GULYÁS PÁL

MISZTIKUS ÜNNEPI ASZTAL

NYOMATOTT BUDAPESTEN, A KIRÁLYI MAGYAR EGYETEMI NYOMDA

350 ÉVES JUBILÁRIS ESZTENDEJÉBEN, 1928.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2015

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-615-5531-34-7 (online)

MEK-13920

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/13900/13920

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MŰVÉSZ TERVEI

A FÁK LASSÚ SZIVE

A JEGENYEAKÁC TÖVÉBEN

BÜSZKE PÁVA

HOLDVILÁGOS ÉJ

ISMERITEK ANYÁTOKAT?

A FÁK LASSÚ SZIVE

ÓLÁLKODÓ HOMÁLY

A FÖLD SÓHAJA

A NÉMA LOMB

APRÓ KIS ÁRNYAK

AZ ÁGY ÁBRÁNDJAI

TERMŐ ALKOTÁS

A NAP VÍGASZTALÓ KEZE

SZŐLLŐ KÖZT

I. TISZTA GYERMEK

II. AZ AKÁCOK SORFALA

III. VÁNDORMADARAK

IV. KÉK SZILVÁK

V. AZ IRGALMAS FA

VI. TESTVÉREK

VII. A JÁTÉKOS INDA

VIII. PARÁNYI NYUGTALAN MOTOR

IX. REGÉK BOLYONGÓ VÁNDORA

X. ELPIHENT PILLANGÓK

XI. ÁBRÁNDJAIM

XII. SÜLLYED A VILÁG

A FÁK PÁLYÁJA

FELLEGES MŰVÉSZET

A HALOTT AKÁC

ÉG A KÁLYHA

AZ ÉRKEZŐ ÉJ

A LOMBOK FUNDAMENTUMA

HEGEDÜSZÓ AZ ERDŐN

A BŰVÖLŐ TAVASZ

TÜNDÖKLŐ PILLANAT

BOLDOG MÉLY VILÁG

I. A VÉR DIADALÚTJA

II. TERMŐ REJTELEM

MISZTIKUS ÜNNEPI ASZTAL

VÁLTOZÁS

VISZONTLÁTÁS

NAGYAPÁM

KIRÁNDULÁS

CSODÁLATOS ÁLOM

I.

II.

VADÁSZ

MISZTIKUS ÜNNEPI ASZTAL

A TÁRGYAK ÉBREDÉSE

APÁM

UDVARUNK

ÜVEGSZEMEK

A KATONA SZEME

A KATONA SZIVE

SZIVEMTŐL A LOMBOKIG

LECSÜNGŐ ÁRNYAS INDA

AZ ÁRVA UDVAR

A FÖLD MILLIÓ TORKA

A POR HATALMA

LÁMPA A PÁLYAUDVARON

ACÉLSINEK

FEHÉR VITORLAVÁSZON

PIPACSMEZŐK

A MAGVETŐ

PRÉSELT VIRÁGOK

EMBERI GYÁSZ

ALAGÚT

ŐSZI ESŐ

NÁDAK

A KEMÉNY DALNOK SZEME

KOMOR FORGÁS

INDULÓ HÓ

A KÖZELGŐ TAVASZ

PARTOK FELETT

INASOK

MÁGNES

A TISZTA ÉLET GYÖNGYEI

ELSUHANÓ FELHŐ

MADÁRÖRÖM

A TISZTA ÉLET GYÖNGYEI

VIRÁGOK A DOMBOLDALON

KÉT ÉVVEL EZELŐTT

TAVASZI IBOLYA

AZ ELSŐ ANYA

KEZDŐ ÁRVÁCSKA

KARÁCSONYI AJÁNDÉK

A VARÁZSLÓ

MÉZ

EDDIG NÖVÉNY VOLT

HÚZD A KÚTAT!

KIÁLTÁSOK

KIÁLTÁSOK

ÓH SEGÍTS MEG!

NYUGTALANSÁG

ÓH SZABADÍTSÁTOK KI VÉREMET!

A FESTŐ TÁJAI

ÓH HOL AKADNA BÁNYÁSZ?

HIÁBA MINDEN HANGULAT!

HAJNALI GYÁSZINDULÓ

ÓH BALGA ARCHIMÉDES!

IDEGEN VILÁG

HOVÁ LETT KRISZTUS VÉRE?

KÖNYÖRGÉS A HOMOKSZEMEKHEZ

FAGYOTT KÖVEK

A VONAT ABLAKÁBÓL

MÉLY FELHŐ

SZÁRNYALÓ HARANGOK

MIT AKAR A VILÁG?

NÉMA ÁRNYÉK

A BÚZAFÖLD TÁPLÁLÓ KEBLE

A HERVADÓ AKÁC ALATT

A CSEND LABIRINTUSÁBAN

BÚCSÚ NÉLKÜL

FORDÍTOTT FOLYAM

ACTOR HUNGARICUS

BABITS MIHÁLYNAK

AZ ELBUKOTT HÓ

A SZÓ

A MŰVÉSZ TERVEI

Homály volt, mert az ég szinét

eltakarták a lombok.

Csak néha láttam fent a kék

hullámu égkorongot.

Mentem a fák alatt s a fák

szeme szívembe látott:

úgy néztek rám, mint ősapák,

jószívü óriások.

S ebben a templomi setét

csöndben, amelyet éj fed,

itt és ott sárga lámpaként

nagy sárga lombok égtek.

A lég hideg volt és a föld

alattuk kékbe játszott...

S a lelkem mély sóhajba tört:

„Mit akarnak e lángok?”

Mentem az úton csüggeteg,

járván e néma estet,

s szemeim a holt levelek

formáin révedeztek.

Olyan művészi volt a rajz,

mint ércbe vésett álom,

s a szél ezer rajzot kavart

keresztül a határon.

Itt és ott sárga lámpaként

nagy sárga lombok égtek,

temetői lámpájaként

a porladó művésznek,

akit egy gondolat a mély

homok csöndjébe vitt,

s a szél táncolva szórja szét

itthagyott terveit.

A FÁK LASSÚ SZIVE

A JEGENYEAKÁC TÖVÉBEN

Egy jegenyeakác tövében álltam.

Nagy zizegő akác volt. Tetején

őrködött lángsisakkal s lángruhában

az utolsó sugárzó esti fény.

Ilyen akácok zúgnak a regékben...

Letörtem egy ágát s a levelen

a nyár fogyó tüzénél megidéztem

árnyékod, óh hatalmas szerelem!

BÜSZKE PÁVA

A kertünkben voltam s a tarka őszre

gondolgattam, hogy íme, nemsokára

alárepűl a viruló mezőkre

s kibontja szárnyait, mint büszke páva.

Kibontja szárnyait s az embereknek

bánatában elhervad a szive,

a fák aranyfelhői elperegnek

s az útat őszi harmat fekszi be.

HOLDVILÁGOS ÉJ

Tegnap holdvilágos éj volt

és kinyitottam az ajtóm.

Óh a lelkem mily nehéz volt!

Az akácok szívszakajtón

hullatták le sárga lombjuk

romjait a barna földre.

És fölöttük édesanyjuk,

a homály sírt összetörve.

ISMERITEK ANYÁTOKAT?

Ismeritek a lassan elmerűlő

Napot, anyánkat, édes jó anyánkat?

Anyánk ő: a bölcsőnknél ő virasztott

és ő melengeti végső tanyánkat.

Midőn egyszer lement és zord homály lett,

ledobtam a nyomára testemet.

Már fent az ormokon hűs szél süvöltött,

de még a föld meleg volt, ábrándos és meleg.

A FÁK LASSÚ SZIVE

Reggel volt. A természet ébredése: -

a fák magasba ringó ágai,

a légben szerteröppenő galambok,

a pókhálók sokszínü csillogása,

a Nap, az ősi Nap folyton növekvő

kohója: - lelkemben egy mondhatatlan

szomoruságnak verte cimbalomját.

Ott űltem a szobámban és a könyvek

prizmáin át forgattam a világot.

Az udvaron édes petúniák

tárták ki lányságuk titokzatos

álmát a láthatatlan szellemeknek.

S az ablakomon át az illatok

hullámverése lelkem ostromolta.

Kimentem az udvarra és az öt

öreg akác mohos tövébe álltam: -

ők látták játszi gyermekévemet

s a balga ifju büszke szárnyverését.

S a szívre gondoltam, az ő nyugodt

lassú szivükre, melynek a mulandó

időben nem hallatszik dobbanása.

ÓLÁLKODÓ HOMÁLY

Lement a Nap már,

de még a láthatáron,

a háztetők felett

- ha felnéztem a fák magas hegyére -

ott reszketett, mint elhagyott gyerek,

a vére.

A rózsák arca még égőpiros volt,

a falra még piros árnyat vetett;

még távoli mély országútakon

ballagott felénk a csillagos bolt;

a rózsák arca még égőpiros volt...

De én már éreztem, hogy ága

fájó sebet szúr

tüskéivel

a föld alól ólálkodó homályba.

A FÖLD SÓHAJA

Erős homály volt és csak itt-ott

sugárzott az elektromos láng.

Mentem az utcán céltalan.

S egy fordulónál a palánk fölött

egy mozdulatlan lomb árnyéka hullt rám.

Úgy vágódott ki ott fölöttem

zöld színe, oly félelmesen,

hogy egészen zavarba jöttem: -

a villany sárga fénye rárezg

a lombra és úgy húzza lelkemet

a zöld anyag közömbös csillogása,

mint egy titokzatos zöld mágnes.

Ott hallgatott a hűvös lomb fölöttem

és én leborultam előtte:

„Óh költők fejedelme, Föld!

Háborgó lelked hogy tudott

ilyet sóhajtani a levegőbe?!”

A NÉMA LOMB

Oly lázasan ragyog a lomb

árnyékos mély szeme!

Oly mély, hogy szinte tántorogva

tekintek már bele.

Mitől ragyog oly lázasan,

talán csak nem beteg?

Ha a lombnak fájdalma van,

ő azt nem mondja meg.

A téglaszín öreg kapunkra

árnyéka rácsapong,

mint egy betévedt denevér,

mely veri a plafont.

Mitől csapong oly nyugtalan,

talán csak nem beteg?

Ha a lombnak fájdalma van,

ő azt nem mondja meg.

APRÓ KIS ÁRNYAK

Már nemsokára itt az éj,

már nemsoká a kémények felett

fog lengeni keselyü-szárnya.

Pedig nyugatról még a Nap

sugárzó csókja rátapad

a háztetőkön át

a földrehajló jázminok hajára.

De már a fák alatt apró kis árnyak

mozognak nyugtalan

s a lombok szárnya őket eltakarja.

Hiába már a Nap aranyt

mosolygó cselvetése,

már nemsoká leszáll az éj hatalma.

A nyugtalan apró kis árnyakat

a lombok úgy takarják, védik,

olyan anyai szeretettel

ölelik lassan dobbanó szivükre,

mint a kotló melengeti csibéit.

AZ ÁGY ÁBRÁNDJAI

Le kellene feküdni már

a csöndes ágyba!

Mint egy szelíd fehér hinár

úgy húz magába

az ágy, az én hű álmatag

nyugalmas ágyam.

Édes ábránddal csalogat: -

lehelli lágyan

a délvidék kék partjai

felé hajómat,

hol a pálmák szép arcai

fölém hajolnak.

A párnahéjra festeget

száz tarka felhőt,

száz kéken csillogó eget,

száz kósza szellőt,

zengő vidám madárzenét,

Pán fürge sípját,

a friss kalász lehellelét,

a róna síkját.

A kertünkbe is elvezet,

a régi kertbe,

hol játszi gyermekévemet

őrzi a cserje,

őrzi az agg cseresznyefa

mosolygó ága

s a tisztalelkü körtefa

fehér virága.

Az ott az én ifjú anyám

szelíd alakja: -

komoly szemmel tekint reám,

lelkem kutatja,

aztán fülembe így beszél,

megsimogatván:

„Ne hozzak egy falat fehér

cipót, fiacskám?”

Erre a fehéren folyó

regei hangra

megkondúl fent egy árnyhozó

fa mély harangja,

megrázkódik lassú szive,

könnyei dőlnek

s piros almával hinti be

a lepedőmet.

TERMŐ ALKOTÁS

Nem vágyom én Itáliába,

a Szent Péter-templom világhirű

kupolája engem nem érdekel...

Nem vágyom én már sehová, jó itten,

az Alföld elhagyott zugában,

hol udvarunkon a leányszelíden

földrehajló hallgatag jázminok

csöndjében több isteni hatalom van,

mint abban a csillogó kupolában;

több benne a krisztusi egyszerűség,

alázat, hangtalan szelíd lemondás,

s minden levél hátára rá van írva

az Evangélium hőskölteménye...

És eredetibb benne a művészet,

mert mondjátok, ki tud építeni

halandó kézzel termő alkotást?

A NAP VÍGASZTALÓ KEZE

Kint sétálgattam a szabadban,

reggel volt, júliusi reggel,

s az udvarunk tele volt szórva

ezüst olajfalevelekkel,

melyeknek dárdáján itt-ott már látszott

a hervadás viaszjele...

Mély szimbolum volt ez a kép,

s miközben kint sétáltam a szabadban,

lehajtott fővel, elgondolkozón:

fejem tetőjén észrevétlenűl

egyre jobban melegedett

a néma Nap vígasztaló keze.

SZŐLLŐ KÖZT

I.

TISZTA GYERMEK

Még csak hat óra mult. A Nap

alig szárnyalta túl a fák hegyét.

Kint sétálok a szőllő közt: az úton

még hűvös a homok,

de a futóbab indáján a harmat

mámorosan lángol már szerteszét.

Egyszer csak zümmögés üt a fülembe

s a halvány babvirág körül

a Nap melengető fényzáporában

egy csillogó kis méh szálldos kerengve

s parányi lelke úgy örül,

ha eltakarja őt a bab virága,

mint a tiszta gyermek,

ha végre eljutott az iskolába.

II.

AZ AKÁCOK SORFALA

Két oldalt az országút mentén

sorfalat állnak az akácok.

Egy-egy akác kiválik a sorukból,

talán hogy jobban lássa a világot.

Én itt nézem őket a levelek közt,

a szőllő zöld levelei között:

mindenik akácfa két-három ölnyi.

S a lombjuk olyan üveges zöld,

hogy hiába bámulom őket,

nem tudja szemem lombjukat betörni.

III.

VÁNDORMADARAK

Ez a homok itt szürke és kezemből

peregve hull ismét a földre vissza.

Közömbösen pereg,

pedig ő a természet néma titka.

Egy-egy szem az újjamra rátapad

és én úgy simogatom őket,

mint elfáradt vándormadarakat,

pedig tudom,

hogy az ő életük erősebb.

IV.

KÉK SZILVÁK

Kint vagyok a gyümölcsös kertben

és nem gondolok semmire,

csak a csöndre, mely mindent áthat.

Megyek a szilvafák alá,

a tamariskabokrot félrehajtva,

és bámulom a kék szilvákat.

Aztán utánuk lendül a karom,

a reszkető ágak felé:

magányos kedvemet így töltöm.

S olyan határtalan boldog vagyok,

úgy örülök elszálló életemnek,

mint minden állat itt a földön.

V.

AZ IRGALMAS FA

Fölöttem a fa néma lombja

reszketve kínálja gyümölcseit.

Reszketve kínálja, mert a szivében

él még a hit,

hogy én is gyermeke vagyok,

az ő szegény, elüldözött fia...

Láthatatlan szivében

mély szánalom fakad,

hogy így kell engemet a porban

viszonttalálnia.

VI.

TESTVÉREK

A törzse sok helyen ki van foszolva,

de áll a fa a zöld szőllő között.

Egyik ágán a gyanta sárga méze

csillogón kiütközött,

másik ágán két-három ért gyümölcs

tekint le rám,

olyan részvéttel, olyan mosolyogva...

Testvérek ők és nemsokára

lehullnak a homokba.

VII.

A JÁTÉKOS INDA

Olyan boldogság itt az élet,

pajtásaim a venyigék:

zöld bajszai víg szüretet igérnek,

tarka görögtüzet,

mely felgyujtja a homály mély vizét.

Olyan boldogság itt az élet,

végignyúlok a homokon:

a Nap nyomától a homok meleg még

s nézem, amint a drótokon

végigfut a játékos inda,

amerre csak a Nap lemegy...

A leveleket magával ragadja

és reszketnek a gyönge levelek.

VIII.

PARÁNYI NYUGTALAN MOTOR

Egy dongó szállt el gyászkomor zenével

a viruló szőllő között,

felelve búsan mély ábrándjaimra.

Repült az illatos füvek felé,

amelyek már várnak rá valahol,

talán elébe is mennének,

de a természet őket visszavonja.

Egy dongó szállt el gyászkomor zenével,

parányi nyugtalan motor,

a nagy homály hánykolódó paránya.

Utána oly meredek volt a csönd!

Csak az én imbolygó testemnek

árnyékos talpai

ereszkedtek tompán a föld porára.

IX.

REGÉK BOLYONGÓ VÁNDORA

Óh Istenem, milyen jó lenne,

ha egyszer séta közben

itt maradnék a venyigék között,

mint a regék bolyongó vándora,

és aztán egy venyigével több lenne!

A verandán várna édesanyám

gyümölccsel, vacsorával,

de már hiába várna rám...

Kint halkan csókolózna reszkető

levelem a homállyal.

X.

ELPIHENT PILLANGÓK

Kezd hűvösödni már. Az izabella

zöld levelei milyen mozdulatlan

nézik a veranda drótlugasáról,

nyugaton hogy bukik alá a Nap!

Oly mozdulatlanok az izabella

árnyékos zöld levelei,

mint elpihent nagy zöld pillangók,

melyek már többé nem csaponganak.

XI.

ÁBRÁNDJAIM

Óh mondd, van-e valami célja,

hogy elnézem a csillogó homokban

a venyigék mozgó árnyékait?

Óh mondd, van-e valami célja,

hogy egy csapongó hófehér pillangó

mélységesen elszomorít?

Óh mondd, van-e célja ábrándjaimnak,

amelyek egy-két óra mulva

ott hevernek a földön elhagyottan,

mint a levél, hogyha a szél lefújja?

XII.

SÜLLYED A VILÁG

Alkony van, testem borzong a homálytól,

mely lassan permetez a szélben.

Rózsásak és lilák a fellegek

s a hold ezüst sarlója mozdulatlan

már ismét ott lebeg

az égbolt szürkülő vizében.

A földön óriási rózsaszínü

árnyékok inganak,

mint óriási rózsaszínü lepkék.

Aztán csöndesen süllyed a világ,

süllyednek az akácok

és süllyednek az illatos füvecskék.

A FÁK PÁLYÁJA

Távol tompán sorakozik az erdő,

alig dereng át zöld szine.

Mindenki vár nyugtalanul,

mindenkinek nyugtalanul

lüktet a szive.

Csak a gesztenyefák állnak nyugodtan

a pályaudvaron,

mély lombjuk árnyékában némán

trónol a nyugalom.

Csak a gesztenyefák állnak nyugodtan,

pedig az ő szivükben is

ott reszket az indúlás néma titka.

Pedig nekik is van pályájuk,

amelyen hogyha egyszer elrobognak,

nem térnek többé soha vissza.

FELLEGES MŰVÉSZET

Már nemsoká melengeti a hátam,

mert nemsokára meg fog halni.

Csodálatos lesz a nyugati ég,

olyan szivárványos festmény lesz,

hogy a szívem is bele fog nyilalni.

Óh hogyha én is ilyen szépen

távozhatnék el,

mint ahogy elpihen a Nap sugára!

Óh hogyha én is ennyi fénysugárzó

felleges művészettel

merülhetnék alá

a föld reménytelen porába!

A HALOTT AKÁC

Egy fa meghalt, a többi él:

ne kérdezd, hogy miért.

Kimentem az udvarra és

körülfolyt a sötét.

A csillagok égtek csupán

a fák magas csucsán.

Olyan rejtelmes volt a perc,

valamit ünnepelt.

Templom volt a lét mély homálya,

melynek nincs kupolája.

Ott állt az öt magas akác,

némábban, mint a ház.

Közöttük egy levéltelen

komor volt végtelen.

Nem volt szivében már lehellet,

de mégis állt a többi mellett.

ÉG A KÁLYHA

Ég a kályha, zúgva pattog

az akácfa bent, amely

még tavaly lombot fakasztott

és virágokat nevelt.

Lelke édes illatáért

langyos esti szél epedt

s tőle csurranó pohárt kért

fent a fürge méhsereg.

Rajta folyt az ég a földbe,

mint a víz a kúton át,

s rajta látott fényt a föld, e

titkos alagúton át.

Ég a kályha, zúgva pattog

az akácfa bent, amely

még tavaly némán virasztott

a vidék felhőivel,

melyek ködfalán zizegve

tárt a hűs szél ablakot

s túl az ég csengő üvegje

tiszta kéken áthatott

lombja csillogó határán

lelke nedves éjibe

s benne húnyt el a szivárvány

tört szemének hét szine.

Ég a kályha, zúgva pattog

az akácfa bent, amely

festve van az elviharzott

évek szépségeivel.

Lobban a fa, most ömöl szét

vére, melyben álma volt:

lila láng: ez volt a kék ég!

sárga láng: a sárga hold!

Űlök ágyamon s a fényre

újratámad régi búm:

mennyi kincset szór a szélbe

e bús krematórium!

AZ ÉRKEZŐ ÉJ

Leszállt az éj

a házra,

körülfonja

vigyázva

s most csúszik az

ereszrül

a háztetőn

keresztül.

Én itt vagyok

az ágyban,

szememben már

homály van,

de hallom fél-

álomban,

amint az éj

ledobban

s a zöldelő

olajfa

alatt megáll

sohajtva.

A LOMBOK FUNDAMENTUMA

Ahogy az udvaron a fák

nyugodtan állnak helyükön,

mint hallgatag fakír, kinek

szemében nincs már semmi könny:

lelkednek csöndes lombjai

úgy néznek mély szemeden át...

Kár volna háborítani

a lombok fundamentumát!

Nézz ki az ablakon, az ég

rád szórja kristályzáporát!

Egy óriás üveg a lég,

kápráztató varázspohár,

amelyben ember és növény

egy mondhatatlan álmot érez...

Aludj velük te is, szegény,

s ne nyúlj az álmok gyökeréhez!

HEGEDÜSZÓ AZ ERDŐN

Ki hegedűl a fákon át,

honnan jön ez a dallam?

Itt a csend szórja mákonyát

s itt fekszik az avarban

a rózsaszínü makk, amely

kettéhasadva várja,

hogy egy kéz fölemelje majd

a lombok távolába.

Mily lágyan süpped az avar,

ha lépek jobbra-balra!

De most egészen megzavar

egy hegedű hatalma!

Itt béke zsong s az ágakon

remegnek pókfonálok...

De most a fák között a hang

mint lassu vér szivárog.

Ki hegedűl a fákon át,

e dal forrása hol van?

Itt a csend vonja sátorát

fölém a néma lombban.

S míg hallgatom a fák alatt,

e zene honnan árad:

agg törzsükön fényt váltanak

a messze égi tájak.

A BŰVÖLŐ TAVASZ

Mily szép az erdő fénytele lombjai

alatt a fákat költögető tavasz,

míg fent a harkály csőre tompán

koppan a tölgy meredek sudárán!

Ezüstvirágokat havaz a kökény,

úgy tündökölnek mint pici csillagok,

s alatta lassú méltósággal

reszket az ősz feledett avarja.

Hol most a meddő tél hideg oszlopa?

A Nap tüzétől égnek a lombtetők,

szemem káprázik, hogyha felnéz...

És a kigyúlt galyak énekelnek!

Egy barna felhő elfödi a Napot,

a bokrok arca sűrü homályba fúl,

de nemsoká a dombokon túl

ömlik a fény dagadó folyóként

s felémtart ismét, vágtat a fákon át,

egy óriási inga gyanánt lebeg:

s úgy lengnek föl s alá az árnyak,

mint koponyásfejü nagy pillangók!

A Föld, a Nap s a Víz frigye most szövi

a halhatatlanság üde láncait:

most száll ki bűvölő kezéből

párja után repeső madárka,

parányi szárnyát bontogató bogár

egy harmatos fű hajladozó hegyén,

s a fák ködébe visszaringó

gyermeki őz szeme tiszta fénye.

TÜNDÖKLŐ PILLANAT

Úgy hömpölyögnek a napok,

mint a folyók hullámai,

s hiába állják útjukat

a városok kőházai:

átsuhannak a tűzfalon,

előttük nincsen semmi gát

s hamuval hintik be a mély

szemek merengő sugarát.

Áttörik a dús orgona

némán himbáló lombjait

s az orgonák sötétlila

virága elhalványodik...

Hulláma győzedelmesen

görget csontot és koponyát,

ő fútta a piramisok

ormára a századok porát!

Úgy hömpölyögnek a napok,

ahogy a zúgó ár szalad,

de engemet nem érdekel,

csak a tündöklő pillanat!

Itt űlök kint az udvaron

és bámulom árnyékos fáit,

melyeknek lenge levelén

a lüktető Nap átvilágít.

BOLDOG MÉLY VILÁG

I.

A VÉR DIADALÚTJA

Voltál-e boldog életedben?

Óh mennyi boldogság lehet!

Boldogság elbámulni hosszan

a kéken ringató eget,

amely alatt egy hallgatag tölgy

lombos sudárát láthatod,

s így szólsz: ki tette azt elébed,

mint mozdulatlan állatot?

Boldogság egy fehér pillangó,

amint a légen átsuhan,

s boldogság a langyos homokra

aranyt szitáló napzuhany...

S előtted végtelen menetben,

mint a tenger hullámai,

a boldogságnak elrobognak

hömpölygő állomásai.

A véredből robog elő mind,

aztán sietve visszaring

a hánykolódó vér ködének

rejtelmes alagútjain.

A vér vonúl most a világra

a Nap tüzétől ittasan,

lelkében a páfrányok alján

rengő sárkányok röpte van!

Sokáig bújdosott a mélyben

az alvó rétegeken át,

elfojtott lassu szenvedélyben

építve tested templomát.

S ha majd a Nap fáradt korongja

a láthatár karjába dőlt,

a tünt időkről álmodozva

idézd a formáló erőt!

Egyedül olvasok szobámban,

az estharang kint ringva szól

s füst és láng csap föl a plafonra

a könyvek mágiáiból!

Elhagyott, szűk, komor, hideg lak...

Ott az agg Goethe lebben át

s a csöndesen rezgő sugárban

forgat egy néma koponyát:

nagy Schiller gondolat-edénye,

amelyből elsuhant a lét...

De nem szökik gyászkönny szemébe,

hanem kitárja a kezét,

arcán az elragadtatásnak

tüzes felhője szárnyal át

s üdvözli a Természet-Isten

formáló principiumát!

Így lelt ismét egymásra két nagy

barát: az élő s porladó,

két messze part közt hídat így vert

e kozmikus találkozó.

II.

TERMŐ REJTELEM

Ki mérte szét a fák sudárát,

a fű dárdája mint terem?

Mielőtt visszahívsz a mélybe,

tárulj ki, termő rejtelem!

Tavasz volt s engemet az erdő

árnyékába vonzott a dal:

fent surranó madárkák és lent

rengett a százados avar.

Köröskörül az induló fák

smaragdernyője rámhajolt,

az égen lassu köd derengett,

mely a felhőknek árnya volt.

S mint meghasadt kemény bogárkák,

ott feküdtek a fák alatt

a rózsaszínü makkok, egy-egy

kibomló életakarat.

Biztosan néztek föl a Napra,

mert már mindegyik fogva volt

s mindnyájan a Földhöz tapadva

itták a gravitációt.

Otthon kettőt cserépbe tettem

- két zúgó tölgynek egy cserép! -

s takarni a hű anyaföldnek

kitéptem langyos kebelét.

Álmukra változó futamban

a nappalok gyémántja szállt

és fekete uszályu árnyak

hozták a nedves éjszakát.

Egy nap, midőn szobámba léptem,

a pillantásom ráesett

az ablakon hagyott cserépre...

S nem húzzák úgy a mágnesek

a karcsu tűt, ahogy a lelkem

ragadta most meg egy erő:

mámor fogott el, mint az alvót,

ha hirtelen gyors szárnya nő!

Az ablak nyitva volt s fuvalmat

lengettek át a friss szelek

s két új levél szilárd alakja

táncolt a szűk cserép felett.

Ketten táncoltak egy ütemre,

két vad csapongó lepkeként,

s fölöttük a csalogató Nap

pengette arany hangszerét.

MISZTIKUS

ÜNNEPI ASZTAL

VÁLTOZÁS

Sokszor elnéztem sétáim alatt

a földet, melyet tiprok lábaimmal;

sokszor elnézem a napsugarat,

amint mosolygva játszik árnyaimmal;

sokszor elnézem a virágokat,

melyekre most még én hajlok le, - s holnap,

ha meghúzzák a zord harangokat,

arcom fölé szelíden ők hajolnak.

VISZONTLÁTÁS

Ki hitte volna, hogy így látom majd viszont?!

Óh iszonyú világ! Óh mélységes iszony!

Tegnap még tág szeme úgy nézett a szemembe,

mint a bárányfelhős sugárzó naplemente.

Ott álltam az ágya mellett és csendesen

így suttogtam hozzá: „Pihenj csak, Kedvesem!

Mire a mély földből kibújnak a virágok,

bejárjuk együtt a csirázó zöld világot!”

Tegnap még így szóltam hozzá, és óh ma, óh ma

borzadva nézek a virágos takaróra,

mely csontjai felett elnyúlik könnyeden,

hogy a teremtésnek nem omlik könnye sem.

Óh hogy ez a tarkán nyíló föld mily kegyetlen!

Alig suhant el egy tavasz a friss kereszten,

csak egy rövid tavasz, - s minden kínt elfeledtünk!

S az örvénylő világ szépsége száll felettünk.

NAGYAPÁM

Mint a felszántott föld göröngyös mély homokja,

olyan volt homloka: csupa redő, barázda.

Három függőleges vad ránc nézett mogorva

daccal az édesen keringő napsugárra.

A szíve szikla volt, albatroszok tanyája,

ormát a szárnyaló idő moha befedte;

királyi gúla volt, melynek örök homálya

az arany szerelem holttestét rejtegette.

Fakó, kopott haja hegyes szögben futott le

szeméig, mely fáradt sasként meredt magába:

két eltünő tó volt, melynek vize örökre

beomlik a némán bolyongó Föld porába.

KIRÁNDULÁS

A Dunántúl szelíd, lankás vidékén

bolyongtam egy csapattal szerteszét:

cserkészek voltak, arcukon verőfény,

itták a friss tavasz lehelletét.

Pannonhalma magas monostora

alatt Pázmánd felé hajolt az útunk

s Pázmánd előtt a sírok mostoha

virágai közt lassan átvonúltunk.

Parancsnokunk, a menetből kilépve,

egy fekete sírkő előtt megállt

s - szemében a gondolat esti fénye -

nézte a márványhomlokú halált.

„Gyerünk!” - szólt végre és továbbhaladt.

Az atyja volt a kő alá temetve.

Így hagyja ott hideg medrét a hab,

ha zúgva hömpölyög a tengerekbe.

A dombtető vidáman üdvözölt,

vasárnap volt, szelíd pünkösdi ünnep,

s a dombtetőn a szőllő lenge zöld

lugasa elringatta gyors szivünket.

Az ég mosolygva nézett ránk a tág bolt

futófelhőin át s a telt pohárba,

melyben szilaj rizlingbor gyöngye táncolt,

behullt az édes Nap aranysugára.

CSODÁLATOS ÁLOM

I.

Álmomban sokszor együtt vagy velem!

Pedig a valóságban kikísértem

holttestedet az árnyas temetőbe.

Vad nyári nap volt. És a láthatatlan

szellők orromba csapták kábitó

szagát a mindent felbontó halálnak.

Álmomban sokszor együtt vagy velem!

Pedig ott álltam a sír sárga torka

előtt és néztem a legényeket,

mint süllyesztik alá közömbösen

koporsódat, ezt a magányos gályát,

mely már azóta hangtalan evez

az ismeretlen tengerek ölében.

Álmomban sokszor együtt vagy velem!

II.

Lugasban voltunk édes jó apánkkal:

Te ott ültél szelíden oldalán,

mint árvalányhaj az agg tölgy tövében.

Beszélgettünk s a langyos esti szellő

megrázta a lugas drót-erdejére

kapaszkodó rizling zöld bajszait.

Tudtam, hogy meghaltál, mégis olyan

természetesnek találtam mosolygó

arcodnak halkan pattanó rózsáit.

Az égboltot tükrözte mély szemed.

S az ébrenlét lidérces cháoszának

elmúlt szivemből minden borzadálya.

VADÁSZ

Pázmándon történt vándorútamon.

Az özvegy papné háza szeretettel

fogadta fáradt testemet magába.

Tudtam, talán többé sohsem fogok

ezen a szép vidéken áthaladni.

S fejem fölött felhő gyanánt borúlt

az elsuhanó élet ünnepélye.

Vadász, a vén házőrző eb, sötét

bundájában lassan felém közelgett

s mint régi jó barát gyújtotta meg

okos szemének sárga lámpionját.

Ép írtam, az útról jegyzeteket

csináltam, midőn hozzám dörgölőzött.

Az írást csöndesen eltolta és

fekete hű fejét kezemre tette.

Idegenek voltunk, két ismeretlen

vándor, az élet két végső fokán.

De a közös halál testvéri sorsa

bennünket mindörökre egybeláncolt.

MISZTIKUS ÜNNEPI ASZTAL

Az arcán fellegek árnyéka lengett,

hisz gyermekét nemrég vesztette el.

Kezében kapa volt, mellyel a hantot

akarta a gyomoktól tisztogatni.

Ruhája éjfekete volt. Haladtunk

némán a város utcáin keresztül.

S az automobilok rekedt zaja

összevegyült az út fehér porával.

Én ifju voltam, őt a morzsoló

évek nehéz sora rommá gyötörte,

és sürgető ikáruszi szavamra

csak egy megértő sóhaja szakadt.

A síneken túl nyúlt el a halottak

csendes köztársasága, melynek érc-

szavára elcsitúl az ágyudörgés.

A sírt drótrács övezte s udvarában

virágszirmok tárták ki illatos

ábrándjukat a szárnyaló időnek.

Szegény fáradt anyám halkan belépett

a rácsnak ajtaján, mint alvajáró,

kint vonz a földöntúli holdsugár.

Az árvácska barátságos fejét

megsimogatta reszkető kezével,

aztán egy lángoló muskátlinak

igazgatá meg véres pántlikáját.

Mintha otthon lett volna, úgy rendezte

a természet szelíd leányait.

Nem tompa sírhalom volt ez neki,

hanem egy misztikus ünnepi asztal,

melynek virágos jósága befödte

a felbomlás rettentő látományát.

A TÁRGYAK ÉBREDÉSE

A függönyön keresztül észrevétlen

nyújtotta be kezét a nyári hajnal

s az álmodó szoba koromsötét

arcát itt-ott szelíden megtörölte.

Felcsillogott a kályha ércsisakja

a sarokban, mint egy páncélbogár;

fölöttem a falak derékszöge

a ködön át lassan kirajzolódott;

és túl a szürkülő homály vizéből

előmerült egy kép szilárd keretje:

árnyékos sírkert volt, amelybe Rembrandt

temette agg Építőmesterét.

Az ágy előtt a székem üdvözölt,

s mint hűséges szolga, vállára vetve

tartotta eldobott ruháimat.

Olyan volt már szobám, mint egy aréna,

melyben két gladiátor vívja harcát:

a tűz és a homály... Csörömpölés

nélkül suhant a légbe hosszu tőrük.

Ott űltem az ágyamban és szorongva

figyeltem az árnyékok változását

s csupán egy tárgy világított fehéren,

mint sírból visszatérő holt anya:

a szék meghitt ölében szeretettel

ragyogta rám hótiszta néma lelkét

az ing, az én fehér jóságos ingem.

APÁM

Nyár volt. A délutáni ég szeméből

egy csillogó könnycsepp esett,

utána reszkető zápor porozta

a viruló vidékeket.

Az állomásról egy akácos erdőn

keresztül kellett haza tartani,

de beteg voltam, nagybeteg s kesergőn

aléltak el testemnek tagjai.

Apám, az én szakállas zord apám,

a zúgó fák előtt megállt és aztán

széles vállát felém hajlítva így szólt:

„Kapaszkodj csak belém, fiacskám!”

És úgy cipelt a záporon keresztül,

mint gyönge lombjukat a nagy sudár fák.

Azóta húsz év telt el és én most is

érzem erős szivének dobbanását.

UDVARUNK

Ki tudja, meddig járok benne végig,

meddig kopog a kő alattam, -

a tarka kő, mely rózsa-kék szemével

megismeri a talpaimat is már,

megismeri ingó árnyékomat

a rajta táncoló napsugarakban?

Ki tudja, hogy meddig szorítja össze

rozsdabarna ajkát a pincegádor?

Ki tudja, hogy az agg hordók szivében

meddig remeg egy csillogó pohár bor?

Ki tudja, meddig tárja szét a szárnyát

az orgonabokor, mely hosszu sorban

a ház előtt a földre rámered,

- a földre, mely örökké fogva tartja -

ki tudja, meddig tárja szét a szárnyát

az orgonabokor,

mint útra készülő madársereg?

Ki tudja, meddig pislog az öreg fal

beomló vakolat-szeme?

S ki tudja, meddig önti a csatorna

a könnyét, mintha könnyem ömlene?

ÜVEGSZEMEK

A víz nyoma a földön megmaradt:

az út, amelyen át a tarka felhők

könnyét magéhoz húzta a kanális.

A víz nyomát nézem most csöndesen,

a homokot vizsgálom, a barázdát,

a vén Föld homlokának száz redőjét,

melyek között apró üvegszemek

csillognak fel reám kiváncsian...

Lesik lecsüngő arcom óriás

korongját és mohón fotografálják

elszálló terveim bús szárnyverését.

A KATONA SZEME

Mily ércesen ragyog szeme,

milyen keményen,

mint kardja, melyet lenget a magasban!

Mily ércesen ragyog szeme,

minthogyha ércből volna öntve,

ércből,

melyet a bányák fenekéről

hoznak föl a fel és alá

libegő lassu csillék.

Minthogyha ércből volna öntve,

nem pedig halkan

csobogó misztikus vízből,

amely egy kedvesen pirúló

hajadonnak

ringó testében egykor álmodott.

A KATONA SZIVE

Óh katona!

Hogyha kevélyen elvonúlsz előttem

és csattog a sárga keramit

döngő lépteid alatt, -

én mindig arra gondolok,

hogy milyen szomorú

kalitka a te domború melled,

milyen szomorú érckalitka,

melynek páncéljai között

ott röpköd tétován

puha piros szived,

ez a zengő madár,

melyet édes jó anyád

fehér kezéből

egykor ezer reménnyel elbocsátott.

SZIVEMTŐL A LOMBOKIG

Egyszer az úton séta közben

egy fának csüngött rám a lombja.

Úgy nézett rám, olyan egyszerüen,

mint régi jó barát szeme,

minthogyha mindig látott volna.

Csupán egy-két méterre csüngött

a lomb ott fent magába,

de én tudtam, hogy ez a föld

legnagyobb hazugsága.

És egész úton az gyötört,

azt számítgattam untalan

- mint mérnök, ki elgondolkozik -:

milyen hosszu országút vezetne

szivemtől a lombokig?

LECSÜNGŐ ÁRNYAS INDA

Egy lomb csüngött fejem fölött,

egy néma lomb.

S szivemben halkan átrepült,

mint egy halálfejű pillangó,

a borzalom.

Az járt szivemben untalan,

hogy egyszer ily nagy árnyas inda

csüng majd alá közömbösen

a csontjaimra.

AZ ÁRVA UDVAR

Kinyitották a téglaszínü

öreg kapunkat

s az udvarunk most olyan árva!

Illatos virágágyai

ijedten párolognak

a fürkésző tekintetű

utca sok ismeretlen ablakára.

Milyen jó az őrködő zárt falak közt

a vadszőllő lecsüngő

árnyékos indái alatt

a kertiszék csíkos vásznára dőlve

nézni magányosan a kémény

felszálló lenge füstjét,

amint eloszlik

a láthatatlan arcu levegőbe!

Kinyitották a téglaszínü

öreg kapunkat

s az udvarunk most olyan árva!

Oly elhagyott, mint egy holt hajadon

felbontott néma teste,

melyet közömbösen letettek

a boncterem hűs márványasztalára.

A FÖLD MILLIÓ TORKA

Ott csüngött fent a fán a meggy

sötétpiros komoly gyümölcse.

Zöld volt a lomb, zöld levelek

hintettek árnyékot a földre,

hintettek árnyékot fejemre,

midőn a lomb alatt megálltam,

mely lassan reszketett a naplemente

utolsó vérző sugarában.

Ott csüngött fent a fán a meggy

sötétpiros komoly gyümölcse.

„Gyümölcs, ember, mind egyremegy!” -

gondoltam s lenéztem a földre,

mely barna volt és millió

hideg torkát némán kitárta

és húzta, húzta elfutó

lehelletem le a homályba.

A POR HATALMA

Úgy simogattam, olyan néma

részvéttel fekete hajad

szálakra bontott csillogó anyagját.

Úgy sajnáltalak, amint révedezve

ott feküdtél a díványon előttem,

s olyan céltalan volt az élet,

midőn alámerült két tág szemed,

az álom mély ködébe szőtten.

Olyan céltalan volt az élet,

midőn befödtem

aléló termeted

két nesztelen hullámzó tiszta halmát.

Éreztem a márványszobor-

szépség halottfehéren

ringó vonalai mögött

rejtőzködő közömbös por hatalmát.

LÁMPA A PÁLYAUDVARON

Óh lámpa, hányszor láttad arcomat,

mikor még gyermek voltam

és ifju szívem telve volt reménnyel!

Akkor itt sokszor elbolyongtam

és néztem a csillogó síneket,

melyeknek acélkarjain keresztül

az őszi szél játszott a holt levéllel.

Óh lámpa, hányszor láttad arcomat,

hányszor tekintettél reám

a magasból jóságos sárga lánggal!

És lelked nyugtalan tüze

megértette ábrándomat,

hiszen mindaketten lobogva

birkóztunk a reánkfúvó homállyal!

ACÉLSINEK

Óh nő, testednek gyönyörű

vonalai többé nem érdekelnek!

Oly távol vagy már életemtől,

mint a búcsúzó nyári felleg.

Valamikor reszkettem én is,

mint reszket a mérhetetlen homály,

ha a reflektor fénye megzavarja.

Most már olyan nyugodt vagyok,

mint a gyászkomor acélsinek

távolba csillogó két néma karja.

FEHÉR VITORLAVÁSZON

Bementem a szobába és elém jött

mosolygó arccal, csillogó jósággal

szemében, az én édes jó anyám.

Mosolygó volt az arca, régi-régi

ismerősöm volt ő nekem,

olyan ismerősöm volt, mint a por

a fának, mint a hűs hegyi patak

a víg ezüst halacskának... De mégis,

hiába volt ő jó anyám,

mosolygó arca nem csitítja már el

többé az én kiáltozásomat!

S hiába simogatja hervadó

fehér kezével néma homlokom:

már csak árnyék e kéz, a fénysugárzó

gyermekévek lengő fantomja, mely

oly végtelen távolból integet

felém már, mint a távozó hajók

lengő fehér vitorlavásznai.

PIPACSMEZŐK

Az úton egy szép gyászruhás leányt

láttam mellettem halkan elsuhanni.

Fekete fátyola egy régi dalt

idézett lázasan verő szivembe.

Tavasz volt és én oly szomoruan

néztem arra a fekete ruhára.

Körülöttem a fák zöld lombjukat

virágosan emelték a magasba,

hogy az aranysugáru Nap királlyá

koronázza őket, termő királlyá.

És így szóltam: mikor a fák örülnek,

mikor a napsugár végigkacag

az emberéleten, mit akar ez

a szomorú gyászfátyolos leány

reménytelen fekete köntösében?

Hisz hófehér bőre alatt a vér

olyan pirosan lángol, mint a Föld

diadallal nyíló pipacsmezői!

A MAGVETŐ

Szemében kék sugár volt,

ezt a sugárt nem tudom elfeledni,

hiszen apám volt.

Sokszor töprengtem rajta:

mi közöm énnekem apámhoz?...

Nemsoká eltemetnek,

de még szivembe mindig visszatérnek

ezek a régi furcsa álmok.

Egyszer megálltam csöndesen előtte

és hangtalan egymásra néztünk.

Olyan rejtelmes pillanat volt:

sajnáltuk egymást kölcsönös

mély részvéttel

s elgondoltuk magunkban mindaketten

a szenvedésünk.

S én nem vádoltam őt,

csak néztem kék szeme felé előre...

Így nézhet a zizegő ért kalász

a magvetőre.

PRÉSELT VIRÁGOK

Ballagtam a homályban és a lámpa

nyugtalanul csalogatta a lelkem,

mely ott feküdt némán bezárva

testemben, e magányos síri kertben.

Árnyékom úgy hánykolódott köröttem,

mint egy nagy denevér,

s a magasban kis szentjánosbogárka

gyanánt ringtak a csillagok

a homály tetején...

S egyszer csak egy ember

lebbent ki a homályból

és mellettem nesztelen elsuhant:

oly nesztelen suhant el, mintha

elnyelte volna őt az alkonyat...

És akkor én két reszkető kezemmel

végigtapogattam a csontomat.

Oly nesztelen suhant az éjbe, mintha

nem lett volna külön fájdalma, álma,

csupán úgy hullt ki a megnyílt homályból,

mint az emlékkönyvek préselt virága.

EMBERI GYÁSZ

Egy zászlót lengetett a szél

az épület magas oromján.

Felhőtlen volt az őszi ég

és tiszta kék vizében

ott hánykolódott a zászló mogorván.

De aztán jött az alkony

és szürke lett az óriási égbolt,

mint egy sötétedő gigász,

amelynek mély ködében

fent lassan elmerült

a parányi emberi gyász.

ALAGÚT

Széles raglánom mint a katonák

köpenye, úgy lebegett rajtam.

Siettem az esti utcán előre

s összeszorítottam az ajkam,

a kezem ökölbe szorult,

nem volt szivemben gondtalan öröm:

siettem a fagyos kövön előre,

vittem szivemben és agyamban

bizonytalan áramköröm.

Egy-egy ház olajfestékes falán

némán táncolt az ívlámpák világa

s imbolygó nagy ködök

ereszkedtek lassan az őszi fákra,

melyeken nem volt már levél,

a hánykolódó szél mindet lefútta...

Aztán egy elhagyott utcába

úgy fordultam be hirtelen,

mint a vonat a sötét alagútba.

ŐSZI ESŐ

Sokszor láttam az utcán: ballagott

a villamos felé

és úgy forgatta mint egy bús komondor

két gömbölyű szemét,

melynek homályát némán törte át

a gondolat sugárzó fájdalomja...

Olyan volt mint egy fáradt óriás,

aki közömbösen belétörődött

az emberi társadalomba.

Hátán összekulcsolt erős kezekkel

így ballagott a köves úton át

s én elbámultam tág szemekkel

testének furcsa mechanizmusát,

amely egyszerre csak megállt

és hófehér szoborrá változott

és két nap mulva már

rápergett a feledtető homok.

Itt hagyta síró gyermekét,

itt hagyta ingeit, ruháit,

testvére lett a halk őszi esőnek,

amely csak hull, hull és semmit sem áhit.

NÁDAK

Meghalt és eltemették...

Levitte a betegség

a föld alagútjába, hol

pihenőre hajol.

Ő már csak a múlt,

de szeme lelkemben virúl:

fáradt nefelejts-

szeme bánatja megejt.

Látom a kőtornácon, amint

fáradtan utánam int:

pihenne már, végtelen fáradt,

olyan mint este a nádak,

melyek lehajolnak a tóra és

betakarja őket az éj.

A KEMÉNY DALNOK SZEME

„...hazám uralkodója, Oedipus,

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

ki jöttél és föloldtad Kadmos városát

a Kemény Dalnok harácsától...”

(Sophokles-Babits: Oedipus Király.)

Gyötör a gyermek szeme is már,

a tágranyílt gyermeki friss szem...

Sokszor úgy rémlik, hogy ilyen volt

ama híres thébai Szfinksz-szem:

az oroszlántestű Szárnyas Leány

ily tágranyílt, csodálkozó szemekkel

tekinthetett az est ingó falán át,

miközben a zengő mélység felett

ős Kadmos bújdosó fiának

harsányan eldalolta

utolsó végzetes talányát.

KOMOR FORGÁS

Eljött az újév: arcát hó takarja

s az emberek - imbolygó néma pontok -

ide-oda futkosnak a havon;

eljött az újév gördülő hatalma

s ködében millió új fájdalom.

Hiába épited a vak talajra

bástyáidat: az óra kettyenése

nem hagy nyugodni ott sem és komor

forgás lesz holtod is, mert így akarja

a Föld, amelybe véred visszafoly.

INDULÓ HÓ

Bezárta lelkem templomát

a fákat altató homály

és most nem zeng belőle dallam.

Az ablak csillogó szemén

derengő naplementi fény

némán tükrözteti nyugalmam.

Odakint most olvad a hó,

a szép fehér hótakaró

odakint most csöndesen olvad.

Az ég hatalma nem ragyog

s az induló hódarabok

mint lassu csigák bandukolnak.

A KÖZELGŐ TAVASZ

Már nemsoká itt a tavasz

és elmerűl a hó,

az erdő zöld lombot fakaszt

a dermedt háncs alól.

Fölnyitja a friss lóhere

csodálkozó szemét,

de még árnyékkal vonja be

a földalatti lét.

A Nap tüze lobogva hull

a puszta légen át

s a Föld tőle megittasul

mint részeg arzenál.

Vulkánja füstbe s lángba tör,

mint agy, mely elborúlt:

rém lesz a Föld s most szűli föl

a vért s a háborút.

Hálót feszít a pók s amíg

keresztje tündököl,

méregbe mártja fogait:

meghal, aki nem öl.

Az erdők halk sétányain

látod a párokat:

édes csókokkal áldja mind

a napsugárokat.

Az ábrándok órája ez,

most nyíl a szerelem,

mely mély felhőkön révedez

és csontvázat terem.

PARTOK FELETT

Kerűld a mély hinárost

s keresd a szép virágot,

mely a partok felett

ártatlanúl nevet.

A csontokat kerűld el,

hallgass a hegedűddel,

s a múltak rétegét

ásód ne túrja szét.

A szóval gondtalan játssz,

mert máskép hontalan jársz,

mint a vak Oedipus!

S óh gyönge lélek, fuss

a föld hideg szemétől,

talányos éjjelétől,

mely a thébai Szűz

gyilkos dalába űz!

Eredj a zöld mezőre,

ahol majd friss erőre

derít a tiszta lét,

a tarka hímü rét.

S közelg az alkonyóra,

ne légy gondolkozó, ha

befogja a setét

a távlatok szemét!

INASOK

Ahogy az eb rágja a csontot,

úgy feküsznek neki a könyvnek;

ruhájuk piszkos, szertebontott,

szemükben mégse látni könnyet.

Inasok ők, a mostoha

uccák vidám gyermekei,

szivüket ütheti a sors

kegyetlen ostora,

ügyet se vetnek ők neki!

Az egyik rézvörös hajával

olyan, mint égő szalmaboglya;

a másik néz a légen által

mágikus szemekkel lobogva.

Az egyiknek az apja ment el,

a másikat otthagyta anyja,

de nem törődnek ők ilyennel:

kalandra vágynak ők, kalandra!

Úgy mennek az uccán tolongva,

mint féktelen bacchusi tábor,

meg vannak mind mámorosodva

az ifjúság arany borától.

Rongyosak és durvák s fütyölve

vágnak neki az esti szélnek

s úgy hullnak majd vissza a földbe,

hogy egy fütty volt nekik az élet.

Inasok ők, a mostoha

uccák vidám gyermekei,

szivüket ütheti a sors

kegyetlen ostora,

ügyet se vetnek ők neki!

MÁGNES

Nem értettétek meg dalom,

árván maradtam, mint a lomb,

amely fölött a levegőnek

láthatatlan várai nőnek.

Így jártam én szét, bujdosó,

ajkaimon lengett a szó,

a lélek csillogó uszálya, -

s ti mégsem kaptatok utána.

Elővettem egy néma fát,

kibontottam az anyagát

és bűvölő igéket súgva

beléhajoltam, mint a kútba.

Habár egy egyszerű fa volt,

de benne tündökölt a Hold!

Tinéktek mégis, óh sivár had,

nem volt egyéb, csak puszta vázlat!

Lelkemből mély sóhaj fakadt

s megmutattam az útakat

s az altató nagy szürkületben

egy porszemet kezemre tettem.

Ott állt a föld hallgatagon

alant, mint induló malom!

S láttam, hogy arcotokra ráles,

ahogy a tűt nézi a mágnes.

A TISZTA ÉLET

GYÖNGYEI

ELSUHANÓ FELHŐ

A kis szobán vígan repül keresztül

az áprilisi hajnal kék futára

s az ébresztőóra halk kettyenése

a feneketlen csend sírján fakad.

A kocsiban, fehér párnák között,

fekszik édes álomban kis leányom,

s két gyönge karját védő szárny gyanánt

emeli a fenyegető plafonra,

a háztető gerendái felé

s a gerendák felett az ismeretlen

égbolt némán ásító csarnokára.

A teste mily mámorosan piheg!

Micsoda földöntúli puhaság!

Minthogyha lágy felhőt érintne ajkam,

mikor fehér arcát megcsókolom.

Mintha tünő felhőt csókolna ajkam...

De hiszen felhő ő: az életemnek

elsuhanó futófelhője, melyet

nem láthatok viszont többé soha!

A szeme is felhő: kékszínü felhő,

az ajka is felhő: hajnali felhő,

a keze is felhő: változata

az ifjuságom tarka fellegének.

MADÁRÖRÖM

Az asztalon pereg a gyűrü,

úgy villog, mint a Nap arany szeme.

A feleségem pergeti,

hogy gyönyörködjék benne gyermeke,

ki kék szemével

úgy nézi, mint egy lángoló csodát...

Csupán hat hónapos még,

s piros szive nem nagyobb, mint a gyűrü,

mely vígan perdül az asztalon át.

Ki tudja, hogy szivében ő mit érez,

mikor olyan parányi a szive?

Madáröröm talán ez,

csengő madáröröm,

mint ahogy örül a fülemile.

Madáröröm talán ez,

melynek mélyén halál rezg

és halkan fordul át sirásba: -

mint a csillogó madárszemek

tükrében észrevétlenűl

egyszer csak átlebeg

a feneketlen égbolt kék hinára.

A TISZTA ÉLET GYÖNGYEI

Piciny szájából úgy bugyog elő

a lassu sírás,

mint szikla mélyéből a friss patak.

Óh ez nem fájdalom már,

hanem egy napsütötte tiszta csermely,

melyben halak úszkálnak,

apró ezüst halak.

Mikor én ezt a sírást hallom,

szemeim víg hajnalfényben rezegnek.

Óh szent ártatlanság!

Ha ő most tudná,

hogy nem sírás ez,

hogy ő most nem sír,

hanem parányi

báránylehelletű szájából

apró kis gyöngyök:

a tiszta élet gyöngyei peregnek!

VIRÁGOK A DOMBOLDALON

Ha fölébred, milyen keservesen sír

és rögtön milyen megelégedett,

ha szívja gyűszünyi piros ajkával

a hófehér tejet!

Ilyenkor kék szemét némán behúnyja

és úgy kapaszkodik

parányi reszkető kezével

a csöndesen hullámzó anyahúsba.

Olyan boldog lehet ő most már,

hogy nincsen arra fogalom.

Azt a boldog nyugalmat óh mi már

régóta elfeledtük...

Olyan boldog lehet ő most már,

mint a virágok a domboldalon.

KÉT ÉVVEL EZELŐTT

Hogy lelkesül a tárgyakért, a színek

hogy vonzzák! A szék jelentéktelen

kis gömbje mily elérhetetlenül

ragyog apró szemébe! Hogyha nézem

derűs kis arcát, szinte érthetetlen

ez a mosoly, hiszen két esztendővel

ezelőtt még milyen határtalan

komor volt élete, midőn

a Föld ezer homokszemében

aludta végtelen nagy szenderét, -

és nem volt ágyú, mely ezt a nyugalmat

megrázza, nem tudtak a háború

orkánjai alásüvölteni

álmai mélységébe, melyet ásó

fel nem téphet, mert a nemlét borongó

szelleme eltakarta néma álmát.

TAVASZI IBOLYA

Közel lopóztam kocsijához

s hallgattam nesztelen lehelletét.

Nem volt mellette senki,

egyedül álmodott a kis szobában,

csak egy jóságos dajka

ringatta halkan kocsiját:

a sötét.

Csak a sötét ringatta kocsiját

és ő szelíden álmodott

a nemlét altató dalánál.

Óh, hogyha azt az édes álmot

kis kosárba szedhetném,

óh az az álom illatosabb volna

a legelső tavaszi ibolyánál!

AZ ELSŐ ANYA

Minek születtél, drága kisleányom,

szegény kis gőgicsélő áldozat?

Minek születtél, árva rózsabimbó?

Minek hagytad ott a magányos

homok melengető homályát?

Hiába van most édes jó anyád,

mégis az volt legjobb, a régi...

S egyszer majd még sűrű könnyhullatások

között, mély fájdalommal

vissza fogsz az első anyához térni.

KEZDŐ ÁRVÁCSKA

Felültem az ágyamban és

hátamra világít a reggel.

minden olyan ezüstfehér,

minthogyha tele volna szórva

szállongó ezüstlevelekkel.

Csak itt-ott ég egy sárga folt

a szekrény barna politúrján...

S úgy nézem e fényriadót,

ágyamban csöndesen kinyúlván.

A kályha lobbanó tüzének

oly meghitten hull rám a fénye,

mintha az én szivemben is

ugyanaz a piros tűz égne...

Most kislányom libeg elém

a fények táncoló hadából,

nefelejtskék vidám szemén

ott reszket a tavaszi mámor.

Olyan vígan lebegteti

kis fehércsíkos kék ruháját,

mint egy kezdő árvácska, mely

csak nemrég törte át a Föld homályát.

KARÁCSONYI AJÁNDÉK

Itt játszik előttem lelkem

gyermeke s rám tekint:

így forgatja az erdő

madara kis szemeit,

míg eltakarja lehajló

karjával a lombos ág...

Így repdesnek a mosolygó

kék tón a kis kacsák.

Skárlátpiros szájában

négy apró gyöngy ragyog:

ilyet hoznak karácsony

örömére az angyalok...

Ilyen fehéren hull a hó,

ha a zöld fű eloson,

s ilyen fehéren lesz takaró

a néma hantokon.

A VARÁZSLÓ

Ez az én kis gyerekem

és el se mondhatom,

hogy mint szeretem...

Két gyönge karja

az én szivemből nőtt ki,

ebbe a véres talajba

szórta be valaki magját,

mellyel előidéztem

a pillanatját.

Varázslója vagyok én,

enyém ez a karcsu forma,

nélkülem az egész

összeomolna.

Hiába táplálják a

növények halk ereit,

hiába tartja kezében

édesanyja kis kezeit: -

olyanná válna egyszerre

mint egy bús ferde atom,

ha hirtelen kivonnám

belőle varázslatom.

MÉZ

Mily jó, ha este kanalamról

lassan a tányérra csorog

a sárga méz, az illatos méz,

mint csillogó aranyborok!

A lámpa ég és az agyamban

nincs őrölő gondolatom,

a kanalat tartom kezemben

és csorgatom, csak csorgatom...

Kezem magasra emelem fel,

hol már a fénnyel a homály

hánykolódik, és úgy tünődöm:

milyen nemes aranyfonál!

Mellettem játszik kisleányom,

alig ér fel a térdemig:

a zúgó tölgyek erdejében

a vadárvácska így virít!

A lámpa ég és a szivemben

most minden csupa fény s derű...

Mily jó a méz csillogó fonalánál

feledni, ami gyász és keserű!

EDDIG NÖVÉNY VOLT

Olyan gyönge még a csontja,

hogy megfogni sem merem!

Hogyha a tavasz kibontja

kék egét, ily fű terem

kint a tág mezők ölében,

mely virággal ünnepel,

hogyha néma lepkeképen

messzeszáll a hólepel.

Most tanúl csak járni s félve

tárja szét fehér kezét,

mint aki a pincemélybe

botlik, hol cseng a setét...

Még csak most tanulgat járni

és ha elbukik hanyatt,

oly frissen koppan parányi

koponyája, mint a makk.

Aztán ismét talpra állván,

gyönge csontja úgy remeg!

Szemem olyan, mint szivárvány:

sírok is, meg nevetek.

Most tanúl csak járni, eddig

fű volt, gondtalan növény...

Most bolyonghat, merre tetszik,

és merenghet börtönén.

HÚZD A KÚTAT!

Húzd a kútat és idézd föl

bátran tiszta szellemét,

hadd merüljön fel a mélyből,

hol aludta szenderét!

Csillogjon ezüstruhája,

hömpölyögjön szabadon,

hadd derüljön ritmusán a

csillagoltó fájdalom!

Halld, mint cseng az asztalunkon

a pohár, mily gondtalan:

ily vidáman zeng falunkon

a friss hajnali harang!

Szögletén a Nap szerelme

tarka ívben ráhajol...

Boldog a pohár, amelybe

a kút tiszta lelke foly!

Húzd a kútat s szabadítsd meg

gyorsan tiszta szellemét,

izmodat bátran feszítsd meg:

fojtogatja a setét!

Lent bolyong árván bezárva,

nézi börtöne falát

s mint regék tündérleánya

bontogatja lágy haját.

Nézd, a telt pohárt kacagva

festi kékre a sugár:

fogd fel és emeld magasra,

mint a gyöngyöt a buvár!

Ne felejtsd, te is a mélyből

jöttél, és ha szent a lét:

húzd a kútat és idézd föl

bátran tiszta szellemét!

KIÁLTÁSOK

KIÁLTÁSOK

Óh ne kiálts! A kiáltásod

nem nyugszik el soha, soha!

Hanem betölti a világot,

mint az enyészet tábora.

Sírásod fennakad a fákba,

mint egy vágtató Absolon,

s idegenül csüng a homályba.

ÓH SEGÍTS MEG!

A függönyt felhúztam s az ablakon keresztül

egy gyönge bodzafa tekint be a szobámba.

Akárki vagy, óh én imádlak gyökerestül,

Te vagy az Istenem, Te vagy hitem világa!

Óh gyönge bodzafa, aki a barna Földbe,

rettenetes anyánkba, takartad néma álmod:

óh egy szegény költő borult le most elődbe,

egy tisztaszívü gyermek, akit megölt az álnok

világu nagyvilág, és most homályra vágyik,

földalatti homályra, puhára, altatóra,

melynek széles vize elnyúlik a halálig

és nem veszi szivünk mély titkát vallatóra!

NYUGTALANSÁG

Ez a tégla sötétebb, mint a másik.

Ez a dudva legyőzi ott a társát.

Ez az üres sirbolt prédára ásit

és nézi a felhők sebes futását.

Oly nyugtalan vagyok, mint az örökké

ingó magas akácok koronája!

Mi leng köröttem, óh milyen örök szél,

hogy gondolatom szüntelen dobálja?

ÓH SZABADÍTSÁTOK KI VÉREMET!

Ezt nem lehet tovább kibírni,

ezt már kibírni nem lehet!

Taglózzatok le, mint egy roggyanó

térdű tinót, mely fényes tág szemekkel

nézi az elsuhanó felleget!

Szúrjatok keresztül és csorgassátok

a föld hideg torkába véremet!

A véremet, mely most még bent bolyong

a test tárnájában, a kék erek

labirintusában... a lázadó

véremet ontsátok ki, hadd pusztúljon

ki a természetből egy nagy gyerek!

Ha hiszitek a Zenitet és Nadirt, -

óh szabadítsátok ki véremet,

mely tétován bolyong

a test homályos labirintusában

és egész napja könny és bűnhödés,

pedig maga sem tudja, mit csinált, -

csak az aranyszemű Nap számkiűzte,

mint egy bukott királyt!

A FESTŐ TÁJAI

A termetére már alig emlékszem,

talán magas volt.

Csak hangja zeng még mostan is felém:

a hangja mély volt

s mögötte egy alaktalan

vad szenvedély volt.

Ott árulta a képeit

az iskola homályos folyosóján.

A fal mellé voltak letéve

a képek:

valami kék sugárban csillogó

vidékek.

Ott árulta a képeit,

valakinek kinálta,

de nem a képről

folyt öt perc mulva a beszélgetés,

hanem a szomorú megélhetésről.

S miközben sóhajtozva így rebegte

alázatos imáját: „Vedd meg!...” -

azokra a vidékekre gondoltam,

melyek festetlenül

az én lelkem vásznán lebegnek.

Minek a vászon, az ecset,

minek a szín, minek az álom?

Hisz végre minden úgyis elpereg

potomáron.

ÓH HOL AKADNA BÁNYÁSZ?

Soha-soha nem fogom látni többé

csillogó víg szemét!

Nem fogom többé látni, mert

bányában van elrejtve csillogó

vidám szeme

s a bánya mérhetetlen és setét.

Setét a bánya, s óh,

ha most a sír torkából feketén

váratlanúl feltántorogna

üres szemgödörrel, rimánkodón,

hogy adják vissza csillogó szemét,

mert ismét látni, látni, látni vágyik

a lombokat és a kéményeket...

Ha most váratlanul feltántorogna

s összekulcsolná csontkezét: -

óh hol akadna bányász,

aki lemenne érte?

És hol akadna csille, mely

ezt a kihullt követ napfényre hozza?

HIÁBA MINDEN HANGULAT!

Hiába minden hangulat: -

a barack rózsaszín virága,

a földrehajló néma jázminok,

a napsugár csengő tallérjai: -

hiába minden hangulat, hiába!

Szegény fiú, mondd, mit akarsz?

Nem látod-e sötéten ingó

árnyékodat a föld porában?

Nem látod-e ingó árnyékodat

a rózsafelhőt úsztató

dalos tavasz sugárzó mámorában?

Nem látod-e ingó árnyékodat

és nem kiáltsz-e így reája

nagy fennszóval:

„Árnyék, az aszfalt sárga keramitján,

óh mondd, mit tántorogsz előre?

Mit forgolódol szüntelen

az én imbolygó talpaim körül,

előre-hátra,

mint egy bolondos óramutató,

mely fittyet hány a szárnyaló időre?!”

HAJNALI GYÁSZINDULÓ

Óh mondd, a lelked mért nem szendereg?

Mikor az álom

lehajló mély eperfalombja

ott csüng fejed felett?

Hajnal van, félhomály,

s a Nap teje a függönyön keresztül

csak oly véknyan szivárog,

mint a fekete márvány

sírkő komor lapján a kék erek.

Óh mondd, a lelked mért nem szendereg?

Mikor ágyad felett

ott csüng az álom

lehajló mély eperfalombja

és árnyékával lágyan eltakar?

Ábrándozó fiú,

óh mondd, a lelked mért nem szendereg?

Vagy lelked tán zenét,

gyászindulót,

zengő gyászindulót akar?

ÓH BALGA ARCHIMÉDES!

Hagyd most a fák ingó árnyékait,

hadd mozogjanak ők magukban,

hadd játsszanak ők egyedül

a földdel!

Hagyd most a fák ingó árnyékait

s a lantodat,

a lantodat ragadd magasba s törd el!

Törd el a lantodat s a reszkető

zengő idegeket szakítsd le róla

és vágd a fák közé, hisz messziről

- nem hallod? - már zúg,

már zúg a katonák vad riadója!

El fognak taposni, ábrándozó

fiú, s az őrült csataszekerek

küllői láthatatlanúl forognak

ábrándod roncsai felett!

Az országút szivedből lesz kirakva

és száguldó közömbös motorok

fölötte mély gyászindulót zenélnek...

Hagyd most a fák ingó árnyékait!

S a természet zengő varázskörét

- óh balga Archimédes! -

tipord el és hajítsd a szélnek!

Hagyd most a fák ingó árnyékait!

Ábrándozó fiú,

jönnek a katonák!

Már zúg a kürt!

S mit ér a lélek most,

óh mondd, hogy most mit ér a lélek?

IDEGEN VILÁG

Nem volt abban semmi tragédia,

csak borzalom,

midőn a konyhába beléptem

s megláttam a falon

egy csillogó páncélu bogarat: -

reszkető hosszu csápja

a hirtelen fellobbanó

villany hideg fényére rátapadt

s idegesen

kereste az utat előre-hátra.

Nem volt abban semmi tragédia,

csak borzalom,

midőn kétségbeesett szökkenéssel

kereste az utat a nedves

salétromos falon,

kereste a nyílást, amelyen át

megmenthet valamit:

valami néma dobbanás

parancsszavára gyorsuló zenét,

megmentheti parányi teste

árnyékos birodalmában

a halkan táguló tüdő

fantasztikus lehelletét.

Nem volt abban semmi tragédia,

midőn az óriási talp alatt

a homály bújkáló fia

ott recsegett hanyatt

összezúzott szívvel, amelyen át

megszünt a lét elektromos futása...

S nem volt abban semmi tragédia,

midőn a vas szemétlapát

hegyéről ezt az összetört

idegen világot

egy idegen világ

undorodva

kidobta a zizegő éjszakába.

HOVÁ LETT KRISZTUS VÉRE?

„Hanem egy a vitézek közül dár-

dával megöklelé az ő oldalát és

mindjárt jöve ki belőle vér és víz.”

(János ev XIX 34.)

Mikor beléverte a római

hegyes dárdáját és kijött a hátán

a zord acél, maga előtt taszítva

a szív piros cafatjait;

mikor megszünt a dobbanás

és folyt a vér:

óh mondd, az Istenért, -

hová lett az a vér?

- Valószinüleg beitta a homok,

egyszerüen beitta,

mint minden más folyadékot szokott.

De hiszen Isten fia volt

s vállán pihent a csillagos

mennyei bolt!

- A föld, az nem rajong!

A föld nem törődik a fellegekkel,

a föld nem lelkesedik semmiért,

csak issza, csak issza a vért,

issza, issza a vért!

KÖNYÖRGÉS A HOMOKSZEMEKHEZ

Óh barna föld, apró homokszemek,

üvegszemecskék, csillogó szemecskék!

Kíméljétek még

egy-két évig tántorgó éltemet,

óh adjatok még engedelmet,

hogy lássam a zölden nyiló füvecskét,

hogy lássam a mosolygó kék eget

s a fellegek csüngő hinárjait,

öleljem a láthatatlan szelet

és bámuljam himbáló csolnakomban

a táncoló habok varázsait,

a mélység csábító ezüst varázsát,

amellyel húzna, húzna, húzna,

hogy a halak közé merüljön

ez a pirosan dobbanó szív,

hogy a halak jó testvére legyen

a szerelem,

mely ebben a piros szívben dobog...

Óh barna föld, apró homokszemecskék,

várjatok még egy-két esztendeig,

aztán majd engedelmesen

fölveszem hátizsákomat

és hozzátok lassan elindulok.

FAGYOTT KÖVEK

Lelkem, te ismeretlen néma bánya,

mi van veled,

hogy csak közömbös, színtelen,

fakó kövek

peregnek bágyadtan

újjaim reszkető hegyéről

a nesztelen papír fehér havára?

Lelkem, mi van veled,

hogy csak közömbös,

fagyott köveket dobsz fel a világra?

Mi van veled, lelkem, ki lent

háborogsz a nemlét határtalan

kohójában,

mint a vulkán piros mélyén a láva?

A VONAT ABLAKÁBÓL

Óh mondjátok meg,

ti zakatoló kerekek,

te végtelenbe csillogó sín

s te zölden elfutó vidék:

a viruló természet isteni

szépsége, ki a vágtató vonat

reszkető ablakára

ráhinted néma fényed...

Óh mondjátok meg,

ti zakatoló kerekek,

te végtelenbe csillogó sín

s te zölden elfutó vidék,

ki fog, ki fog engem megmenteni?

MÉLY FELHŐ

A fellegek ezüst fantomjai

széles eszterláncot alkotva

táncolva járják

az árnyas ég búzavirágos útját.

Én itt ülök a földön

a kertiszékben

és elgondolkozom:

érdemes-é kedvünket tölteni

az elsuhanó fellegekben?

Hiszen a felhős ég csupa hazúgság!

Érdemes-é szemünket messze-messze

fordítani egy mély felhő felé,

amelyet nemsokára

továbbvisz egy láthatatlan lehellet?

S érdemes-é aztán fejünk lehajtva

siratni hosszan

a mozdulatlan ég azúr

vizének partján,

mint elrepűlt szines gömbjét a gyermek?

SZÁRNYALÓ HARANGOK

Harangoznak, harangoznak!

A háztetők felett

látom

a harangok fekete szárnyait,

látom a szárnyaló harangokat,

amint lassan körülkerengik

az udvarunk magas akácait.

Mi lesz velem, mi lesz velem,

ha nem repülhetek

a szárnyaló harang után?

Nekem nincs szárnyam,

csak két erőtlenül

tántorgó lábam,

amellyel elbukom bután.

Óh milyen tehetetlen

az ember,

midőn hallgatja a

zengő harangok dallamát!

Ilyenkor érzi mélyen,

hogy ő is menthetetlenül

oda van láncolva a földhöz,

mint az árnyékos lombu fák.

MIT AKAR A VILÁG?

Mit akarnak a lombok,

mit akarnak a felhők?

Mit akar fent az árnyas

égbolt, e néma ernyő,

hogy eltakarja tőlünk

csillaggal és azúrral,

kék villámnyelveket

öltögető

vad égiháborúval

az Istent, ki után

piros szivünk oltára

reszkető fájdalomgomolyt

ereszt a magasságba?

Mit akar a föld barna

titokzatos anyagja?

Mit akar a mély tenger

hullámverő haragja?

Mit akarnak a lassan

csuszamló férgek itt lent?

Mit akar a világ, hogy

eltakarja az Istent?

NÉMA ÁRNYÉK

Milyen szegény vagyok,

óh Istenem, milyen szegény!

Hiába van mosolygó

kékszemű kisleányom,

aki a legártatlanabb

lélek e vérbeborúlt földtekén;

hiába van szelíd,

vígasztaló hű hitvesem:

két dobbanó szivű ajándék...

Mégis olyan szegény vagyok,

olyan reménytelen,

mint a lehajló orgonabokor

alatt nyugtalanul

ide-oda csapongó néma árnyék.

A BÚZAFÖLD TÁPLÁLÓ KEBLE

Azt mondják, hogy learatták a búzát,

hogy elvették a tápláló mezőktől

a zizegő szőke kalászokat.

Ez itt már város,

itt már nem ismerik a szőke búzát,

itt már nem ismerik a búzaföldet,

de én mégis gondolkozom felőlük

sokat, nagyon sokat.

Mit érezhet a búzaföld

tápláló keble,

ha elszakítják róla gyermekét?

Tudják-e azt a kérges

tenyerű durva aratók,

akik a megrakott szekérrel

mennek a világ minden

tájára vígan szerteszét?

A HERVADÓ AKÁC ALATT

Nem hallotta senki beszélgetésünk,

csak egy akácfa,

mely nesztelen hullatta levelét

az éjszakába.

Négyen voltunk alatta,

szemeink tompa lázban égtek,

arról beszélgettünk, mily szomorú

lenni ábrándozó művésznek.

Az éjszaka hideg volt és alig

láttuk egymásnak arcát,

de tudtuk, hogy szivünkön egy közös

kínszenvedés nyilalt át...

S éreztük, hogy csak egy remény

maradt számunkra hátra:

egyedűl elpusztulni, mint felettünk

a lombját pergető akácfa.

A CSEND LABIRINTUSÁBAN

Mily boldogan pihen a kis fehér ágy

melengető hullámain!

Óh ha ily arc merülne föl előtte,

leejtené némán dorongját

s inkább kívánná a halált magának

minden ütésre kész Kain!

Pedig egykor mindnyájan így pihentünk

egy kis fehér ágy altató ölén

és hóvirág-arcunkon ott sugárzott

az ártatlanság, ez a tiszta fény.

Hogy fúl a vad csaták hörgő zajába

édes anyánk altatgató szerelme?

Óh hogyha van Isten a mindenségben,

mély fellegek borítják útait

s egy ismeretlen szív dobog Őbenne!

Itt állok gyermekem fehér ágyánál

s vívok a pillanattal vad tusát,

de gyönge lelkem hasztalan kutatja

az íjesztő csend labirintusát.

Ki tudja, folydogál-e víg patakként

tovább a vére

és fog-e mosolyogni boldogan

a gyermekére?

Ki tudja, nem takar-e szörnyű képet

az idő mérhetetlen árnya

s nem lesz-e még belőle a kegyetlen

utcák kiüldözött leánya?

BÚCSÚ NÉLKÜL

Ugye jó lenne már, ha otthon lennél

és megkocogtatnád az ablakot

és hallanád belülről kis leányod

vidám ezüst csengettyü-kacagását,

az ártatlanság egyszerű zenéjét?

Ugye jó lenne már, ha legalább

a fák alatt sietnél a homályban

és számlálnád a sűrű lépteket,

hogy még csak öt ház és - óh boldog Isten! -

egy bűvös kör körülragyogja élted

törékeny alkotmányát s elriasztja

az éj reádleső fantomjait?

Mi lenne, mondd, hogyha felén az útnak

váratlanul eléd toppanna az

enyészet... és a fák fekete lombját

hiába hívnád összetett kezekkel

segítségül... hiába hintene

lángot szemedbe a gáz nyugtalan

fehér világa... hasztalan ragyogna

ezer szemével rád a néma űr?

Búcsú nélkül, lehullva mint levél,

tudnál-e, mondd, a sírban elpihenni?

FORDÍTOTT FOLYAM

Mentem a fák alatt, melyeknek ágán

nem volt már hervadó levél sem,

lehulltak ők már és helyettük árván

ott csillogott egy-két verébszem.

Nyugtalanul röpködtek ágról-ágra,

mert az égboltnak hidegen

borult le rájuk néma kupolája.

Fölöttük az épület magas ormán

egy gyászlobogót lengetett a szél,

olyan egyedül lengett, oly mogorván,

hogy a földre gondoltam én, amelynek

szándéka van velem...

A tompa földre gondoltam s elernyedt

szivemben a sugárzó szerelem.

Az utcán az emberek összevissza

nyüzsögtek, mint a hangyaboly,

s nem törődtek ők azzal, hogy egy társnak

a vére fordított folyam lett,

melynek hulláma visszafoly

a földbe... Ők ilyennel nem törődtek,

hanem mohón keresték az utat

és belefútták a komor hidegbe

bizonytalan párájukat.

ACTOR HUNGARICUS

Antoniust játszotta, Imperator

Caesar nemes barátját, s a tömeg

szorongva leste lelke lobbanását,

mely ott világitott a Fórumon

a nagy Caesar leszúrt holtteste mellett...

Aztán Hamlet kételyei gyötörték,

Oféliát szívettépő kacajjal

küldte kolostorba s fáradt szemében

a téboly furcsa lángja égett...

S most hirtelen egy új alakja támad

és visszafele szárnyal az időbe,

átrepüli Dsengisz-khán táborát

s a dőzsölő királyi palotában

ő most a bosszúálló Magyarország

parancsoló ura, viharzó Bánk Bán,

ki átveri tőrével a kerengő

királyi vér halk labirintusát...

Most meg Norvégia hegyei közt

Peer Gynt kacag az úszó fellegekre,

melyek a naplemente bíborában

lebegtetik császári koronáját...

Mint Próteust, a tenger istenét,

megfogták a fókáknak öltözött

hellének a tenger sós habja mellett,

s hiába lett sörényes vad oroszlán,

hiába lett zuhogó misztikus víz,

hiába lett nagy lombverő platán,

utoljára ismét a hófehér

aggastyán nézett rájuk szeliden: -

úgy nyerte vissza hajdani alakját

Actor Hungaricus, mert a Nyomor

torkon ragadta és nem engedé,

amíg ki nem meríti változását...

A káprázat eltűnt s a színpadon

ott állt csüggedten egy szomoru ember,

Actor Hungaricus állt ott előttünk:

tekintete két néma esti lomb volt,

melynek fáradt indája elhagyottan

csüngött ki arca sápadó ködéből.

BABITS MIHÁLYNAK

(Debreceni látogatása emlékére)

A fák hideg feje némán lehajlott

és üresen sóhajt a légen át...

Ilyenkor jössz közénk, bús fényü dalnok,

midőn az évszak lágy lombot nem ád,

mely elringatná lankadó szivedben

a gondolat kétélü pallosát!

Emlékszem még, mily dermesztő hidegben

láttalak legutóbb: egy óriási

sírkert volt Magyarország, s a kietlen

fojtó ködön át nem tudtunk kiáltni,

az ágyúk torka szívünknek meredt, -

inkább szerettük volna a halált mi.

Ekkor láttam meg két komoly szemed:

alkony volt, zord emberiség-lemente,

melynek úgy álltál romjai felett,

mint a Pokol égő bástyáin Dante.

AZ ELBUKOTT HÓ

A hó már piszkos volt az utcán,

angyali lelke barna lé

reménytelen ködébe fulván,

ömölt a csatornák felé.

A hó, a tiszta hó, amelynek

szabad csillagja a szelek

szárnyán a tornyokkal enyelgett,

a vak csatornák rabja lett.

A hó már piszkos volt az utcán,

de én az elbukott havat

nem vádoltam: éltem borultán

majd én is így fekszem hanyatt.

A SZÓ

Ki védi meg a szót, amely

ajkamról elröpűl a légbe?

Mi az a szó? Egy hópehely,

amelyet űz a szél verése?

Láttál-e már szót? Milyen ő:

milyen az arca és ruhája?

Vagy szellem ő, a levegő

egy láthatatlan figurája?

Mily szép a tűz, ha árnyas este

körűlveszik a pásztorok!

Mint hánykolódik sárga teste,

mint párduc, melyről vér csorog!

Nyugtalan mormog a homályra,

a hangja oly mély és borús:

őbenne gyászol Vesta lánya,

őbenne sír Prométheus!

De szebb a szó, ha láthatatlan

búvárként zengve fölmerűl,

míg ünnepélyes zárt sorokban

űlik az emberek körűl.

Arcuk sugárzik mint a kardvas,

aztán elsápad mint a kén,

ha pörgetik a szót hatalmas

sorsdöntő bűvös kockaként.

Óh nézd a lombokat, a Napban

mint tompa gömbök lengenek

s árnyuk alatt mély fonalakban

rejtett labirintus vezet

a földbe, melynek éjjelében

örök sugárt sóhajt a mag

s szendergő Csipkerózsaképen

a lassu nedvek alszanak.

Így leng a szó a puszta légben,

ha útrakél a hadsereg,

ingoványok kék lángjaképen

a messzeségben így lebeg.

Mind arra tódul, érte ontja

szivének halk vizét, a vért...

S csontjuk fölött némán kibontja

engesztelő haját az éj.

Óh hányszor álltam én magamban

a fák előtt az udvaron,

érezve lüktető agyamban,

hogy az extázis súlya nyom!

Méltósággal hevert alattam

a Föld, a hallgatag király,

s én őt figyeltem mozdulatlan,

mint a vércsöppet Parzival.

Egy gondolatnak vont hínárja,

hogy szó ez is, ez a sötét

bolygó Földgömb, melynek hiába

bontjuk hideg kövületét.

A vágtató hegyi patakban

s a fában, mely hűs lombot ád:

szó várja az örök anyagban

a szabadító trombitát.

S ki védi meg a szót, amely

ajkamról elröpűl a légbe,

ha életem végsőt lehell

s szivemnek elpihen verése?

Csendűl-e még belőle dal,

ha majd a nemlét partra vágja, -

vagy nézi csöndjét, mint a hal,

a hullámok hideg búvára?

Aranygyűrű veszi körül

merev szeme sötét korongját,

a nyugtalan folyók lehült

hullámai többé nem nyomják.

A levegő hálóját rávetette,

magához húzta a csalárd homok

s ott fekszik véres darabokra metszve,

amit a szent víz egynek álmodott.