem vétek-e visszavonni, megbánni a Madonnának tett igéretet? Akkor valóban szivemből tettem e - - szólt Lucia, kinek kedélyét lázas izgatottságba hozta ezen váratlan, ki kell mondanunk - remény, s a lelkét eddig elfoglaló gondolatok által megerősitett félelem.
- Vétek? leányom, szólt a barát, vétek az egyházhoz fordulni és szolgájától kérni, miszerint gyakorolja a hatalmat, melyet az egyháztól, s az egyház Istentől kapott. Láttam, miként vezérelt össze benneteket a gondviselés, s ha valaha hittem, hogy két lényt Isten egyesiteni akar, e kiválasztottak bizonyára ti voltatok. Miért akarna tehát Isten szétválasztani benneteket. S áldom őt, hogy bár rá méltatlan vagyok, nevében beszélhetek, s visszaadhatom szavadat. Ha tehát felszólitasz, hogy oldjalak fel fogadalmad alól, minden habozás nélkül teendem ezt; sőt óhajtom, hogy kérd feloldoztatásodat.
- Akkor - - akkor - -! Kérem! - szólt Lucia, kinek arcza nem árult el zavart, hanem csak a szemérem vont rá lágy-piros fátyolt.
Cristoforo most oda intette Renzót, ki a legtávolabbi sarokban állott, s mivel nem tehetett egyebet, a beszélgetőkre szegezte tekintetét, kik őt oly közelről érdeklő kérdést döntöttek el. Midőn Renzo oda lépett, Cristoforo atya fenhangon mondá Luciának a feláldozás szavait: Az egyháztól nyert hatalmamnál fogva feloldalak a szüzességi fogadalom alól, megsemmisitem, mit meggondolatlanul mondtál, s feloldalak minden kötelezettség alól, mit netán magadra vállaltál.
Elgondolhatják olvasóink, miként hangzottak e szavak Renzo füleiben. Szemével élénk köszönetet intett Cristoforonak, de hiában kereste Lucia tekintetét.
- Biztosan és békében térj vissza régi szándékodhoz, folytatá a kapuczinus, kérd ujra Istentől a kegyelmet, hogy jó feleség lehess. Bizzál, hogy bőségesebben megadja e kegyelmet kiállott szenvedéseid után. - És te - szólt Renzo felé fordulva, ne feledd, hogy midőn az egyház visszaadja társadat, nem földi, mulandó vigasztalásban akar részesiteni, mi, habár teljes és minden kellemetlenségtől mentes lenne is, nagy fájdalommá változnék át a válás pillanatában. Az egyház a vigasztalódás soha véget nem érő utjára akar vezérelni benneteket. Szeressétek egymást, mint útitársakat; kisérjen benneteket ama gondolat, hogy egykor el kell válnotok, s a hit, hogy egykor örökre viszontlátjátok egymást. Adjatok hálát Istennek, hogy nem tomboló, de mulandó örömök útján vezérelt benneteket egymáshoz, hanem hogy munka és nyomor által készitett elő benneteket az öntudatos és nyugodt boldogságra. Ha Isten gyermekekkel áld meg benneteket, neveljétek az Ő félelmében; csepegtessenek szivökbe szeretetet Isten és emberek iránt, s akkor jó irányban vezérelhetitek őket. - Lucia megmondta - s itt Renzora mutatott - kit látott lázáretben?
- Igen, atyám, megmondta.
- Imádkozzatok érte, ne fáradjatok bele az imádságba. S értem is imádkozzatok! - - Gyermekeim, szeretném, ha néha eszetekbe jutna a szegény barát. - S most kosarából kis faszekrényt vett ki; közönséges fából volt készitve, de faragványain meglátszott a kapuczinus ügyes kezének nyoma. - E szekrényben van azon kenyér maradványa, melyet legelőször kértem, s nyertem az emberek jótékonyságától ugyanazon kenyér maradványa, melyről beszéltem nektek. Rátok hagyom, őrizzétek, mutassátok meg gyermekeiteknek. Ha szomoru korban, kevélyek, erőszakos emberek közt fognak élni - mondjátok meg nekik - bocsássanak meg mindig, mindenkinek, s imádkozzanak ők is a szegény barátért.
A szekrényt Luciának adta, ki azt oly áhitattal fogadta el, mintha szent ereklyét tartalmazna. Aztán nyugodtabb hangon folytatá: Minő segélyforrástok van Milanoban? Hol akartok letelepedni, ha innét távoztok? S ki vezet anyátokhoz, kit Isten tartson meg egészségben?
- E jó asszony már ugyis anyámat helyettesité, együtt távozunk a kórházból, s ő gondoskodni fog rólunk.
- Isten áldja meg, szólt a barát az ágyhoz közeledve.
- Én is köszönöm, szólt az özvegy, hogy megvigasztalta e szegény gyermekeket, habár a jó, kedves Luciát mindig magamnál akartam tartani. De vele hagyom el a kórházat, elkisérem, s átadom anyjának, és - tette hozzá halkan - én gondoskodom hozományról. Sok mindenféle jószágom van, s akik velem élvezhetnék - mind elhaltak.
- Ön tehát, szólt Cristoforo, Isten előtt nagyon kedves dolgot mivelhet, s felebarátjaival jót tehet. Nem ajálom kegyeibe e leányt, hisz látom, már is gyermeke gyanánt tekinti. Csak Istent áldhatjuk, ki még csapásaiban is megmutatja, hogy atyánk. Visszavezette egymáshoz a két gyermeket, s ez által megmutatta, mennyire szereti őket. S most - szólt Renzo felé fordulva, s megfogva az ifju kezét - többé nincs dolgunk itt, sőt már is hosszan maradtunk. Menjünk.
- Ó, atyám, szólt Lucia, látom még? Én már meggyógyultam, s különben sem használhatok senkinek a világon, de ön - -
- Már régóta kérem Istentől a kegyelmet - válaszolt édes, komoly hangon a barát - hogy embertársaimért feláldozhassam életemet. Ha tán Isten megadja most e kegyelmet, kérem mindazokat, kik szeretnek, segitsék megköszönnöm ez égi áldást. De ne szóljunk róla; adj Renzonak megbizást anyátok számára.
- Beszéld el neki, mit láttál és hallottál, szólt Lucia jegyeséhez. Mondd meg neki, hogy uj anyát találtam, s ezzel, mihelyt lehet, hozzá megyek, s remélem egészségben találom.
- Ha pénzre van szükséged, szólt Renzo, nálam van az egész összeg, mit küldtetek és - -
- Nem, nem, szólt közbe az özvegy, nekem is van bővében.
- Menjünk, mond Cristoforo.
- A viszontlátásra Lucia - -! S önnek is, jó asszonyság - -! szólt Renzo, de nem tudta kifejezni, mit e pillanatban érzett.
- Ki tudja, vajjon Isten megadja-e ujra a kegyelmet, hogy valamennyien viszontlátjuk egymást! kiáltott fel Lucia.
- Legyen veletek mindig, s áldjon meg benneteket az Úr! szólt Cristoforo Luciának, s az özvegynek. Erre Renzoval együtt távozott.
Már alkonyodni kezdett; a vihar kitörése nem késhetett soká. Cristoforo ismételten felajálotta szobáját Renzónak. Nem lehetek ugyan társaságodban - ugy mond - de legalább fedél alatt leszesz.
Renzót azonban távozásra késztette vágya; nem akart tovább ily helyen maradni, ha nem láthatta Luciát, s nem élvezhette Cristoforo társaságát. Ami pedig az időt, s órát illette, e pillanatban rá nézve mindegy volt: nappal vagy éjjel, derült ég, vagy eső, lanyha szellő, vagy éjszaki szélvész. Megköszönte Cristoforo szivességét, de kijelentette, hogy minél előbb útnak akar indulni Ágnes asszonyhoz.
Midőn a főútra értek, Cristoforo megszoritotta Renzo kezét. Ha a jó Ágnest megtalálod - mit Isten adjon - köszöntsd nevemben is; mondd meg neki, s mindenkinek, ki még él és emlékszik Cristoforo atyára, hogy imádkozzanak érte. Isten kisérjen utadon, s áldjon meg mindörökre!
- Ó, kedves atyám - -! Viszontlátjuk egymást, nemde?
- Ott fen - remélem!
S most kiszakitotta magát Renzo kezei közül, s távozott. Renzo megállt, s a jó barát után nézett, mig csak láthatta; azután a főkapu felé indult, de útközben résztvevőleg tekintgetett jobbra balra a nyomor és siralom eme gyászos tanyáján. A lázáretben e pillanatban nagy sürgés-forgás volt. Monattik futkoztak, ruhákat szállitottak, barakok tetőit javitgatták, félig gyógyult betegek görnyedezve mentek a barakokba, vagy a csarnokok alá, hogy a kitörni készülő zivatar elől meneküljenek.

XXXVII. Fejezet.
S valóban alig lépett ki Renzo a lázáretből, s alig fordult jobbra, hogy felkeresse azon útat, melyen reggel a kórházba jött, már is mint jégeső, nagy cseppekben kezdett esni. A sulyos esőcseppek eleintén ritkábban hullottak a fehér, száraz útra, melynek porát felverték; de mindig több és több csatornája nyilt meg az égnek: sűrűbbek lettek a cseppek, s mielőtt Renzo megtalálta volna a keresett útat, a zápor szakadt, mintha öntenék.
Renzo azonban nem aggódott, sőt inkább vigan vetette bele magát a fergetegbe, örült a hüvös, üditő légmérsékletnek, az esőcseppek suhogásának, a reszkető, ujra éledő fű, s falevelek halk zümmögésének. Nagyokat lélekzett az üde légben, s a természetnek ezen ujra éledése miatt élénkebben érezte saját sorsának jobbra fordultát.
De mennyivel élénkebb és teljesebb lett volna Renzo öröme, ha gyanithatja vala, mit már néhány nap mulva tapasztalt: hogy a zivatar magával vitte a ragályt, hogy a lázáret - habár nem minden vendégét adta is vissza az életnek - uj lakókat többé nem kapott, hogy egy hét mulva minden ajtó és bolt felnyilott, s innéttul legfelebb csak a vesztegzárról volt szó; hogy a dögvésznek csak itt ott maradt nyoma, minőt egyébiránt az Isten ostora, egy időre, mindig maga után szokott hagyni.
Renzónk tehát vigan haladt utján; nem is gondolt rá, vajjon: hol, hogyan, s mikor keres magának éji tanyát, s csak arra volt gondja, hogy minél gyorsabban haladhasson, s érhessen falujába, hogy valakit találhasson, kinek elbeszélhesse a nagy eseményeket, főleg pedig, hogy minél előbb útnak indulhasson Pasturo felé, Ágnes felkeresésére. Útközben valóságos ostrom alá vették emlékező tehetségét a látott és hallott dolgok; de a borzalom, nyomor és veszélyek rémképei közt mindig megjelent egy ünnepi köntösbe öltözött gondolat: Megtaláltam! Meggyógyult! Az enyém! S ilyenkor gyakran ugrált örömében, hogy csakugy rázta le magáról a vizet, mint az usztatóból kikapaszkodó komondor; s máskor csak kezeit dörzsölte, s még nagyobb tűzzel rohant előre. Maga elé tekintett az úton, s hogy ugy mondjuk, össze akarta gyüjteni ama gondolatokat, melyek reggel, vagy előtte való nap, az út egyes pontjain támadtak fel benne. Most inkább örült azoknak, melyeket akkor - mivel borzalommal töltötték el - ki akart üzni elméjéből: akkori kétségei, vajjon megtalálja-e, s minő állapotban, élve vagy halva találja meg a haldoklók és halottak azon országában! S életben találtam! kiáltott fel most e gondolatok után. Visszagondolt az elmult nap borzalmaira; képzeletében látta önmagát ama ház előtt, mint fogta meg a csengetyühuzót - e házban találja-e vagy sem? - fülében csengett a szomoru válasz, melynek megfontolására még csak ideje sem maradt, látni vélte az őt üldöző semmirekellőket, a lázáretet, a szenvedésnek ezen tengerét, melyben Luciáját akarta megkeresni. S megtaláltam! mondá. Visszagondolt azon pillanatra, midőn a felgyógyultak átvonultak előtte. Minő pillanat! Mily szívszaggató fájdalmat érzett, hogy nem látta ezek közt Luciát, s mégis, e fájdalom már eltünt! S a nők osztálya! S midőn azon deszkasátor mögött Lucia édes hangját meghallotta! Viszontlátta, felgyógyulva találta őt! De ekkor még mindig nem volt megoldva a csomó, a fogadalom csomója. S most már ez is meg volt oldva! Rodrigo elleni gyülölete, ez a romboló düh, mely fájdalmait öregbítette, s örömeit megmérgezte: ez is eltünt! Renzo megelégedettsége és öröme nem lehetett volna teljesebb és élénkebb, ha még utolsó, Ágnes asszony iránti bizonytalansága is megszünik, s a még mindig a dögvész székhelyén tartózkodó Cristoforo miatt nem gyötri vala gyászos előérzet.
Mire Sestoba ért, egészen besetétedett. Az eső nem szünt. Mivel azonban tagjaiban nagyobb erőt érzett, mint bármikor, s a szálláskeresés nehézségei visszariasztották, habár bőrig ázott még sem akart megállapodni. Egyedül csak hatalmas étvágya szólalt fel követelőbben, melyet Cristoforo levese sehogysem tudott lecsillapitani. Körültekintett, vajjon nincs-e közelében kenyeres bolt. Megpillantott egyet. Bement, s a kenyérsütő lapát közvetitésével két czipót adtak neki. Egyiket zsebébe, másikat fogai közé tette, s ismét: előre!
Midőn Monzán áthaladt, egészen éj volt, s mégis megtalálta azon kaput, mely az ő utjára nyilott. Innét azonban - megvallva az igazat - nagy fáradsággal hatolhatott előre, melyet könnyen elképzelhetnek olvasóink, ha visszaemlékeznek ezen út leirására. Ezen út (mint már valahol elbeszéltük) két part közt, mint folyó ágya kigyózott, s ha tán nem mondhatnók, hogy most folyó, de mind esetre vízzel telt árok volt. Renzo minden lépten-nyomon süppedékes pocsolákra akadt, melyekben hogy meg nem ragadt, ugyancsak jó lábbelire, s még hatalmasabb czombokra volt szüksége. Az ifju azonban türelmetlenség, szó és szitkozódás nélkül haladt előre. Meggondolta, hogy minden lépés rövidebbé teszi útját, s a zápor majd csak megszünik, mikor Isten akarja; a nap szokott órában fel fog kelni, s ő ekkorra már eljut útjának czéljára.
Sőt még azt is elmondhatjuk, hogy útjának nehézségeire csak akkor gondolt, ha más gondolkodni valója nem akadt, de Lucia, a mennyegző, jövendőbeli háztartása, s jövendőjének képe ugyancsak elfoglalta, s igy gondolkozási tárgyban nem szenvedett hiányt.
Hogy két úthoz érve, miként találta el a helyeset; vajjon gyakorlott szeme, s az éj némi világossága volt-e segitségére, vagy mindig találomra lépett épen a helyes útra, nem mondhatom meg; ezt egyébiránt Renzo sem mondta meg soha, pedig történetét ugyancsak hosszadalmasan, s részletesen szokta elbeszélni. Renzo megvallotta, hogy ezen éjre csak ugy emlékszik, mintha ágyában töltötte, s álmodta volna. De annyi bizonyos, hogy hajnal hasadtakor az Adda partjára ért.
A zápor még ekkor sem szünt meg, de némi idő óta még sem özönvíz, hanem tisztességes eső esett, sőt utóbb már ez is csak permetezett, s apró cseppek hulltak egyenletes lassusággal. A megvékonyodott felhők magasan ivelt, sehol meg nem szakitott, de könnyü, s majd átlátszó fátyollal vonták be az eget. Renzo a hajnal félhomályában felismerte a tájat. Falujának táján volt, s hogy most mit érzett, nem irhatjuk le. Nem mondhatunk egyebet, mint hogy e hegyeket, a Resegonet, Lecco határát sajátja gyanánt tekintette. Végig tekintett önmagán is, s ugy tapasztalta, hogy külseje kissé különösebb, mint - megvallva az igazat - jelenlegi érzelmei közt óhajtotta. Minden ruhája csuron víz, rendetlen volt; feje tetejétől derekáig csepegő eresznek látszott, csipejétől talpáig lucskos, sáros volt; csak elvétve akadt rajta egy-egy száraz folt. S ha tükör elé áll, s igy tekint végig tetőtől talpig magán: szétmálott, lekonyult peremü kalapja, összevissza kevert, s víztől csepegő, s homlokára csüngő haja még inkább elkedvetlenítette volna. Fáradt lehetett ugyan, de nem volt róla tudomása, s az éji léggel összevegyült reggeli üde szellő, s az esőfürdő csak növelte erejét s gyorsabb haladásra ösztönözte.
Pescateba ér, megkerüli az Adda utolsó kanyarulatát, s mélabús pillantást vett Pescarenicora. Áthalad a hidon, s részint úton, részint torony iránt haladva vendégszerető barátjának házához érkezik. Barátja ép e pillanatban ébredt fel, s lépett ki, hogy az időt megtekintse. Észrevette a lucskos, sáros alakot, ki azonban mégis vigan, derülten közeledett. Soha sem látott ocsmányabb öltözetű, de egyuttal jobbkedvü embert.
- Ó, ó! kiáltott fel, midőn megismerte Renzót, már itt vagy? Ily időben! Szerencsésen jártál?
- Megtaláltam, megtaláltam, megtaláltam!
- Egészségben?
- Meggyógyult, s ez jobb. Nem adhatok egész életemben elég hálát Istennek és a szent szűznek. De nagy, csodálatos események történtek. Mindjárt elbeszélem.
- De mily lucskos vagy!
- Szép vagyok, mi?
- Igazat mondva kicsinositásod ép annyi időt veend igénybe, mint mennyi alatt sikerült ily rútul bepiszkolni magadat. De várj, azonnal tüzet rakok.
Renzo barátja eltünt, de csakhamar két köteg rizsszalmával tért vissza; egyiket a tűzhelyre, másikat földre vetette; mivel pedig még néhány, tegnap estéről maradt parázs izzott a hamu alatt, nem sokára vidor láng lobogott a tűzhelyen. Renzo ekközben levette, s miután néhányszor megrázta, földhöz vágta kalapját. Nem ily könnyen szabadult azonban mellényétől. Azután kivette zsebéből kését; nyele egészen tönkre volt téve. - Ez is megkapta a magáét - szólt Renzo az asztalra dobva kését - de az eső, az eső volt oka! Áldassék érte az Ur! - - Nyakig úsztam a vízben - - De elbeszélem - - S most kezeit dörzsölte. - Tégy meg más szivességet is - folytatá - kérlek hozd el azt a csomagot, melyet a felső szobában hagytam, mert mielőtt megszáradna rajtam a ruha - -!
- Ugy hiszem, éhes is vagy - szólt barátja a csomaggal visszatérve - a mi a szomjat illeti, ez nem igen kinozhatott ugyan útközben, de az éhség - -
- Késő este sikerült két czipót szereznem, de - megvallva az igazat - csak félfogamra való volt - -
- Se baj, szólt a vendéglátó barát, s vizet töltött egy bográcsba, melyet aztán lánczhoz erősitett, a tűz fölé helyezett. Fejni megyek - folytatá - mire visszatérek a víz forrni fog, s pompás polentát készitünk. Addig helyezkedjél kényelembe.
Renzo egyedül maradt. Nem kis fáradságába került, míg többi ruháját (mindegyik darab, mint tapasz ragadt testére) levethette; aztán a tűznél megszáritotta víztől cseppegő tagjait, s más ruhát vett fel. Barátja visszatért, a bogrács körül sürgölődött, Renzo leült, s várakozott.
- Most érzem, hogy fáradt vagyok, szólt, de ugyancsak nyargaltam is! Különben mit sem tesz. - Egész nap sem mondhatom el mind azt, mit elbeszélni akarok. Hogy fel van fordulva Milano! E felfordultságot azonban az embernek látnia, s ujjával érintenie kell! Ha látnád saját árnyékodtól is megijednél! S mit akartak mivelni velem azok a jó milanoi urak! Majd elbeszélem. De ha láttad volna a lázáretet! Az ember valóságosan nyakig uszik a nyomoruságban. Különben elbeszélem - - Ő él, ide fog jönni, s nőmmé lesz! Te vőfélyem leszesz. Ide dögvész, oda dögvész, de legalább néhány vigóránk lesz.
A nap többi részét csakugyan Renzo elbeszélése töltötte be. Mivel pedig egész nap permetezett az eső, Renzo kénytelen volt a szobában maradni, s részint barátja mellett ült, részint pedig segitett a csöbröket és hordókat a küszöbön álló szüretre rendbehozni, mert ifjunkat a tétlenség sokkal inkább kifárasztotta, mint a legerősebb munka. Nem állhatta meg, hogy Lucia háza tájára el ne tekintsen; megállt Lucia ablaka alatt, s örömtől repesve dörzsölte kezeit. Visszatért, senki sem vette észre. Azonnal lefeküdt. Hajnal hasadtakor felkelt, s látván, hogy, habár nem is tisztult ki, az eső mégis megszünt, útnak indult Pasturo felé.
Még délelőtt megérkezett, mert ma is csakugy sietett, mint tegnap. Ágnes után tudakozódott, s hallotta, hogy a jó asszony nem kapta meg a dögvészt, s hogy elkülönitett házacskában lakott. Oda ment, bekiáltott az utczáról: Ágnes az ismerős hangot hallva azonnal az ablakhoz lépett, s mig felnyitotta száját, hogy nem tudom minő felkiáltást hallasson, s mit mondjon, Renzo megelőzte. Lucia meggyógyult - mondá - tegnapelőtt találtam meg; üdvözöl, nem sokára visszatér. S aztán sok, sok mondani valóm van.
Ágnes a váratlan látogatás, örömhir, s a tudvágy behatása alatt most élénken felkiáltott, kérdezősködni kezdett, de egyik kérdését sem fejezte be teljesen, s aztán, megfeledkezve szokott elővigyázatáról, igy szólt: Megyek, s ajtót nyitok.
- Várj, hát a dögvész? kérdé Renzo. Te nem kaptad meg, remélem.
- Nem. Hát te?
- Én átestem rajta. De neked még óvakodnod kell. Milanoból jövök, s mint hallani fogod, nyakig usztam a dögvészben. Igaz ugyan, hogy tetőtől talpig tiszta ruhába öltözködtem, de ez az undok nyavala az ember bőrén is megragad. S mivel az Úr mindeddig megőrzött, kivánom, hogy folytasd elővigyázatodat, mig csak el nem mulik a ragály; mert hisz anyánk vagy, s még sok éven át vigadnod kell velünk, kárpótlásul azon szenvedésekért, melyeket mindnyájan kiálltunk, legalább én - -
- De - - kezdé Ágnes.
- Ej! szakitá félbe Renzo, most már semmi de! Tudom, mit akarsz mondani; ha majd mindent elbeszélek, be fogod látni, miszerint a de szócskák ránk nézve többé nem léteznek. Menjünk valamely nyilt helyre, hol kényelmesen, s veszély nélkül beszélgethetünk, s meghallod -
Ágnes a házmögött levő kertet jelelte ki, s hozzá tette: menj a kertbe, s ott két, egymással átellenében levő padot fogsz látni. Én is azonnal megyek.
Renzo csakugyan leült egyik, s nem sokára Ágnes a másik padra, s meg vagyok győződve, ha olvasónk, mint ki az előzményeket ismeri, harmadik gyanánt kerül a társaságba és saját szemeivel látja ezen élénk társalgást, saját füleivel hallja ezen elbeszéléseket, kérdéseket, magyarázatokat, felkiáltásokat, sajnálkozást, ujongást, don Rodrigo, Cristoforo viselt dolgainak elbeszélését, a jövő oly biztos és világos leirását, mintha multról volna szó: meg vagyok győződve, hogy örömmel figyelt, s utoljára távozott volna a kertből. De ha tintával, holt betűkkel papirra irt szavakban adnám elő e társalgást, melyben egyetlen uj tény sem fordult elő, bizonyára nem sokat törődnék vele, s jobb szereti olvasás helyett elképzelni azt. Ágnes és Renzo beszélgetésének végső eredménye az volt, hogy mindnyájan Bergamoba költöznek át, hol Renzonak már jó keresete van. Az átköltözés idejét azonban még nem határozták el, mivel ez a dögvész és egyéb körülményektől függött. A veszély megszünte után Ágnes hazatér, s bevárja Luciát, vagy Lucia várja be otthonn anyját; Renzo akközben koronként átszalad Pasturoba, hol meglátogatja anyját, s értesíti, ha valami történik.
Renzo, távozta előtt, Ágnest is pénzzel kinálgatta. Valamennyi arany megvan - szólt - mert, lásd, én is fogadást tettem, hogy nem érintem a küldött pénzt, mig ügyünk tisztába nem jő. Ha tehát szükséged van rá, nyujts ide vízzel és eczettel megtöltött kupát, hadd vessem bele az ötven szép, ragyogó scudit.
- Nem, nem, szólt Ágnes, még több pénzem van, mennyi elégséges, hogy megéljek. Tartsd meg pénzedet, jó lesz háztartásod megkezdésére.
Renzo egy örömmel többet vitt vissza magával falujába: ép erőben, s egészségben találta kedves anyáját. A nap hátra levő részét, s az éjet barátjánál töltötte. Másnap ismét útnak indult, de más irányban: uj hazájába ment.
Bartolót viruló egészségben találta, mely miatt most már a derék factotum kevesbbé aggódott; mert néhány nap óta Bergamoban is csodálatos gyorsasággal apadt a ragály áldozatainak száma. Csak igen kevesen kapták meg a ragályt, s a kik megkapták is, többnyire könnyen kiépültek, mert a szörnyü nyavala egészen átalakult; nem jelenkeztek többé a halál előfutárai: a kék foltok, s a többi kórjelenség sem volt többé oly erőszakos. A dögvész most már csak, mint láz szerepelt, mely legtöbb esetben szerencsés véget ért, a daganat kicsi és szintelen volt, s úgy lehetett gyógyitani, mint közönséges kelést. A falvak és városok egészen más alakot öltöttek. Akik életben maradtak, most már ki mertek lépni az utczára, s egymással sajnálkozást kifejező szavakat és szerencsekivánatokat cseréltek ki. Már a munkát is meg akarták kezdeni; az iparosok munkásokat kerestek; a legtöbb meghivást azon munkások kapták, kik a ragály előtt is kevesen voltak: a selyemtakácsok. Renzo, annélkül, hogy hálásnak akart volna látszani, megigérte unokatestvérének, miszerint azonnal munkába áll nála, mihelyt övéivel átköltözött. Erre a legszükségesebb előkészületekhez látott, nagyobbacska házat vett, mely ily időben egyátalán nem lehetett drága; bebutorozta és felszerelte. Most hozzá nyult az aranyokhoz is, de nem sokat kellett kimarkolnia; minden olcsó volt, mert nagyon kevesen voltak, kik valamit venni akartak.
Nem tudom hány nap mulva visszatért szülőföldére, mely távolléte alatt még inkább megváltozott, mint Bergamo. Azonnal átszaladt Pasturoba, s Ágnest bátrabb hangulatban találta, mint hitte: a derék asszony kész volt bármikor hazatérni. Renzo magával vitte. Nem irjuk le azon érzelmeket, melyeket érzett, s azon szavakat, melyeket mondott Ágnes asszony, midőn faluját ismét viszontlátta.
Ágnes lakását oly rendben találta, minőben elhagyta. Nem állhatta meg, hogy ki ne mondja abbeli gondolatát, miszerint - csak egy szegény asszony és leány házacskájával történvén e rendkivüli dolog - az ég angyalai őrködtek. A multkor - tette hozzá - ki hitte volna, hogy az úr Istennek másutt levén dolga ránk is gondol, midőn megengedte, hogy csekély holminkat elrabolják; s ime ép az ellenkezőről győzött meg bennünket, mert annyi pénzhez segitett, hogy pótolhattam veszteségemet. De keresztül-kasul beszélek, s ostobaságot mondok. Lucia hozományát, melyet a zsoldosok elvittek, mindeddig sem pótolhattam. S ime ez is pótolva lesz! Midőn leányom első kiházasitásán fáradoztam, ki merte volna mondani: Szegény asszony, azt hiszed Lucia számára dolgozol? Nem is gondolod, kinek kezére kerül munkád! Isten tudja ki veszi magára e ruhákat, s fehérneműeket! A valódi hozományról más valaki, egy áldott asszony fog gondoskodni, kiről még azt sem tudod, vajjon létezik-e a világon!
Ágnes most mindenek előtt szegény házacskájában, illő szállásról gondoskodott az „áldott asszony” számára. Aztán legombolitani való selymet keresett elő, s igy munka által akarta megrövidíteni a várakozás napjait. Renzo részéről szintén munkához folyamodott, hogy gyorsabban haladjon az ólomlábu idő. Szerencsére kétféle mesterséghez is értett, s földet mivelt. Részint barátjának segitett, ki ugyancsak megörült, hogy ép a legsürgősebb mezei munka idején munkaerőt - ily munkaerőt! - nyert, részint Ágnes kertjét munkálta meg, mely a derék asszony távolléte alatt valóságos vadonná lett. Saját földjével nem törődött. Ez - ugymond - annyira össze van kuszálva, hogy legalább két munkás kart veend igénybe megmunkálása. Kertjébe és házába egyetlen egyszer sem tette lábát, mert fájt volna látnia a pusztulás és elhagyottság ezen szinterét, s már elhatározta, hogy mindenét - bárminő áron - eladja, s az ekként nyerendő pénzt uj hazájában „fekteti be”.
Akik szerencsésen megmenekültek a haláltól, halottaikból feltámadtaknak tekintették egymást. Renzót kétszeresen feltámadottnak tekintették, s ez okból őt különösen elhalmozták szerencsekivánataikba, s mindenki hallani akarta történetét. Tán azt kérdi valaki: mi lett a számüzetési parancsból? Senki sem gondolt rá, mivel mindenki feltette, hogy azok, kiknek hatalmukban áll a parancs végrehajtása, nem törődnek azzal. S ez nemcsak a dögvész miatt történt, mely az egész országot felforgatta. Már a dögvész előtt tapasztalta mindenki, hogy a legtöbb, átalános vagy különös, egyes személyek ellen kibocsátott határozat, végzés szépen elalszik, hacsak valamely hatalmas egyén magángyülölete nem tartja azt ébren.
Ha valaki szeretné azt is megtudni, minő viszonyban állt Renzo don Abbondioval a várakozás eme napjai alatt, kielégítem kiváncsiságát. Mindketten lehető távol iparkodtak maradni egymástól: don Abbondio attól tartott, hogy Renzo talán megpendíti a házasság kérdését, s a szegény lelkész szemét már csak pusztán e gondolat is megkápráztatta, s egyik felől maga mellett don Rodrigót brávóival, s másik felül Federigot látta villámló érveivel. Renzo pedig azért kerülte a boldogtalan lelkészt, mivel csak közvetlenül az esküvő előtt akarta elárulni előtte szándokát, mert tanácsosnak tartotta, nem koczkáztatni, hogy don Abbondio már előre - ki tudja minő - nehézségekkel, s haszontalan szószaporitással álljon elő. Renzo tehát inkább Ágnessel fecsegett. Hiszed, hogy hamar megjő? kérdé egyik. - Hiszem! válaszolt a másik, s gyakran megtörtént, hogy amelyik válaszolt valamely kérdésére, néhány pillanat mulva ő kérdezte ugyanazt. Ily kópéságok segitségével csalták meg az álmos időt, mely még soha sem czammogott ily lassan.
Mi azonban olvasóinkat egy pillanat alatt azon időbe varázsoljuk át, midőn Lucia, Renzo távozta után néhány napra az „áldott asszony” társaságában elhagyta a kórházat, s mivel alá kellett magukat vetniök a negyven napi vesztegzárnak, ezen időt az áldott asszony házában töltötte el. Lucia, némi vonakodás után; szintén segitett fehérnemüinek, s ruháinak varrásánál. A negyven napi vesztegzár után az özvegy telkét és házát testvérének ajándékozta, s aztán előkészületeket tett az utazásra. Azonnal hozzá tehetjük: elutaztak, megérkeztek - de - bár mennyire méltányoljuk is olvasóink sietségét - mégis előbb el kell mondanunk egyet mást.
Lucia az özvegygyel most részletesebben beszélgetett viszontagságai felől, mint azon izgalmas órában tehette, s különösen megemlítette az úrnőt, ki a monzai kolostorba befogadta. Az özvegytől oly dolgokat hallott az úrnő felől, melyek Lucia kezébe szolgáltatták sok titok kulcsát, s fájdalmas és rémült csodálkozással töltötték el. Megtudta azt is, hogy ama boldogtalant, mivel a legszörnyübb bűnök gyanujába került, a bibornok-érsek egyik milanói kolostorba helyezte át, hol iszonyú őrjöngés után magához tért, önként bevádolta magát; s most önkéntes bünhődésben tölti életét, mely bünhődésnél szigorúbb fenyitékkel senki sem sujthatná.
Másodszor megemlitjük, hogy Lucia minden kapuczinustól, kivel csak találkozott, kérdezősködött Cristoforo atya után, s a szegény lány nagy fájdalma és bámulatára mindenki azt válaszolta, hogy a derék barátot elragadta a dögvész.
Végre, hogy Lucia, mielőtt elutazott volna, előbbi pártfogóiról is akart hallani valamit, s mint mondá, irántuk való kötelességének akart eleget tenni. Az özvegy elkisérte őt don Ferrante palotájába, hol megtudták, miszerint mind don Ferrante, mind dona Prassede meghalt. Ez utóbbira nézve teljesen elég megjegyeznünk, miszerint meghalt, don Ferranteról azonban néhány sorban megemlékezünk.
Midőn a dögvész kiütött, don Ferrante azok közé tartozott, kik a ragályt legelkeseredettebben tagadták, s mindvégig állhatatosan megmaradt ebbeli véleménye mellett, de nem csökönösségből, mint a nép, hanem tudományos okoskodásai miatt, melyekben, legalább senki sem állithatná az ellenkezőt, meg volt a logikai lánczolat. - In rerum natura, mondá, csak kétféle dolog: állag és járulék létezik. Ha bebizonyitom, hogy a ragály egyik sem lehet, bebizonyitottam egyszersmint azt, hogy nem létezik, hanem valóságos agyrém. Ime! A dolgok vagy szellemiek, vagy anyagiak. Hogy a ragály nem szellemi dolog, ez kétségtelen, s az ellenkező balgaságot senki sem állithatja, s igy felesleges szólni róla. Ami az anyagi dolgokat illeti, ezek vagy egyszerűek, vagy összetettek. Már pedig a ragály nem lehet egyszerű dolog, mit két szóval bizonyitok. Nem lég, mivel különben nem menne egyik testről a másikra, hanem egyenesen fellebbene égi hazájába. Nem víz, mivel különben bevizesítené az embert, s szél felszárítaná. Nem tűz, mert különben égetne. Nem föld, mivel különben látható volna. De összetett test sem lehet, mivel vagy látni, vagy tapintani lehetne, s ki látta, vagy tapintotta még a dögvészt? Még csak az van hátra, hogy tán járulék. Ez még amannál is helytelenebb feltevés. Azon jó urak állitása szerint ugyanis a dögvész egyik tárgyról a másikra átragad, s ez okból parancsolják meg azt a töménytelen sok, érthetlen elővigyázati rendszabályt. De feltéve, hogy a dögvész járulék, a járuléknak egyik tárgyról a másikra kellene átszállnia. Ezt azonban két szóval meg lehet czáfolni, mert a bölcsészet elvei közt mi sem világosabb annál, hogy a járulék nem szállhat át egyik dologról a másikra. S hogy ezen Scyllát kikerüljék, leengednek állitásukból, s mondják, hogy a dögvész az illető tárgyakkal létrehozott járulék, de ekkor még Carybdisbe ütköznek, mert ha létre van hozva nem terjedhet, nem közölhető, miként ezt fecsegik - -
His fretus mondhatnók ezen szép érvekre: nem ügyelt magára, megkapta a dögvészt, lefeküdt, s meghalt.

XXXVIII. Fejezet.
Ágnes asszony egyik este észrevette, hogy a kapu előtt kocsi állt meg. - Ő az! Bizonyosan ő! - Valóban ő volt, s a jó özvegygyel érkezett. A kölcsönös örömnyilatkozatokat, ölelkezéseket képzelje el az olvasó. Másnap korán reggel átlátogat Renzo is, ki mit sem sejt, s csak Lucia hosszas kimaradása miatt akar kissé perlekedni Ágnessel. Hogy mit szólt és müvelt, midőn benyitva Luciával állott szemtől szemben, ennek elképzelését szintén olvasóinkra bizzuk. Lucia azonban e találkozás alkalmával oly kevés szavu volt, hogy szavait bátran feljegyezhetjük. - Üdvözöllek, hogy vagy? kérdé lesütött szemekkel Renzótól. De senki se higyje, hogy Renzo kissé kimértnek találta mennyasszonya modorát, s tán boszankodott a miatt. Legelőnyösebb oldaláról tekintette a dolgot, s mint a müvelt emberek meg tudják becsülni a szavak értékét, Renzo is eltalálta, hogy Lucia szavai nem fejezik ki mindazt, mit a szegény leány érzett. S különben is könnyen beláthatta, hogy Lucia kétféle módon ejthette ki ama szavakat: egyik mód Renzóját, a másik ismerőseit illeti.
- Jól vagyok, ha látlak, válaszolt az ifjú e régi mondattal, melyet azonban - ha még nem is leendett - bizonyára feltalált volna e pillanatban.
- Szegény Cristoforo atyánk - - -! szólt Lucia. Imádkozzál lelkéért, habár csaknem bizonyosak lehetünk benne, hogy ott fent ő imádkozik értünk.
- Gyanitottam, szólt Renzo, nagyon tartottam tőle. - S ez nem volt egyetlen szomoru hir, melyet a társalgás folyamában érintettek. De bármiről beszéltek is Renzót Luciával beszélgetése mégis gyönyörrel töltötte el. Renzo előtt az idő most olyannak tünt fel, mint a tüzes, fékezhetetlen paripa, mely mielőtt elindulna ágaskodik, toporzékol, de egy helyben marad, ha egyszer azonban elindul, a széllel fut versenyt: előbb a perczek órák, s most az órák perczek gyanánt tüntek fel Renzo előtt.
Az özvegy nemcsak nem zavarta meg ezen társalgást, sőt inkább kellemesebbé tette azt. Renzo, midőn a jó asszonyt a lázáretben betegen látta, bizonyára nem hitte volna, hogy oly kedves és kellemes kedélyhangulattal bir. De a lázáret és falu, a halál és mennyegző teljesen különbözik is egymástól. Az özvegy Ágnesünkkel azonnal barátságot kötött; Luciával való társalgását pedig öröm volt hallgatni; gyengéden tréfálgatott vele, finoman boszantotta, de a boszantást soha sem hajtotta túl, s nem lépte át azon határt, melyet finom értéke eléje szabott még akkor is, midőn kedélyes, tréfás bohóságainak szabad folyást akart engedni.
Renzo végre kijelentette, hogy - a mennyegző iránt értekezendő - meglátogatja don Abbondiót. Meglátogatta. Lelkész úr - mondá tréfás alázattal - úgy hiszem, már elmult főfájása, mely miatt a multkor nem akart bennünket összeadni? Végre azonban elérkezett ideje, a mennyasszony itt van, s én azért állok a lelkész úr előtt, hogy megkérdem: mikor lesz érkezése; de ez uttal, kérem, rövid határidőt tűzzön ki. Don Abbondio nem felelt ugyan tagadólag, de fejét rázta, mentegetőzött, s jó tanácsok révén akart menekülni. Mért kiván zajt ütni - ugymond - mért kiáltja ki nevét nyilvánosan, midőn számüzetés büntetése lebeg feje felett? A házasságot másutt is megkötheti és a többi, stb.
- Értem, szólt Renzo, a lelkész urnak még most is fáj kissé a feje. De hallja csak. - S most elbeszélte minő állapotban látta a szegény don Rodrigot, ki bizonyára még akkor meghalt. Reméljük, végzé, hogy Isten megkönyörült rajta.
- Ej, mindennek ide nincs semmi köze, szólt don Abbondio, vagy talán elutasítottalak? Nem utasítalak el, de - - mondom - - helyes okok miatt mondom - - Különben lásd, mig valaki lélekzik - - Tekints rám, már vén, elaggott csont vagyok, s már mindkét lábom a sirban volt: mégis itt vagyok, sőt - - ha valami baj nem ér - - remélhetem, hogy egy ideig még csak ellézengek a világon. S aztán gondold meg, némelyik embernek mily vastermészete van. De, mint mondám, ennek nincs ügyedhez semmi köze.
Renzo rövid, s ép oly eredménytelen szóváltozás után, csinosan meghajolt don Abbondio előtt, visszatért a nőkhöz, s jelentette az eredményt. - Ott hagytam - szólt - mivel már felfortyant bennem a méreg, s attól tartottam, hogy türelmemet vesztem, s megfeledkezem az illő tiszteletről. Néhány szavában a régi don Abbondio gyávaságára, s esetlen érveire ismertem. Meg vagyok győződve, ha még tovább maradok, előállt volna latin mondataival is. Ismét csak húzni-halasztani akarja; jobb lesz tehát, mint ő mondja, ha ott kelünk össze, hova költözünk.
- Tudjátok, mit tegyünk? kérdé az özvegy. Mi nők üssünk rajta, s kisértsük meg, vajjon többre megyünk-e vele. Igy legalább lesz szerencsém megismerni ezt a bátor férfiut, s meggyőződöm, vajjon rajzod rá üt-e eredetijére. Délután menjünk, hogy legalább első ijedtségéből kiépülhessen. S most vőlegény uram vezess sétálni bennünket, mig Ágnes a konyhában végzi dolgát. Lucia anyja most én leszek. Szeretném figyelmesebben megtekinteni e hegyeket, a tavat, melyről annyi szépet hallottam, s valóban már azon kis része is, melyet láttam, nagyszerünek tünt fel.
Renzo először barátjához vezette őket, kinek szavát vették, hogy nemcsak ma, hanem mindennap látogasson el hozzájuk, s velük étkezzék.
Séta és ebéd után Renzo távozott, de nem szólt, hogy hova megy.
A nők egyideig társalogtak, s értekeztek a mód felett, miként csipjék meg don Abbondiót, s végre támadásra indultak.
- Itt jőnek - mondá magában don Abbondio; de nyájas arczot öltött, szerencsekivánatokkal halmozta el Luciát, üdvözölte Ágnest, s hajlongott az idegen nő előtt. Leültette őket, s azonnal a dögvészről kezdett beszélni; kérdezte Luciáról, miként esett át a szörnyü nyavalán; a lázáret megemlitése alkalmul szolgált az idegen nőnek, Lucia társnőjének is a szólásra; aztán, mint egészen rendén volt, don Abbondio is elbeszélte viszontagságát, majd Ágnesen bámult, s örvendett szerencséjén, hogy a ragály nem érintette. A társalgás végnélkül hosszúra nyult. A két asszony kezdettől fogva leste az első alkalmat, hogy előadhassák jöttük czélját; végre nem tudom, melyik a kettő közől, megtörte a jeget. Nos, mit gondol olvasónk? Don Abbondio süket volt. Nem tudom, vajjon tagadó választ adott-e, de annyi bizonyos, hogy ismét kifogásainak s mentségeinek kigyózó, csavargó útjára menekült. - Előbb - ugymond - azt a kis elfogatási parancsot kellene megsemmisíteni. Önnek, asszonyom, ki milanoi létére, jól ismerheti a viszonyokat, bizonyára vannak összeköttetései, s talán akad ismerősei közt valamely előkelő lovag - mert az ily eszközökkel mindent el lehet igazítani. Ha azonban rövid és egyenes úton, minden kerülgetés nélkül akarnak czélt érni, mivel a fiatal pár és Ágnesünk úgyis el akarja hagyni hazáját (s ez ellen mit sem szólhatok, mivel ott van hazánk, hol jól megy dolgunk) azt hiszem ott kelhetne össze a fiatal pár, hol Renzónkat nem fenyegetheti elfogatási parancs. Nem tudom, mikor lehetne megkötni házasságot, de bármikor kelnek is össze a fiatalok, kivánatos, hogy ez annak rendje módja szerint, békességben történjék. Valót mondok: mivel az elfogatási parancs még mindig érvényben van, s fejünk felett lebeg, Lorenzo Tramaglino nevét nem mondhatnám ki nyugalommal még az oltár előtt sem; nagyon szeretem Renzót, s félnék, hogy rosz szolgálatot teszek neki. Gondolja meg asszonyom, gondoljátok meg gyermekeim.
Ágnes és az özvegy don Abbondio érveinek megczáfolásába bocsátkoznak; a lelkész ugyanazon érvekkel harczol, csakhogy más ruhába öltözi fel azokat; igy mindig előlről kezdik a vitatkozást, mig végre Renzo rohamosan jelentőségteljes arczczal beroppan, s igy szól: A *** marquis úr megérkezett.
- Mit jelent ez? Hova érkezett? kérdé don Abbondio székéről felkelve.
- Palotájába érkezett, mely eddig don Rodrigoé volt; mert ez az úr, mint mondják, hitbizományos örököse. Igy többé semmi kétség sem forog fen. Részemről örülnék, ha tudnám, miszerint a boldogtalan, Isten kegyelmében, halt meg. Eddig, találomra, Miatyánkat imádkoztam érte, most De profundist fogok énekelni. Ez a marquis úr igen derék ember.
- Valóban, szólt don Abbondio, ismételten hallottam, hogy derék, régi szabásu férfiu. De vajjon igaz-e - -?
- A sekrestyésnek elhiszi?
- Miért?
- Saját szemeivel látta. Azon a tájan jártam; és - igazat szólva - azért mentem oda, mivel reméltem, hogy valakitől csak hallok hirt. Többen ismételték a sekrestyés állítását. Találkoztam Ambrogioval, ki épen a palotából jött; ő látta a marquist, midőn gazda gyanánt ott elhelyezkedett. Akarja Ambrogiotól is hallani? Kint hagytam, s várakozik.
- Hivd be, szólt don Abbondio. Renzo kiment, hogy behijja Ambrogiot, ki megerősitette a hirt, s annak részleteit, megszüntetett minden kétséget, s aztán távozott.
- Ó, tehát meghalt, valóban meghalt! kiáltott fel don Abbondio. Lássátok, fiaim, miként végez a gondviselés, bizonyos emberekkel. Tudjátok-e, hogy ez fontos esemény! Most szabad lélekzetet vehet e boldogtalan vidék, mely kénytelen volt mellette élni. A dögvész ugyancsak kegyetlenül pusztitott köztünk, de nagy seprő is volt; viruló, üde embereket sepert el útjából, kikről azt hitte volna az ember, hogy még a papnöveldében ülnek, s latin szavakkal tömik fejöket, kik el fogják temetni őket. Egy pillanat alatt százan és százan tüntek el. Nem látjuk többé sétálni őt brávói által környezve önhitten, hetykén - mintha nyársat nyelt volna - nem látjuk, lenéző tekintetét, mely azt fejezte ki, hogy Isten az embereket csak az ő szolgálatára teremtette. Nem küld többé fenyegető üzeneteket becsületes embereknek. Mindnyájan szivünkből utáltuk - most már kimondhatjuk.
- Szivemből megbocsátottam neki, szólt Renzo.
- Kötelességedet teljesítetted, válaszolt don Abbondio, de egyszersmind hálát adhatsz Istennek, hogy megszabaditott tőle bennünket. De hogy ügyetekre térjek vissza, tegyétek, mit jónak láttok; ha itt akartok összekelni, rendelkezéstekre állok; ha jobbnak gondoljátok, hogy másutt történjék a mennyegző, az is helyes. Ami Renzo számüzetését illeti, magam is látom, hogy mivel senki sem törődik vele, s ki sem akarja Renzo kárát, nem kell miatta aggódnunk, s pedig annál kevesbbé, mivel közbe jött a fenséges infans születése alkalmával kiadott bünbocsátó levél. S a dögvész! a dögvész! hány sokkal fontosabb rendelet foganatositását akadályozta meg! Ha tehát akarjátok - - ma csötörtök van - - vasárnap a templomban kihirdetlek benneteket; mert bármi történt is ez előtt - - annyi idő után mit sem számit, s aztán - - örömömre szolgál, hogy én adhatlak össze benneteket.
- Tudhatja, lelkész úr, hogy épen e miatt jöttünk ide, szólt Renzo.
- Helyes; szolgálatokra leszek, s azonnal értesitem ő kegyelmességét.
- Kicsoda ez az ő kegyelmessége? kérdé Ágnes.
- Ó kegyelmessége, válaszolt don Abbondio, bibornok-érsekünk, kit Isten soká éltessen.
- Ó, bocsánatot kérek, szólt Ágnes, habár szegény, tanulatlan nő vagyok, mégis tudom, hogy nem igy czimezik őt; mert midőn másodszor beszéltünk vele - csak úgy, mint önnel most - egyik pap félre szólitott, s megtanitott rá, hogy méltóságos úrnak kell czimezni.
- S ha azon pap ma tanitana meg, azt mondaná: ő kegyelmessége; érted? Mert a pápa - kit Isten szintén soká éltessen - elhatározta, hogy juniustól fogva a bibornokokat ő kegyelmességöknek kell czímezni. S akarod tudni, miként jött létre ezen határozat? Hát biz ez úgy történt, hogy eddig bizonyos herczegeket is méltóságoltak; mivel pedig sokan használták e czimet, lássátok, mi történt. Mit tegyen a pápa? Valamennyitől elvegye? Panaszszal, folyamodással halmozták volna el, mindegyik boszankodott, s mégis megtartotta volna a régi czimet. A csomót tehát helyesen vágta ketté. Nem sokára a püspökök is „kegyelmes úr” czimet kapnak; aztán az apátok, prépostok következnek; mert, lássátok, ilyen az ember: mindig magasabbra, magasabbra akar hágni - - sőt nem sokára a kanonokok - -
- Aztán a lelkészek, szólt az özvegy.
- A lelkészek nem, mond don Abbondio, a lelkészek huzzák a szekeret, azért ne tartsatok attól, hogy a lelkészek ily finom ízlésre tegyenek szert: ők tisztelendő urak lesznek a világ végeig. De azon nem fogok csudálkozni, ha a nemesek, kik méltóságoltatják magukat, mintha bibornokok volnának, utóbb a kegyelmes czimet fogják hajhászni. De térjünk vissza ügyünkre. Vasárnap a templomban kihirdetlek benneteket, s addig is, tudjátok-e, mit gondoltam ki javatokra? Addig folyamodunk a két másik kihirdetés elengedéseért. A kuriánál ugyancsak nyakig uszhatnak a munkában, ha mindenütt ugy neki estek a házasodásnak, mint itt. Vasárnapra már van egy, két, három hirdetés, a tiéteket bele sem számitva, s még több is akadhat addig. Meglátjátok, hova fog ez vezetni: senki sem marad férj, vagy feleség nélkül. Perpetua ugyancsak nagy bolondságot követett el, hogy meghalt, mert most még ő is elkelt volna. S azt hiszem, asszonyom, Milanoban is csak igy van.
- Egészen igy. Képzelje, mult vasárnap csak a mi városrészünk templomában ötven párt hirdettek ki.
- Amint mondom; az emberiség csak nem akar kipusztulni. Hát önnek, asszonyom, nem támadt kedve -?
- Nem támadt. Nem gondolok, soha sem is fogok ilyesmire gondolni.
- Ej, csak nem akar egyedül maradni. Ágnes is, lássa, még Ágnes is - -
- Jaj! tréfál velem? szólt Ágnes.
- Igen, tréfálok; remélem, elérkezett végre az idő, hogy én is tréfálhassak. Nemde keserves viszontagságokat álltunk ki, kedves gyermekeim? Bizonyára. Ama néhány nap tehát, mely még e földön vár reánk, remélhetjük, kellemesebben telik el. Ti azonban szerencsésebbek vagytok nálam; mert ha nem történik veletek szerencsétlenség, még jókora út vár rátok e földi pályán, s még soká beszélgethettek a kiállott szenvedések felől. Én azonban - - a zsiványok kipusztulhatnak, a dögvészből kigyógyulhat az ember; de az évek ellen nincs orvosság, mint a latin közmondás tartja: senectus ipsa est morbus.
- Most már annyi latin mondatot keverhet beszédébe, mennyit tetszik, nem törődöm vele, szólt Renzo.
- Most sem tudsz kibékülni a latin szóval; ej, ej, majd kikapsz tőlem! Ha jegyeseddel elém állsz, hogy bizonyos latin szavakat mondjak el felettetek, igy szólok: A latin szót nem szenvedheted, távozzál békességben. - Nos, mit szólnál hozzá?
- Ej, tudom mit mondok. Attól a latin szótól nem irtózom: az őszinte szent latin szó, mint amely a misemondó könyvben van, s azt nem is lehet másként olvasni, mint hogyan irva van. Arról az átkozott latin szóról beszélek, mely a templomon kivül, mint áruló csúszik a becsületes társalgásba. Például, mivel most már minden bajon szerencsésen átestünk, magyarázza meg közönséges nyelven azon latin szót, melylyel épen abban a sarokban tudtomra adta, miszerint nem adhat össze jegyesemmel, mert még más - mit tudom én, minő nehézségek forognak fen.
- Csitt, bolond te! Ne melegitsd fel azon elfeledett dolgokat. Ha beszámolnánk, nem tudom ki húzná a rövidebbet. Részemtől mindent megbocsátottam, ne szóljunk tehát többé felőle. Ugyancsak szép csinyeket követtél el ellenem. Rajtad nem csudálkozom, mert te nagy kópé vagy; de ki gondolta volna, hogy ettől a csendes víztől; ettől a szentképtől is óvakodni kell! De hiszen tudom, ki oktatta rá, tudom, tudom. - S e szavaknál leirhatatlan kedélyességgel Ágnesre mutatott. Don Rodrigo halálának hire, mintha követ emelt volna le don Abbondio lelkéről, ki most ismét visszanyerte rég elvesztett kedélyességét. Valóban még soká nem fejezhetnők be elbeszélésünket, ha mind le akarnók írni don Abbondio fecsegését. A lelkész nyelvéről végnélkül folyt a szóáradat; vendégeit több ízben ruhájoknál fogva tartóztatta vissza, s még a kapuban is megállt velök fecsegni.
Másnap ép oly kedves, mint váratlan látogatást kapott: a marquis kopogtatott be nála. A marquis egyik lábával átlépett az aggkorba, mig másik lábával a férfikor határán állott; nyilt, udvarias, kedves, leereszkedő, s mégis méltóságos, s belenyugvást eláruló szomoruság által árnyalt arcza megerősitette a jellemére vonatkozólag keringő hireket.
- A bibornok-érsek úr üdvözletét hozom számára, szólt a vendég.
- Mily leereszkedés mindkettőjük részéről.
- Midőn bucsut vettem ezen kitünő férfiutól, ki barátságával tisztelt meg, fiatal jegyes-párról beszélt velem, s mondá, hogy szegények don Rodrigo miatt sokat szenvedtek. Ő méltósága hirt akar hallani róluk. Élnek? Rendben van ügyük?
- Rendben; sőt még akartam is értesiteni ő kegyelmességét, de mivel szerencsém van - -
- Itt vannak?
- Itt, s lehető legrövidebb idő alatt összeadom őket.
- Mondja, kérem, tehetek-e értük valamit, s ha igen, jelelje ki a legillendőbb módot. A dögvész elragadta két fiamat, s nőmet; s három jelentékeny örökséghez jutottam. S mivel még az előtt is volt feleslegem, elgondolhatja, mily kellemes szolgálatot tesz nekem, ha alkalmat, s főleg ily alkalmat ad jóttehetnem.
- Isten áldja meg önt! Miért nem ilyenek valamennyien a - - - De elég. Szivemből köszönetet szavazok gyermekeim nevében. S mivel méltóságod igy felbátorit, valóban oly módot fogok tanácsolni, mely tetszésére lesz. E jó emberek elhatározták, miszerint elhagyják szülőföldüket, s ez okból el akarják adni csekély birtokukat. A vőlegénynek kilencz, tiz láncz nagyságu szőleje van, igaz, hogy a szőlő el van hanyagolva, s csakis a telek jöhet számitásba; ezen kivül mindkettőnek vagy egy-egy háza: valóságos lyuk mindkettő, mint látni fogja. Oly előkelő úr, mint ön, nem tudja, mily bajosan adhat túl a szegény ember kis holmiján. A dolog rendszerint igy végződik: valaki már előbb szerette volna megszerezni azt a kis arasznyi telket, s midőn megtudja, hogy a tulajdonos megszorult, s el akarja azt adni, visszavonul, s váltig állitja, miszerint szándoka megváltozott; s most a tulajdonos kénytelen a vevő után futni, s vagyonát legtöbb esetben, s különösen ily körülmények közt egy darab kenyérért átengedni. A marquis úr már tudhatja, hova lyukad ki beszédem. Méltóságod úgy tehet velük jót legdicséretesebben, ha kimenti őket e zavarból, s megveszi kis birtokukat. Igazat szólva, önzésből is adom e tanácsot, mert felettébb örülnék, ha méltóságod is háztulajdonossá lenne hitközségemben. Méltóságod azonban tetszése szerint tehet; csak azért szóltam, mivel úgy kivánta.
A marquis nagyon kedvezőleg fogadta az ajálatot; köszönetet szavazott don Abbondionak, kit felhitt, hogy jó magasra szabja a vételárt. Don Abbondiót nagyobb bámulatra indította a marquis azon indítványa, miszerint rögtön induljanak a mennyasszony házához, hol valószinüleg a vőlegényt is ott találják.
Don Abbondio, kinek szive - mint elgondolható - repesett örömében, útközben mást gondolt. - Mivel méltóságod - úgymond - ennyire hajlandó jót tenni e szegény emberekkel, más szolgálatot is tehet nekik. A vőlegény ellen rendeletet, olyféle számüzetési rendeletet bocsátottak ki, mivel két év előtt, a lázadás napján Milanoban valami bolondságot követett el; minden rosz szándék nélkül, tudtán kivül került bele, mint az egér a csapdába; különben semmi komoly vétket sem követett el: csak gyermekesség, szellesség volt; nem is képes bünt elkövetni - ezt bizonyithatom, mivel én kereszteltem meg, s szemeim előtt nőtt fel, s ha méltóságodnak kedve van hallgatni az ily egyszerű emberek észjárását, okoskodását, beszéltesse el vele történetét, s maga is meg fog győződni. Most ugyan, mivel már rég történt, senki sem köt bele, sőt, mint mondám, ki akar költözködni; de idővel, ha ide vagy máshova vissza talál térni - ilyest, soha sem tudhatunk előre - méltóságod beláthatja, jobb ha neve nincs rováson. A marquis úrnak, mint helyes és méltányos, van befolyása Milanóban, s ha ily előkelő nemes, nagy nevü férfiu, mint - - Kérem, engedje kimondanom; az igazságot, annak idején, nyiltan ki kell mondanunk. Ha ily előkelő úr, mint méltóságod, közbeveti magát, egy szó is több mint elégséges a felmentés kinyerésére.
- Nem forog fen jelentősebb vád az ifju ellen?
- Nem, nem. Legalább nem hiszem. Eleintén felfútták ugyan a dolgot, de most már puszta formaság.
- Ha igy van, könnyen lehet segiteni; magamra vállalom.
- S aztán nem szereti, ha nagy férfiunak mondják! Mondom és állitom, habár megneheztel is a marquis úr. Sőt ha én hallgatnék is, mit sem érne, mert mindenki igy nevezi méltóságodat és - vox populi, vox Dei.
A három nőt és Renzot együtt találták. Mily nagy meglepetést idézett elő ezen látogatás, nem kell fejtegetnem; azt hiszem, még a meztelen s kopott falak, függönyök, asztalok és asztalkendők is csodálkoztak ezen rendkivüli eseményen. A marquis megindította a társalgást: a bibornokról, stb. képzelhető személyekről és dolgokról nyiltan, szivélyesen, s egyszersmind finom tapintattal beszélt. Majd látogatásának czéljára tért át. Don Abbondio, kit ismét felszólitott a vételár meghatározására, előállt, s némi vonakodás, mentegetőzés után - hogy nem ért hozzá, az effélékhez csak hozzávetőleg szólhat, csak felszólitása következtében beszél, stb. - roppant összeget emlitett. A vevő teljes megelégedettségét fejezte ki, s tettetve, mintha hinné, hogy a lelkész nem szabott volna ki tisztességes árt, az inditványozott összeget megkétszerezte. Nem akart hallani félreértésének kiigazitásáról, s minden vitatkozást megszakított, midőn a társaságot, a lakodalom utáni napra meghitta magához ebédre.
- Ó, gondolta don Abbondio, midőn hazatért, ha a dögvész mindenütt ily eredményt idézett elő, valóságos vétek roszat mondani róla; szinte jó volna, ha minden ötven esztendőben ellátogatna, s az ember szivesen kiállná: hanem természetesen a felgyógyulás iránt szerződésre kellene lépni vele.
Megjött a háromszori meghirdetés, s a számüzetés alól való felmentés, elérkezett az áldott nap. A jegyes pár diadalmas biztossággal ment ugyanazon templomba, hol ugyanazon don Abbondio összeadta őket. Más és különösebb diadalmenet következett más nap, midőn az ifju pár a marquis palotájába vonult. Képzelje el olvasónk, minő gondolatuk támadt, midőn azon kapun beléptek, mit beszélt mindegyik vérmérséklete és miveltségéhez képest. A mulatság közepett azonban, hol egyik, hol másik emlitette fel, hogy az öröm és ünnepély nem teljes, mivel Cristoforo atya hiányzik. Ő azonban - tették hozzá - kétségkivül boldogabb nálunk.
A marquis fényesen vendégelte meg az ifju párt. Diszes terembe vezette a társaságot, s a fiatal párt, Ágnest és az özvegyet asztalhoz ültette, s mielőtt don Abbondióval távozott, hogy ebédjét másutt költse el, kissé vendégeinek társaságában maradt és segitett az ételek felszolgálásában. Talán senkinek sem jut eszébe megjegyezni, miszerint sokkal egyszerűbb leendett, ha a marquis csak egy asztalt terittet vala. Becsületes, de nem - mint ma mondanák - eredeti embernek rajzoltuk őt; csak azt mondtuk, hogy leereszkedő úr, de nem, hogy a leereszkedés bámulatos példánya. Eléggé leereszkedő volt arra, hogy ezen egyszerű emberek közé lépjen, de annyira nem, hogy velük mulasson.
Ebéd után a házassági szerződést egy törvénytudó elkészítette, aki azonban nem a csomóbontó volt. Ennek tetemei ugyanis már Cantirelliben nyugodtak és mai napság is nyugosznak. Mivel pedig remélem, olvasóim nem mind származnak Lecco vidékéről, belátom, hogy kissé fel kell világositanom ezen ügyet.
Leccon felül, mintegy fél mértföldnyire, Castello nevü falu mellett, hol két út szeli egymást át, Cantirelli nevü helység fekszik; a keresztút mellett szemlátomást mesterségesen készült domb, s ennek tetejében kereszt látható. E domb a legutóbbi dögvészben kimult száz és száz ember hullájából készült. A monda ugyan csak átalában szól dögvészről, de kétségtelen, hogy ezen dögvészt érti, mely legutolsó és egyszersmind legöldöklőbb volt mindazon ragályok közt, melyek Itáliában pusztítottak. S mindenki tudja, hogy a mondák csak egy részét beszélik el a történteknek: a többit ki kell egésziteni.
A palotából való visszatértükkor csak egy kellemetlenség fordult elő, s ez is Renzónkat érte: neki kellett czipelnie a négyes pénzekből álló terhet. De olvasóink tudják, hogy ő már sokkal nagyobb bajokkal küzdött meg. Nem beszélek Renzo fejtöréséről, vajjon miként tegye leggyümölcsözőbbé pénzét. Ha valaki tanuja leendett Renzo tervei, eszmei, képzeleteinek, ellentétes érvelésének: vajjon az ipar vagy földmüvelés mellett maradjon-e, azokban a mult század két akademiájának czivódására ismert volna. S Renzora nézve a kérdés nagyon komoly és bonyolult volt; mert a családban egyedül levén férfiu nem mondhatta: mért válaszszak, midőn mindkettő jó, mert két lábon jobban lehet járni, mint egyen.
De nem sokára csak arra gondolt, hogy minél előbb csomagoljanak, s útnak indulhassanak: ő uj hazájába, az özvegy Milanoba. Elgondolhatjuk, mennyi köny, hálálkodás és igéret áradt, hogy meglátogatják egymást. A könyeket leszámitva nem kevesbbé volt gyengéd Renzonak és családjának vendégszerető barátjától való bucsuzása, és senki se gondolja, hogy a válás érintetlenül hagyta don Abbondio kedélyét. A jó emberek mindig benső ragaszkodással viseltettek lelkészük iránt, s szive mélyében ez is mindig javukat óhajtotta. Ama szerencsétlen események azonban megzavarták e szép és benső viszonyt.
Tán kérdi valaki, vajjon nem éreztek-e kivándorlóink fájdalmat, midőn bucsut vettek falujoktól, s hegyeiktől? Bizonyára éreztek, mert azt tartom, hogy legalább kis fájdalmat ilyenkor mindig érez az ember. Fájdalmuk azonban nem lehetett valami nagy, mivel menekülhettek volna attól, ha - a két főakadály, don Rodrigo és a számüzetési parancs már ugyis megszünvén - szépen honn maradnak. Egy idő óta azonban Bergamot mindhárman hazájuknak tekintették. Renzo már előre megkedveltette velük uj hazájukat, annyit beszélt annak előnyös tulajdonságairól, a munkásokról, s az ottani élet százféle kellemességeiről. Egyébiránt mindnyájan szomorú napokat éltek át eme vidéken, melynek hátat fordítottak, s e szomorú emlékek lassanként kivetkőztetik költészetéből azon tájat, melyre vonatkoznak. S ha még hozzá e vidék szülőföldünk, az emlékek csak annál keserűbbek. A csecsemő is - mondja névtelenünk - örömmel nyugszik dajkája ölében, vágygyal és bizalommal keresi az édes emlőt, mely eddig táplálta; de ha a dajka, hogy elszoktassa a szopástól, ürömmel keni be emlőjét, a kicsi elkapja ajkait, ismét megkisérti ugyan, de végre is eltaszitja, bár sír, de eltaszitja magától azt!
Mit szólnak olvasóink hozzá, hogy Renzot, alig érkezett meg és helyezkedett el uj hazájában, már is kellemetlenségek érték. Apró bajok voltak ugyan, de az ily apróságok is elégségesek a boldogság megzavarására. Röviden elbeszéljük el.
Bergamoban még Renzónk megérkezte előtt beszéltek Luciáról; tudták, hogy Renzo sokat szenvedett Luciáért, s hogy mégis mind végig hűségesen kitartott; valamely részrehajló jó barát felkeltette a fiatal asszony és szépsége iránti kiváncsiságot és várakozást. S amint mindenki tudja a kiváncsiság és várakozás eleintén képzelgő, könnyenhivő, de ha szinről szinre látja a várvavárt tárgyat birál és kákán is csomót keres; mi sem elégetheti ki, mivel tulajdonkép nem tudja mit kivánt, s busásan megfizetteti előbb oktalanul szórt hizelkedéseit. Midőn tehát Lucia megjelent, sokan, kik talán azt hitték, hogy haja valóságos arany, arcza rózsa, s egyik szeme szebb a másiknál és - mit tudom én? - vállukat vonogatták, orrukat vakarták s igy szóltak: Hát ez az? Oly sok idő és fecsegés után többet vártunk. S végre is ki ő? Paraszt asszony, mint a többi. Nálunk minden bokorban különbet lehet találni nála.
Aztán részletesen kezdték birálgatni, egyik e, másik ama kifogást tette, s igen sokan voltak, kik épen rútnak tartották.
Mivel azonban senki sem mondta megjegyzéseit Renzo előtt, nem lett volna nagy baj. A kellemetlenséget Renzo jó barátai idézték elő, kik e megjegyzéseket besugták a fiatal férjnek, kiben most forrott a méreg. Tépelődött a hallottak felett, s leginkább magában, de néha mások előtt is kesergett. - Mi közötök hozzá? Ki mondta, hogy csigázzátok fel várakozástokat? Talán előre hireszteltem szépségét? S midőn ti szépségét magasztaltátok, nem azt mondtam-e mindig, hogy csak jó. És parasztnő! Hát mondtam valaha, hogy herczegkisasszonyt vezetek közétek? Nem tetszik? Ne nézzetek rá. Van itt elég szép nő: gyönyörködjetek azok szemlélésében.
S figyeljetek csak, miként adhatnak az ily gyermekességek egész más irányt életünk folyásának. Ha Renzo, mint először tervezé, egész életét e faluban kénytelen tölteni, nem igen lettek volna vig napjai. Mivel izlését, kedvét támadták meg, nem is igen iparkodott kedvesnek lenni. Mindenki iránt goromba volt, mivel mindenkiben egy-egy hivatlan birálót vélt megpillanthatni. Nem kapott ugyan senkivel bajba, de mindenki tudja, mennyi gorombaság fér el a szoros értelembe vett társadalmi szabályokkal egy kalap alatt. Renzo minden szavát bizonyos gunyos szellem lengte át; ő is mindenben hibát talált, sőt ha egymás után két nap rosz idő volt, boszankodva kiáltott fel: Nem csuda, ebben az országban!
Igy sok ellenséget szerzett, sőt még azok sem igen szenvedhették, kik előbb szerették, s lassanként csaknem az egész faluval nyilt háboruban állott.
A dögvész azonban, mintha csak kötelessége lett volna, Renzonak most is, mint mindig segitségére jött. Egészen Bergamo kapuja mellett volt egy selyemfonó, melynek gazdáját elragadta a dögvész. Örököse, egy szeles, könnyelmü ifju, mivel az egész épületben mit sem talált, mi gyönyörködtette volna, elhatározta, hogy rögtön, habár fél áron is eladja; de a fonó árát azonnal zsebre akarta rakni, hogy elfecsérelhesse. Bartolo értesülvén a dologról, azonnal a helyszinére sietett, alkudozott, megkötötte a szerződést: potom árt kötött ki. A készpénzben, s azonnal való fizetés kikötése azonban mindent elrontott, mert azon kis összeg, melyet Bartolo lassanként megtakaritott, távolról sem volt elég a vételár fedezésére. Az ügyet függőben hagyva Renzohoz sietett, s felszólitotta, hogy felében vegyék meg a gyárt. E szép üzlet ketté vágta Renzo pénzügyi aggályait: beleegyezett. Most mindketten a helyszinére siettek, s megvették a gyárt.
Midőn az uj tulajdonosok megérkeztek, Luciát - mivel semmi hir sem előzte meg - nem várták, nem birálgatták, sőt inkább mindenkinek tetszett. Renzo fél füllel nem egyszer hallott ily szavakat: Látod azt a szép róka-asszonyt, ki ide költözött?
A jelző elfeledtette Renzoval a főnevet.
Előbbi lakásán szenvedett kellemetlenségei egyébiránt hasznára voltak. Az előtt igen elhamarkodva szokott itélni, örömest birálgatta a nőket, s mindent. Akkor tapasztalta, hogy egészen más kimondani, mint hallani a hivatlan véleményeket; ez okból előbb magában mindig megbirálta szavait, mielőtt kimondta volna.
De senki se higyje, hogy itt semmi kellemetlensége sem volt. Az ember (ezt névtelenünk mondja, ki mint olvasóink már megjegyezhették, nagyon szereti a hasonlatokat; ezt még ne terheltessenek elolvasni, mivel ez az utolsó!) az ember, mig e földön jár, beteg, ki többé-kevesbbé kényelmetlen ágyon fekszik, s vágyódva tekint a körülötte levő, s külsőleg kellemesebb, s jobban megvetettnek látszó ágyakra, s azt hiszi azok valamelyikében jobb volna feküdnie. De ha sikerül ágyat cserélnie, alig helyezkedett el uj fekhelyén, már is érzi, hogy itt valamely csomó szurja, amott az ágy egy része kemény, szóval ismét a régi nóta kezdődik. Ez okból, teszi hozzá névtelenünk, inkább azon kellene lennünk, hogy jót tegyünk, nem pedig hogy jól, kényelmesen éljünk, mert igy végre is boldogabbak vagyunk. E hasonlatot névtelenünk, a tizenhetedik századbeli tudósok mintájára, hajánál fogva huzta ugyan beszédébe, de lényegében mégis igaza van. Egyébiránt, folytatja névtelenünk, ismerőseinket többé nem érte oly fájdalom vagy kellemetlenség, minőknek egész sorozatot beszéltük el történetünk folyamában. Renzóék innéttul a legbékésebb és boldogabb, és legirigylésre méltóbb életet éltek, ugyannyira, hogy ha leirnám ezen egyhangu, zavartalan boldogságot, olvasóim halálra unnák magukat.
Az üzlet pompásan ment; kezdetben ugyan kevés munkás akadt, s ép ez okból, mivel a munkások nagyon megfogytak, roppant bért követeltek. Rendeleteket bocsátottak ki, melyek a munkabért árszabás alá vetették; ekként minden a régi kerékvágásba jutott, amint hogy a dolog természeténél fogva is ide kellett jutni. Velenczéből más és helyesebb rendelet is érkezett, mely tiz évi adómentességet biztositott minden idegennek, aki Bergamo tartományban letelepedik.
Renzóékra ez a szerencse uj kedvezése volt.
Egy év elforgása előtt már szép piczi teremtés jött világra, mintha csak Renzonak akarna alkalmat nyujtani igérete teljesitésére: leány volt. Elképzelhetik olvasóink, hogy a keresztségben Mária nevet kapott. Idővel mindinkább szaporodott a család mindkét nembeli uj tagokkal. Ágnesnek ugyancsak volt dolga a sivó-rivó kicsikékkel, kiket ide, oda hordozott, kedvesen pirongatott, s arczukra akkora csókokat nyomott, hogy helyük, a kicsikék rózsás arczán óra hosszat meglátszott. A gyermekek valamennyien jó természeti hajlamot örököltek, s Renzo rajta volt, hogy mindnyájan megtanuljanak irni és olvasni, mert - ugymond - e „hunczfutság” létezik, s legalább ők is huzzanak hasznot belőle.
Gyönyörüség volt hallgatni Renzo kalandjainak elbeszélését, melyet mindig azon megjegyzéssel fejezett be, hogy küzdelmei megtanították, miként uralkodjék önmagán. - Megtanultam - szokta volt mondani - hogy ne keveredjem lázangók közé, ne tartsak szónoklatot a köztéren, ne igyam kelleténél többet, ne tartsam soká kezemben a csengetyühuzót, midőn körülöttem beteges képzelmü emberek vannak, megtanultam, hogy ne kössek lábamra harangot, mielőtt megfontolnám a következményeket. - S száz efféle dolgot.
Lucia nem ugyan téveseknek, de hiányosoknak találta ezen tanokat. Mivel naponkint hallotta azokat, s gondolkozott felettük, egyszer igy szólt erkölcstanitójának: S mit tanultam én? Nem kerestem a bajt, hanem a baj keresett fel mindig; ha csak tán azt nem akarod állitani - tette hozzá kedves mosolylyal - hogy akkor hibáztam, midőn megszerettelek, s kezemet neked igértem.
Renzot eleintén zavarba hozta nejének megjegyzése, s csak hosszú vitatkozás és gondolkodás után egyeztek meg abban, hogy a szenvedések gyakran azért keresnek ugyan fel bennünket, mivel alkalmat adunk nekik; de még a legóvatosabb és ártatlanabb életmód sem véd meg bennünket azoktól, sujtson azonban bennünket a csapás akár saját hibánk miatt, vagy hibánk nélkül, az Istenbe vetett bizalom enyhiti azt, s boldogabb életet készit elő számunkra. Ezen elvet - bár szegény, egyszerű emberek vonták ki tapasztalataikból - oly helyesnek találtuk, hogy elhatároztuk, miszerint, mint elbeszélésünkből folyó tanulságot ide feljegyezzük. S ha netán elbeszélésünkkel untattuk olvasóinkat, gondolják meg, hogy ezt nem szándékosan tettük.
(Vége.)