SZATHMÁRY JÓZSEF MARYJOZ

A másik oldalon

Lektorálta:
Marosvölgyi Katalin

Grafikák:
Szathmáry József  Maryjoz

A KÚT BENNEM VAN

A kút bennem van.
Lélek-kút.
Látlak benne.
Itt vagy.
A kút mély.
Vize tiszta.
Magam látom
benne
Itt vagy.
A kút bennem van.
Lélek-kút
Arcod
az arcom.
Tekinteted
az én tekintetem.
Itt vagy.

HA MAJD ÖSSZEÉR A LÉLEK

Ha majd összeér a lélek
Ha az idő megáll végleg
Ha nem lesz se utána, se előtte
Csak jelen lesz
Ha majd összeér a lélek
Ha végtelenné lesz a véges
Ha megszólalnak a falusi harangok
Ha majd a lelkek összeérnek
Ott találsz meg engem
a végtelen csücskén üldögélve
kongok

BOLDOG EMBEREK VAGONJA

Boldog vagyok.
Utazom!
Csomagom nincs.
Jegyem sincs.
Semmim.
Csak felszálltam,
Egy szál ingben.
Potyautas vagyok.
A potyautas nem kompatibilis,
leginkább a helyzettel nem.
Nem bír el a rendszer.
A jegy nélküli utas,
eleve szabálytalan.
Vannak erre törvények.
Erre a vagonra,
fel sem szállhat,
ki öntörvényű,
saját-agyú,
nem standard.
Nem kompatibilis
sem szervezetekkel,
sem frázisokkal,
sem félelmekkel,
sem agysejtekbe
ültetett mikrochippekkel,
sem nyomkövetőkkel.
A tévésorozatok szocializációs
törekvései mind befuccsoltak rajtam.
Nem mondok sorozatmondatokat
a zöldségesnek.
Nem hiszek csinált nagyságokban,
Nem hiszek az üres szavakban.
Nem hiszek hatalmas díjakban,
meleg kézfogásokban.
Nem hiszek az érdekekben,
a barátot helyettesítő
kapcsolati tőkében.
Nem hiszek a szeretetet pótló
korrektségben.
Anyámnak sem hiszek már,
amióta elhagyott.
Reggel kórházba ment,
azt mondta háromra visszajön.
Nem jött vissza.
Meghalt.
Nem hiszek az arcidegzsábás
vigyori mosolynak,
nem hiszek a számításoknak
és a végeredményeknek.
Mind hibásak.
Fogaskerekek közé gyömöszöltek
hogy illeszkedjek,
de kivetett a gépsor.
Nem lettem megfelelő termék,
eladható pláne.
Próbálkoztak.
Cukormázzal is leöntöttek,
habot fújtak a fejemre
és nyaldostak,
Hazugság volt,
Aztán forró bitumennel próbálkoztak
Büdös és kibírhatatlan!
Sms-zárlat falakkal
körbe is falaztak.
Nem!
Jöjjön inkább a hóhér a bárddal,
de arcom nem vetem le.
Hangszálaimat tépjék ki inkább, de nem éneklek dalt fél-ördögöknek.
Utas vagyok.
Ülök itt nagy szerényen
a feslett bőrülésen,
a boldog emberek vagonjában.
Csomagom nincs,
a szemem bevérzett,
az ingem szakadt,
körmöm alá a kosz beégett,
lyukas zsebemből kihullt
az apró.

MÁJUSBAN MÁR SZÉPEK A LÁNYOK

Májusban már szépek a lányok
Egyenes derekúak
Büszke tartásúak
Hajukban virágkoszorú
Tavasz virágok
Piros virágok
Májusban már szépek a lányok
Nap-tekintetűek
Friss eső illatúak
Felhő a ruhájuk
Tavasz virágok
Lila virágok
Májusban már szépek a lányok
Bimbózva illatoznak
Nyár-csókot lopnak
Tavasz virágok – fehér virágok.

ÉREZTED-E MÁR?

Érezted-e már, hogy valami hatalmas súlyos
madár ül a
fejeden, és a homlokod belülről égetően
vassal feszítik?
Érezted-e már, hogy mintha ólmot nyeltél
volna, a nyelőcsöved és légcsöved egyszerre tömítődik el és mélyről fuldokolsz?
Érezted-e már a zsigereidet és külön-külön
szálanként az izmaidat a combodban?
Érezted-e már a térdcsontodban az idegeid
nyilallását?
Tudtad-e a szilárdról, hogy mennyire érző?
Érezted-e már, hogy levegő után kapkodsz és a gyomrod sziklával telik meg?
Érezted-e már, hogy a lábad ereje ronggyá
lesz?
Tudtad-e magadról, hogy bizonyos
helyzetekben nincs szavad?
Tudod-e, hogy vannak helyzetek, amikor ha
lenne szavad sem szólalnál meg?
Tudod-e, hogy vannak helyzetek, amelyekben
fogalmad nincs, hogy mit tennél?
Tudod-e, hogy Júdás fel sem fogta mit tesz?
Tudod-e, hogy az ember vértanúvá is csak az
utolsó percben lesz?
Éreztél-e már félelmet a gonosztól, az igazság
jelmezét magukra öltő nyakkendős félistenektől?
Érezted-e már, hogy az egyszerű és őszinte
szó mennyit ér?
Érezted-e már, hogy majd eljön érted is egy
nagy fehér madár és átvisz az új időbe?
Érezted-e már, hogy szállsz és tiszta, könnyű,
szinte szent a tested?
Érezted-e már a benned szétáradó élet-illatot?
Hallottad-e már belső hangjaid?
Láttad-e már lenyomataidat a végtelenben?

NEW YORK

Üveghegyek tetején ültem
Alattam cikázó sárga fények
Azt mondták félnem kell
Vörös, sárga, kék, zöld, lila, fehér
fénnyel telt keményre fújt törpe-lufik
Elkapdosom őket!
Akkor még nem szédültem.
Ott ültem a peremén
Egy piros autó szállt felém
Világoskék vattafelhőre léptem
Minden ablakon benéztem,
a World Trade Center-be is
Hömpölygő színes tömeg
Néha túl színes, túl tömeg
Barnás, szürkés, feketés
A tűzoltó lépcsőn felvillanó
tarka-rozsda fények
Eltaposom ezt a csikket.
soho-i csikk
Véreres fal-üzenetek
Durva csend
Vörös feszes mellű
Forró okker csókokat lehel
Titok nyomor, fekete béke
Művészlavor – érzékválság
A sarkon áll talpig giccsben
Hiszi
A Misi is hisz
New Yorkban is
Manhattanban
gyorsétteremben ettünk
Majd mi megmutatjuk!
Kattogott a gép!
Hungarian pictor.
Egy tál étel!
Meleg
És New York!

ÉN AKKOR VOLTAM GYEREK I.

Én akkor voltam gyerek
(Kresz 32 1. em. 6),
amikor az Ili,
Ő már nagylány-féle,
(Kresz 32 2. em. 6)
Szénnel fűtöttünk
/eleinte/
Szép fényes barna
cserépkályhával.
Cígöltem a szenet
pléh vödörrel
Titkos pince
Szénporos,
ázott földszagú
ferde, sötét
és végtelen
Történt egyszer
hogy itt a sötétben
megmutatta a mellét az Ili.
Legalábbis úgy hallottam,
hogy megmutatta.
Csak azt nem tudom pontosan kinek?
Ha nekem mutatta volna meg,
biztosan emlékeznék.
Akkortól egyre melegebb
volt nálunk.

ÉN AKKOR VOLTAM GYEREK II.

Én akkor voltam gyerek,
Amikor a Kresz 32 melletti alagsori,
szürke fémrolós raktárba reggel
8.00h.-tól 17.00.h-ig
feketekígyó-futószalagon
zsutty be a millió csomag
Figyeltem
Erősen, mint a sas
Zúg – zúg
Pottyan, újra pottyan
Fel-le
Szürkeruhás arctalanok
szedték le a platóról
és dobták a szalagra az árut,
soha el nem vétve.
A fekete gyűrte le
a kilométereket és a mélység
elnyelte a dobozhegyeket
Doboztemető van ott
Lenn soha nem jártam,
Csak az arctalan ember
Fehérlett fel néha súrlófényben.
Zakatol-zakat-ol-zak-zak-zutty
és újra...
Van valami méltóság ebben a
mély unalomban,
egyforma a légzés, a nézés, a csend,
a mozdulat
Mintha megszűnt volna a cselekvés,
az élet vagy legalábbis maximum
10 méterre korlátozódna
Biztonságos unalom,
Az ismétlődés misztikuma,
Amikor ott sem vagy, ahol.
Vége! A gép leállt!
Bekómázott üzemidő közben!
Vagy fényes vashenger-infarktus?
Csend. Ködvastagító
Megállt az óra mutatója
A verebek sem mozdulnak
A 36-ból, a csúfolt bolond
motoros bringája is néma.
És ekkor megreped a csend
vastag kérge.

Emberek!
Gagarin felszállt az űrbe!

AKI ÍR

Aki vers-féléket ír,
kivált ha MÁS is,
Ó szegény!
Ha fest is,
főleg gyanús!
KIADJA
MAGÁT
AZ ÁRULÓKNAK
ÉS SZENTEKNEK IS
Lerázza lelke
minden mocskát
és keresztelt fehér
ünnepét!
Kenyér!
Barna kenyér!
Bor!
Misebor!
ÁLdoZaT!
IDE LŐJJETEK!
IDE KÖZÉPRE!

MADARAK NYELVÉN BESZÉL

Az arca fény
Eget fürkész
Poklot érez
Tűzbe lép
Mennyeket őriz
Jövőt lát
Jövőtlen
Áldott
Elátkozott
Dicső
Elbukott
A lelke az övé
Holnap másé
Töviskoszorúja
alatt vérzik
Holnap angyalok dicsérik
Madarak nyelvén beszél
Napig emel
Mélybe lök
Kér
Ha adsz megvet.
Elárul az árulásért
Megtagad a tagadásért
Az egyik arca Isten
A másik arca ördög
Angyalszárnyakkal
repdes
Szellem-poklokban ég el.
Két ember egy emberben.
Boldog
Boldogtalan

NEM VOLT HÁLÓ ALATTAM

Ugrottam
Azt hittem megtartasz
Nem volt háló alattam.
Közben ezerszer elképzeltem,
hogy elkapsz,
hogy együtt lengünk.
Nem volt háló alattam.
Ugrottam.
Álltál egyenes derékkal
Feszült csend
Érezted, hogy el kell kapnod
Nem tetted
Dobpergés
Ereim, idegeim
szálanként feslenek fel
Dobpergés
Forog, dől a tengely,
száll a test
magasba, mélybe
Zuhan a lélek
Nyitó fény
Sikoly
Új dallam
Új remény
Minden lámpa
fénye rajtam.

SOHA

Soha nem ígértél semmit
Soha nem ígértem
Soha nem láttál jövőt
Soha nem láttam
Soha nem voltál velem
Soha nem voltam
Soha nem hittem benned
Soha nem hittél nekem
Soha nem emeltél fel
Soha nem emeltelek
Soha nem láttad fényem
Soha nem voltam fényed
Soha nem álmodtál
Soha nem álmodtam
Soha nem ültél a padon, ahol én
Soha nem ültem én sem.

ARCOK

Hány arca van egy embernek?
Van pipacsos
Dörgéses
Farizeus
Júdás
Péteres
Pálos
Hamvazós
Elsőáldozós
Élvezetre éhes
Hervadó
Virágzó
Ahány pillanat?
Helyzet?
Elvárás?
Kényszer?
Lehetőség?
Helyszín?
Önkép?
Kötelesség?
Viszony?
Amennyi szeretet?
Bánat?
Gyűlölet?
Élet?
Megbánás?
Árulás?
Megbocsátás?
Szerelem?
Mennyit ér az ember arca ma és
mennyit ér holnap?

KÉK ASSZONY ÁRULÁSA

Kék asszony
Barna ígéret
Zöld a fű
Piros a fű
Kék asszony
Igéző tekintet
Lila az ég
Sárga az ég
Kék asszony
Fehér ima
Fekete tett
Piros a fű
Zöld a fű

BÖLCSVÖLGYI ATYA EMLÉKÉRE

Misére mentél
és fagyos pocsolyába hullt papi fejed
a dicső és gyalázott
Bűzös-koszos aluljáróban ért utol
görcsös szívhalálod.
El sem köszönhettem.
Téli szelek takarnak.
Kilóg reverendád széle.
Reszkető lábak, elkékült kezek
és dermedt templomtornyok
dőlnek föléd féltve.
Végtelen világcsend ez,
Neked az utolsó.
Lassan már beránt végleg
Lélek-folyosód kápráztató fénye
Amit kellett, megtetted.
Mindent!
Talán a mindennél is többet!
Az asztal fehér abrosszal
megterítve,
Itt vagy mellettem
Íme a bor és kenyér
Vedd el!
A Tiéd örökre!

VERTIGO

Ka-pasz-ko-dom
Zúg-zúg-zúg
Néha kattog,
Serceg
Körbe-körbe,
Néha fel,
Aztán le.
Zúg-zúg-zúg
Homály, éles
Újra homály
Ka-p-a-sz-ko-do-m
Elhúz
Jobbra, balra
Eldőlt a tengely
Felborult
Dől, dől, dől
Nincs derékszög
Nincs irány
Zúg-dől-zúg

HOGYAN TOVÁBB?

Pusztító láng-golyók fúródnak belém
s mire feleszmélek már itt a tél,
az én telem.
Hideg-fényes lemezekkel
rám borul a semmi
és távoli gondolatokat ébreszt bennem.
A lázam csak egyre nő
Az aszpirin az asztalon
Vörös sivatagok és
forró tengerek rejtenek
Itt vagyok, az éjszaka kín-csendjével,
a lázas tisztánlátás gyötrő kétségeivel
és felrémlenek bennem
hétköznapi titkolt igazságaim,
és egyre mélyebbre nézek
Létezem.
De viszem-e még a zászlót és
vittem-e valaha is?
A tél fehéren temet.
Hogyan tovább, merre?
Vírustól összekuporodottan
ülök az ágy szélén,
kutyalihegésű csendben.

INDULNOM KELL!

Valami visszatart rég,
Valami belső hang féltőn int még.
Mély sötét csapdák nyílnak meg előttem,
Fázom a jeges szelekben.
Nincs már tüzem
Nem melegít semmi.
Az erdőből fát lopok magamnak, Érted!
Újból lángolok.
Ez is én vagyok.
Indulnom kell.

KI VAGY TE?

Ki vagy te, álmom,
vagy hiányom?
Ki vagy te?
Ikerlelkem?
Ki vagy te?
Angyal vagy boszorkány?
Ki vagy te?
Áruló vagy barát?
Ki vagy te?
Isten ajándéka,
vagy ördög cselvetése?
Ki vagy te?
A vadász vagy a vad?
Ki vagy te?
Soha nem tudom meg,
mert, hogy ki vagy te,
előtted is titok.

DÍJRA VÁGYTAM

Volt idő, amikor díjra vágytam,
Azt hittem kell valami pecsétes
nagyemberes, méltóságos,
amitől majd kékebb
lesz az ég, hosszabb és dicsőbb a perc.
Egy plecsnis papír kemény-
kötésben, amit vitrinbe tennék!
Egy díj! Valamiért! Bármiért!
Talán azért, hogy megszülettem.
De nem!
NINCS dicsőség!
Nem kell!
A verébnek sem kell oklevél,
sőt a sasnak sem!

A HATALOM

A hatalom egy nagy kövér lompos farkas
kissé domborodott hasú és Dolce & Gabbana
nyakkendőt hord.
Mereven tartja a nyakát és kis körmozgásokat
végez a fejével.
A hatalom egy nagy kövér lompos farkas,
Giorgio Armani inget hord,
és méltósággal harap,
úgy harap mintha nem harapna.
A hatalom egy nagy kövér lompos farkas
Hugo Boss öltönyt hord, és amikor feláll,
a zakója alsó gombját, ahogyan illendő, begombolja.
A hatalom egy nagy kövér lompos farkas,
s mert igen veszedelmes,
majd elviszi egyszer a gyepmester

A PONT IS ELTŰNT

A hangok csenddé enyésztek
A vonalak végpontjaikon eggyé váltak
A életek örök élettel teltek
A színek fehérben ragyognak
A szavak végtelen szóködökbe vesztek
A taszítások vonzásokká váltak
A pólusok eltűntek
A pont is eltűnt

A SZAVAK JÖNNEK LE ÉRTEM

Vállukra vesznek,
s messzire visznek
magamban a szavak
Anyaggá lesz a szellem
és megszűnik a lebegés
A lélek testbe költözik,
s része az áldott létezésnek
A szavak jönnek le értem.
Képeket festek,
s-z-ó-k-é-p-e-k-e-t
Nem kutatok jambusokat
és rímeket,
csak itt vagyok nekik a szélen.

PEREG A FILM

PEREG a film,
s talán nem is létezel.
Ajkaidat nem csókolom,
Testedet nem érintem
A lelked velem
A szavaid bennem
Pereg a film.
Az én filmem.
A főszereplője én vagyok,
VELED
A címe:
ÉLET
A nem létezők filmje,
BENNEM

FEHÉR ASSZONY

Fehér asszony,
fehér madarakkal,
fehér karddal oldalán.
Fehér asszony,
fehér álmokkal,
fehér tablettákkal tenyerében.
Fehér asszony,
fehér lepedőn,
fehér ajtót néz
már örökkön.

A SZÓ HA TISZTA

Békanyál-saras,
kéreg-szikkadt a szó
Nem tiszta
Nem értem
Nyálkás pókhálós,
szövevényes, véres
Nem tiszta
Nem értem
Lepedékes,
slejmes, beteg
Nem tiszta, nem értem
A szó ha tiszta, szent!
A szó ha tiszta, élet!
A szó ha tiszta, értem.
A tiszta szó nem árul el,
A tiszta szó nem hazug álom,
A tiszta szó nem becstelen ígéret
A tiszta szó nem vádol
A szó ha tiszta,
égből való.
A szó ha tiszta,
forrás hozza
A szó ha tiszta,
friss levegő
A szó ha tiszta,
szent!

DELETE

Amikor elapad a forrás,
Amikor nincs több kép,
Amikor nem hallom a hangot,
és nem tódul a betű
VÉGLEGES DELETE
Amikor elhervad a repce,
Amikor elfakul a táj,
Amikor nem tudom
Felidézni sem már
VÉGLEGES DELETE
Amikor már nem teremt a szó,
Amikor már kiszikkadt a lelkem,
Amikor már nincs könny sem,
csak üres és értetlen tekintet,
Amikor már szánalom sincs
és önsajnálat sem,
V É G L E G E S   D E L E  T E

SZÁMADÁS

Ettem, ha adtak,
nem ettem, ha nem.
Néha túl sokat láttam,
néha keveset.
Színekkel álmodtam,
hittem a szónak,
őriztem a titkot.
Tettem, amit tettem
Viselem.
Élek, ahogy élek
Az életem.
Kísért a megszokás,
a csinált rend.
Követem.
Hiszem az Istent,
Ő is hisz bennem.
Hiszem anyám szavát.
Ölel engem.
Az életem,
ha mérem,
egyedül
én értem.

FEhÉr

fEhÉr éLet 
FehÉr taKaró 
FeHér víZ 
Fehér AbROSZ 
Fehér SZÉklÁB 
feHÉR fŰ 
Fehér MoBIL 
FEHér SMS 
Fehér VÁlaSZ 
FEHÉR asztal 
FeHér boR 
FehéÉr aSszoNy 
FehÉR POrond 
FeHÉR cSók 
FeHér ígéRet 
fEhér zOkni 
FEhÉR úttest 
feHéR diSZNó 
FehÉr híd 
FehÉR aUTÓ 
FeHér áLOm 
Fehér teTT 
Fehér sZemfEDŐ 

NEM KELL!

Nem kell!
Azért sem!
Döntöttem!
S z é l e s   a z   ú t,
bár a sávok elmosódtak.
L e f e l é
F e l f e l é
Már nem!
Kérem a kávémat.
Két cukorral.

MINDEN TÓBAN MEGFÜRÖDTÉL

Minden tóban megfürödtél
Minden kútból ittál
Minden álmot elálmodtál,
Minden csókot elcsókoltál
Minden kapualjban vártál
Minden távot megfutottál
Minden bánatot megéltél
Minden kínt megszenvedtél
Minden képet megfestettél
Minden hangot meghallgattál
Minden táncot eltáncoltál
Minden hangot elpengettél
Minden szót kimondtál
Minden titkot elhallgattál
Minden pódiumon álltál
Minden szerepet eljátszottál
Minden folyóba beleléptél
Minden utat megjártál
Minden szépet megnéztél
Minden rútat láttál
Minden hidegben átfagytál
Minden tűznél melegedtél
Minden nevetést elnevettél
Minden könnyet elsírtál
Minden ölelést elöleltél
Minden padon ültél

KÖZÉPEN

Itt vagyok most is,
KÖZÉPEN
Fehéren, tisztán,
minden irányban kiterjedően
A közép időtlen kiterjedés
nincsenek határok
Ahol a dermedt szirom-kövek,
vas-levelek, illat-szirtek,
síkok és meredélyek
úgy járnak át egymásba,
mint évezredek,
mint a véges és végtelen,
mint a valóság és az álom
a létező és ismeretlen.
Az érthető és
érthetetlen határán
Itt vagyok most is.
Bójaként a tenger közepén.

UTÁNAM UGRANÁL-E?

Utánam ugranál-e,
ha fuldokolnék?
Biztosítanál-e,
ha szikláról zuhannék?
Ápolnál-e,
ha beteg lennék?
Vigasztalnál-e,
ha szomorkodnék?
Ha boldog volnék,
örülnél-e velem?
Ha éheznék,
adnál-e ennem?
Ha szomjaznék,
innom adnál-e?
Ha nem volna hol
lehajtanom fejem,
szállást adnál-e?
Megbocsátanál-e,
ha bántanálak?

Felemelnél-e,
ha elesnék?
Visszafogadnál-e,
ha elmennék?
Álmodnád-e velem az álmom?
Ha koldus lennék,
lennél-e nyomorgó
megvetett szegény?
Ha virág lennék,
lennél-e büszke szirmom?
Ha kő lennék,
lennél-e szikla?
Ha folyó lennék,
lennél-e a medrem?
Jönnél-e utánam,
a sötétben is?
Felismernél-e akkor is,
ha nem látsz?
Követnél-e, bármerre is megyek?
Oda megyek,
Ahová te mész.
Arra nézek,
amerre te nézel.
Amit te hiszel,
elhiszem én is.
Amit te látsz,
én is azt látom
Befogadlak,
ha nincs szállásod
Leszek koldus
vagy virágnak szirma
tűz, ha víz vagy
Holdad leszek,
ha Nap vagy.

VÖRÖS FÖLDET

Vörös lapáttal
Hordok Rád
Vörös földet!
S teszek sírodra
Vörös keresztet!

HA NINCS SZAVAD

Ha nincs szavad
Ne szólj!
Végtelen szó a csend.
Ha nincs képed,
Ne fess!
Az üres vászon is tökéletes.
Ha nincs dallamod,
hagyd a fanfárt,
a madárdal is elég most neked.
Ha nincs táncod,
nézd, hogy táncol a Nap.
A csend majd új szavakra hív
Az üresség is új rendre vágyik
Új dalra tanít a madár is
s a Nap fényének tánca is tiéd lesz

TALÁN OTT VOLNA JÓ

Óriás hegyek tetejére
is feljutottam
A Föld,
a csend,
a távolság,
az illat,
a mélység,
a magasság,
a kő,
a sárszag
minden az enyém lett.
Súlyos és tömör a csend
Átláthatatlan a pára.
Hittem.
A zuhanás,
az emelkedés,
a küzdelem,
a félelem,
a büszkeség,
az érzés,
az enyém lett.
Néha túl magasan
Néha nagyon lenn.
Talán ott
volna jó,
valahol középen.

VILLAN A BIMBÓ

A konyha kövén táncol a fény
pohár széle csillan
az alma az asztalon piroslik
villan a kanálnyél
vakítón fénylik a Nap
forrón izzik a kő
terjed a fű illata
zöldell a borbolya
átvilágít a Nap
árad a fény, a víz
fény-árnyékban
ugrál az erdő
minden szerelmese
TaRka
VilLLan a biMbó
p A T T A n  a  b I m B ó
Ne sürgesd.
Saját ideje van.

PIROS A TENYEREM IS

Kitágult, tegnap még
vírustól táskás
rés-szemem
Új hangok, ízek,
színek és illatok
foltozzák a lelkem
Üzenet érkezett!
Vártam.
Tavasz-üzenet
Húsvét van ma.
Igazi mint régen,
ahogy régóta reméltem
Rövidujjas
Már látom is
a keményítőben áztatott
hófehér kis ingem
a kakaószínű
kantáros rövidnadrágot,
a vasalt élt
a suvickolt cipőt,
a kreszharminckettőt,
az elsőt, a sötét lépcsőt
a körfolyosót,
és kötényes anyám
ölelését is mélyen érzem
Sonka tormával, főtt tojással,
jó kenyérrel, az asztalon.
Passiót olvastam,
a Szent Margit-ban.
Ma körülrácsozott.
Hétfőn délelőtt tízkor
a Hegedűs húszban
a Fitos Katit
is meglocsoltam.
Zsebemben
piros tojáshéjak repedeztek
Piros a tenyerem (is)
Piros ma minden!
Az arcom is.
Meleg, fényes nap van
Igazi Nagyszombat
Vakító fehéren hasadó
fekete egek
Bimbótáncok
Tavasz remények
Üzenet érkezett!
Kicsit-ér
Kicsit-ér
vi-vi-vi-vi
zic-zic

TRIPOLI

(Fehérben látom nem zöldben)
A vastag pára mögött
vakító fehér a tér
Fakó barna a föld,
Kiégett minden, ami zöld
Bordón izzad a rozsda-korlát
Forrón égeti számat a víz
Talpam alatt izzik a homok
Ujjam bármihez érek, megég,
Hólyag-párák, köd-golyók,
érzéki vastag ajkak
Sikítón szakadó,
tikkadt fekete kartonok
Fájdalmasan omló vén falak
Szenvedő-fehérek, múló-barnák,
reménytelen-kékek
Íves átjárók, töredék kapuk
Romok, romok, romok
Bombatámadás rom-nyomok
Barnák a réseken áttűnő szemek
Takar a burka és csador
A hidzsáb követel
Létezel – nem létezel
Legyek lepte nyers húsok,
Kopott járdaszélek
tövében bomló tetemek
Egy-két labdát kergető kócos gyerek
és tenger és tenger és tenger
Mintha part nélküli lenne
Benne fekete asszony nikábban,
ölében fekete gyerekkel
Már rés sincs
Elnyúlt döglött fekete idő
Átjár valami ismeretlen
V- Í -Z
Nem forralt, de más nincs
A sivatag távolabb innen,
de csendje idáig elér
Tapintom a csendben.
A párán halkan
átszivárog a ritmus, a hang
„Danse du ventre”
Madár násztánc
piros zene és piros ének
A fátylakon át
előtűnnek a félénk gombszemek
Szépek.
Vastagon lóg rám a
az esti pára
Tarkának látom
a fehér világot.

AZ ASZTAL MEGTERÍTVE

Az asztal megterítve.
A kancsó tiszta víz
és a két pohár
középen.
A tányéron a kenyér
megtörve.
A bor nyakas zöld
üvegben.
A fekete spalettán
átszivárog a Nap
éles fénye.
A szék tiszta.
Ülj le

SZÖGEKKEL KIVERTEN

Homlokomon töviskoszorúkkal
Lelkemben sziklákkal
Szögekkel kiverten
Feszülök a kereten
A szemem dagadt-résnyi
A hallásom veszőben
Pörög a fal velem
Dőlök
Erőtlenül, alázottan, verten
borul a föld a kerettel
Igazságért kiáltanék,
ha lenne még szavam.

ÚJRA BÁBEL

Még nem fénylik mindenhol
krómozott acél és üveg,
még nem ér az égig minden fal.
A bújtatott fények
még új teret remélnek.
Neonsárgák
Neonvörösek
Kékek.
A lidérces mozgólépcsők
most az égbe visznek.
Aranypor hull rám
Befed
BÁBEL!
Nincs testlégzésem
Fulladok.
Mi a TORONY ma?
Már nem beszélünk régóta
egy nyelvet régen.
ÚJRA BÁBEL
ÚJRA!
Minél nagyobbat
Minél magasabbra
Idegen kezek
idegen köveket raknak
Végleges malterkötéssel
múltat falaznak
Csak jelen és jövő van.
Újra épül a torony!
Idegen.
Nem fogad be,
csak átenged.
Fehér fal
Fehér abrosz
Tiszta ablak
Fa
Víz
Erdő
Madár
Föld
Ég
Fű
Sár
NAP
REPCE

SZÍNES PAPÍRSZATYROKBAN EMBEREK

Arcéled krómozott acél
Gránit a térded
A testem tükör
Visszaverem fényed
Elvarázsolsz
A kaleidoszkópban látom,
megváltozott arcom.
Zavart a tekintetem
KI EZ?
Színes papírszatyrokban
emberek
Hömpölygő tömeg
Feszes farmeres
Zöld szemű
Nagy mellű
Lapos
Rúzsos ajkú szőke
Trendi rongyos
Üveg-üveg-üveg
Roskadozó pultok mögé bújok
Színes papírszatyrokban
emberek.

VONATON I.

Zakatol, sípol, fütyül, kormot köp.
Megy, megy, megy előre.
Még anyám szállt fel,
az ölében velem.
Sokan vártak az állomásokon
nagy csomagokkal,
és voltak, akik futottak utánunk,
de nem értek el.
Akiket sikerült felhúznom, itt vannak.
Egy darabig velem jönnek.
Közös a sors
Közös az érdek
Törnek egy darab
kenyeret nekem,
és adnak vizet.
Még csókot is.
Átölelnek.
Megmutatják az utat és
leszállnak, elköszönnek.
Én maradok.
Én mindig maradok.
Megy, megy, megy előre.

VONATON II.

Megy, megy, megy előre
Zakatol, zakatol, zakatol.
A szél, korommal csapja arcom
Jól vagyok!
Megy, megy, megy előre
Az utasok mindig mások
Csak én vagyok ugyanaz
Vagy én sem?
A zsebemben viszem
A NAPOT
A HOLDAT
a cipőmben
Vonaton vagyok.

VONATON III.

Megy, megy, megy előre.
Ahol sikítanak majd a sínek,
ahol majd angyalok verik a kolompot,
ott majd véget ér a pálya.
Ott majd csomagok nélkül
szállunk le a vonatról
Üres kézzel,
és meztelenre vetkőzünk.
Szégyen nélkül.
Mert ott mindannyian
szépek leszünk,
és a NAPBA nézünk
De már nem hunyorogva,
hanem bátran.
Nyílt és őszinte
gyermek tekintettel,
megbánva bűneinket.

SZÁRÍTÓN

A bordó zebra alig mozdul.
A párduc elrejti foltjait
A csíkok néha összegabalyodnak,
ahogy a puha meleg szellő lebbenti
az ingek ujjait.
Alá-alá kap, libben-lebben
A fehér abrosz is átviláglik
és a szürke teraszon
elnyúlik fáradtan az árnyék.

SÜT A NAP

A hangok elhalkultak
A lépések eltávolodtak
A színek megfakultak
Az ajkak összeszáradtak
A tekintet megkeményedett
A szó elveszett
Süt a NAP.
Fal mellett állsz
Köt a lélek
Lépnél, de nem megy.
Süt a NAP.

FEL KELLENE KELNEM

Fekszem
E... l... n... y... ú... l... v... a,
mint napon a lusta macska
Melegen süt.
A tél megviselt
Szükségem van a NAPRA.
Fekszem
A szavak támadnak, ostromolnak
Sajog a derekam,
Sokat tekertem
Fel kéne kelnem.
Vár a NAP ma.
Fekszem.
Nyakig takaróban
Itt tart a szó
Fel kellene kelnem.

ÁLMODÓ REPCEFÖLD

Sárga festékként
Ömlik szét a tájon
Sárga, amerre nézek
a domboldal,
a tavalyi eperföld
Sárga, sárga, sárga
Közötte zöld-eres,
magas zsombékos füvek,
és szerény poros
kanyargó földutak
szélein pókhálóba vont
faviskók, roncstemetők
tiltott szemétdombok,
balra a gazos sövény mögött
egy titkos lak elrejtve
Védett objektum. NSL
Nyelem a port.
A lábam előtt hepe-hupák
előttem a repce
ÉLET!
Átmenet a lent és fent között.
De a repce felett,
ott fenn az égen,
ott az angyalszárnyas autó.
GTC, DCI 1.3
Ezüst színű, fényes.
Egy bárányfelhő
felkarolta éppen
és a NAP felé visz minket
A szemünket
résnyire összehúzzuk,
és a hajunk lobog a szélben.

TEMETŐBEN

Megváltozott a sírod felé vezető út
Rendezetlen most erre minden
Ágak karmolnak, temet az árnyék,
Csíkfény a lábamon
FÉNYEK
Mari már Te is itt vagy régen
Megérkeztél jó nővérem.
Mohás, törött szent kövek
Terjedő kusza gazok
ÉLNEK
Az útszélén halott emlékezés-
szirmok, poshadó növények
A sarkon temetői víz
ÉLET
Megyek Anyu és Mama
Felétek
ÉLEK
Ismeretlenek a temetői utak
Megváltoztak.
Ti nem.
ÉLTEK
Megyek Anyu és Mama felétek
Már régen és örökké.
Hoztam egy kis csokor virágot is
SZÍNES
Soha nem hervad el
Látod Anyu, itt vagyok.
Megváltoztam.
Megismersz?

ŐRIZD AZ ARCOD

Őrizd az arcod, ha szó éget
Ha földbe vernek
Ha gyaláznak, ha elítélnek
Ha keresztre vernek
Őrizd az arcod
Őrizd az arcod, ha felemelnek
Ha előtted térdre esnek
Ha hozzád hozsannát énekelnek
Ha fejedre fényes koronákat tesznek
Őrizd az arcod az árnyékban
Őrizd az arcod a fényben
Az arcod tükör
Magam látom benned
Nem mindegy milyennek

ELVIRÁGZOTT A REPCE

Újra zöld a domboldal
Elvirágzott a repce
Bevégezte álmát
A sárgát álmodó
Zölden simul a többihez
Végleg és megadón
Elvirágzott a repce
Befejezte táncát a bimbó
Szirmát levetve borul a tájra
Tegnapról álmodva

A BARÁTOD VAGYOK

Akkor is, ha már mindenki elhagyott
Akkor is, ha minden kísérleted sikertelen
Akkor is ha éhezel,
Akkor is ha nincs jövőd
Akkor is, ha gyaláznak
Akkor is, ha átnéznek rajtad az emberek
A barátod vagyok
Akkor is ha már semmid sincs
Akkor is, ha halálos beteg vagy
Akkor is, ha bántasz
Akkor is, ha már felállni sem tudsz
Kinyújtom feléd a kezem
Ez csak egy kéz,
Nem több
De talán ez épp’ elég neked

ANNAK SZÜLETTEM, AKI LETTEM

A sorokból kilógtam
A másik oldalon mentem
Mentem előre
Hátra se néztem
Mentem
Annak születtem, aki lettem
Mindenért lelkesedtem
Szárnyat bontottam
Felrepültem,
s ha kellett, görcsösen feszes
sorokba rendezetten,
összeszorított fogakkal,
de mentem
Annak születtem, aki lettem.

ÚJ FEHÉR NAPOT ÍGÉR A FÉNY

A fájdalom vércse karmokkal
lélekhúsodba mar
Fáradt madarak temetik sebeid
A lélek új utakra vitt,
de az ólom test visszatart még
Szemhéjad vastagon takar,
és álmot rejt a kín
Görnyedt hátadon a súly földre húz
de vissza-visszanéz az ég felé a lélek
Fáradt madarak temetik sebeid
Új fehér napot ígér a FÉNY
Lelked fehér madarak kísérik,
és emelik újból magasba

ÁLMOS AZ ÚT IS

Mintha az életem végig sírtam volna
Dagadt szemekkel
Dupla zacskósan,
mongoloid résnyivel
álmosan
4.20 kor keltem
A megállóban egyedül vagyok
A vékony zöld zakómban
Fázom
A buszra várok.
Ha jönne, sárga lenne.
7.55.
Késett.
200-at adtam.
Fogalmam sincs mennyi egy jegy.
Nem adott vissza
Gondolom elég lett
Auchan megálló aztán
a végállomás Pest
Szép a solymári tavasz.
A buszon alvó szatyros emberek
csukott szeműek és olvasók
Alig van merengő, álmodó
Már reggel álmos
és fáradt ma minden
Álmos a busz is
Álmos az út is.

SOHA NEM VOLTAM FALUSI

Soha nem voltam falusi,
mégis vastagon tapad rajtam
a falusi por
Szürkés-fehéren
Falum tikkadt melege
szárítja most is torkom
Már nem tudom
mit kuruttyoltak a békák
a tóparton,
de még élesen látom
a színes légi vadászok
nász-táncát
Soha nem voltam falusi
Mégis a falu maradt bennem
A fateknőben melegedő víz,
A korlát nélküli köves gang,
a kopott fű, a falu vége
A viszneki járat
vitt Árokszállásra
Itt születtem
Felhőben,
Napban,
Istenben
Mezítlábas keményedő
talpam őrzi
Soha nem voltam falusi
azt hittem.

LEÜLT MELLÉM AZ ISTEN

Ülök a buszon
Sárga
Solymár-Budapest
És mi történt?
Leült mellém
az ISTEN
Rám se nézett
Engedélyt se kért,
csak fogta magát
és leült mellettem.
Eljött velem Pestre
Senki nem látta
észre sem vette

A LEVÉL SEM HULLIK LE TÖBBET

A levél sem hullik le többet,
Örökké üde zöld marad már a rét
A csend sem kiált már hang után
A harang sem leng ki többet
Végtelen csendben ünnepel már minden
A szirmok színesek maradnak, frissek
A bimbók kinyílnak
Mindent átjár az illat
Az óra mutatója is ledermed végleg
Nincs többé tegnap
Nincs holnap
Csak MOST van

BARNÁN SZÁLL BÚCSÚT INTVE

Avarfüstben táncoló égi perje
Fakón tisztító őszi szél
Barnán száll búcsút integetve
A tarkálló levél

Halmokat gyűjt a gereblye
Vörös, barna, sárga, kék
Útszéli égetők tüzében égve
Vöröslő őszi ég

Avarkupacban égek, s féltve nézlek
Ahogy csapzottan, fázva jössz felém
S az elmúlás fáradt árnyékával
Feded be nyári fényeim

Fatörzsbe lehelnek a földek
Álomba szenderül a rét
Barnán száll búcsút integetve
A tarkálló levél

KÉREGFALAK

Élet-halál iszapban ázott kéregfalak
Repedve száradó múlt idők
Réseid mögött elfakult fáradt tekintetek
Az utoljára visszanéző mindent értő pillantása
Ami után a szemhéj-koporsó végleg befed
S feketén tárul fel utoljára a gyűrt idő
A még rendezetlen

MIRŐL ÁLMODNAK OTT AZ ANGYALOK?

Szavak nem hangzanak fel többet
Nincsenek érzékek
Nincs se szín se forma
Nincs hőmérséklet, sem óra
Egy másodperc az élet
S végtelen a jelen
Nincs jövő
Jelen van végleg.
Miről álmodnak ott az angyalok?
Szavak nélküli élet
Mindent érzek
Új jelek
Új jelen
VÉGLEG
Miről álmodnak ott az angyalok?
A szó bennem
A hang bennem
A tekinteted velem
Most melegíted kezem
Soha nem múló az élet
Van jövő
A jelent is értem.
Miről álmodnak itt az angyalok?
Virágok nyílnak amerre lépek
Források fakadnak az útszélen
Lombok susognak
S karjaid ölelnek féltve.

IWIW

Ismerőseim gyűjteménye
Van köztük ismerős, barát, barátnő,
volt barát, rokon, ellenség kevés,
talán egy sem
Régi emberek,
Tudják, hogy ki vagyok,
hogy élek
Számon tartott vagyok.
499 lapon a képem.
Ha akarom maradok,
Ha akarom kilépek,
Itt vagyok!
Létezem!
Üzenhetnek is nekem.
Mondhatom ismerlek
Mondhatom nem
Meg is tagadhatlak.
Elfogadhatlak.
Klubjaim nincsenek,
Talán csak egy, a „pince”.
Régen látott barátok, akiknek
gyermekarcát ismerem.
Ismeretlen ismerősök,
Már kétszer kiléptem
iwiw-halál
mors mortis
klikk!
Ha akarom, klikk.

VAN-E UTOLSÓ VILLAMOS?

Van-e tökéletesebb csend a csendnél?
Van-e még lejjebb a lentnél?
Van-e magasabb a legmagasabbnál?
Van-e még távolibb a legtávolabbinál?
Van-e élet az élet után?
Van-e elmúlás az elmúlás után?
Van-e utolsó villamos
az utolsó után?
Érdemes-e várnom rá?

MINYA MÁRIA MADARAI

Oszlopokon gubbasztó gyűrt madarak
Fehér-drapéria szárnyaitokkal
Már nem repültök
Itt ültök
Idézve, milyen is volt ott fenn, a magasban.
A sokféle barna föld, az Alföld
Finom rácaival itt már csak díszlet
Egy új, egy másik világ ez
Újrateremtett saját világ
Amelyben újra éltek.

LENYOMATOK

Korszak-rétegek alatt,
Kövesedett fák között
Visszalépve
Tengerfenék rétegek
fa-kövek, kő-fák, szenek
Üzenik, hogy éltek
Hogy milliárd évesek a gének
Idő-őrök
Örökkön-örökké
A testek kővé lettek
Szakadó rétegek alatt
Felsejlő megfejthetetlen ismeretlen
Köt a sejt a végtelenhez
S megkövült lélekrétegek alatt
Újra csírázik a lélek
Örökkön örökké.

VÉGRE KARÁCSONY VAN

Felvette didergő hófehér ruháját a tél
vastag puha takaró alatt alszik már a táj
lágyan ívelt a korlátszéleken a hó
mindent befed és magába zár
Hófelhők, sejtető ködök
fehér-fehér-fehér
hó-hó-hó
A fenyőfa is ünneplőn fehérlik
a Megváltóra vár
Csillagok jelzik érkezését
Indul a három király
Gáspár, Menyhért, Boldizsár
Hókotró hó-só-sár-lé, hó-latyak,
Újra járható az út
A hó olvad
A tél marad
Nem indul a Panda
Végre karácsony van

HÓ-HÓ-HÓ

Kerek a hóember
Rövidek a napok
Fehér a hópihe
Pirosak a fagyok
Hó-hó-hó
Fehér a hóember
Kerek a hópihe
Piros lábast
a hóember fejibe!
Izibe!

ÜNNEP

Az ünnep tiszta, mint a napfényben száradó, lágy szellővel játszadozó
frissen mosott hófehér, illatos lepedő az udvar közepén.
Az ünnep különbözik, mint a jó szó különbözik a rossztól.
Az ünnep piroslik, ahogy sok vasárnap együtt piroslik.
Az ünnep virágos üzenetet hoz.
Nyisd ki a kapud.
Engedd be.

HOVÁ LETTÉL?

Hová lettél?
Idő-réteg takar
Pántos rövidnadrág
Jól fésült tiszta haj
A forgóban csatt
Csodavárás
Lábtengó
Szentlecke
Ima
Játék
Hová lettél?
Bennem vagy még,
vagy itt hagytál végleg?
Tágra nyílt szemű
látsz még engem?

MIT ADJAK NEKED?

Mit adjak neked?
Adok egy korsó vizet,
hogy megtudd, milyen friss
és tiszta a kút vize.
Adok egy lyukas fazekat,
hogy lásd a jó és rossz
közötti különbséget.
Adok egy könyvet,
hogy juss el magadban
messzire.
Adok egy madárkát,
hogy legyen kit szabadon
engedned.
Adok láncokat, hogy
megköthesd magad,
ha szirének énekelnek.
Adok fűmagot,
hogy tavasszal mindig
friss pázsitban fekhess.
Adok lámpást,
hogy mindig lásd,
merre kell lépned.
Adok pogácsát,
hogy legyen mit enned.
Adok sót, hogy ízes legyen
minden.
Adok jó szót,
hogy daloljon a lelked
Adok díszes dobozt
Egy hatalmas fehéret,
amibe jóságokat gyűjthetsz
Adok festéket,
hogy kifesthesd vele az eget.

FÉNYRE VÁRVA

Fáradtan nyikordul az ajtó
vékony rétegben fed még a sárlatyak
Az eresz nem csöpög már,
a hó a tetőn teljesen leolvadt
Tegnapi hálóját szövi a pók
A fagyal régi levelét vigyázza
A sólé a betont lyukasra rágja
Új év van.
Öreg, süket kutyám a petárdát
se bánja.
Magától nyílik minden ajtó
Újra zöldell lassan már a fű
Kiszáradt a tetőn a zsindely
Új év van!
Oszlik a vastag fehér köd

KÖRBEN-KÖRBEN

A távolsági busz sárgájában
porladó betonkancsók.
Üvegmadarak, kordbársony párkányok,
Föld-melegben olvadó zár-jégoldók,
wolframok, üvegtestű szetterek.
Kusza struktúrák térben és időben
Repülve sodródó tárgyözön
Értelmetlenül, körben-körben
A Föld már nem húzza le
Örök száguldás a zárt térben
a végtelen időben
Súlyos szavak a margó mellett,
Citromlábú DNS-ek, citrátkörök
Meleget adó kokszkályhák
Puhán lebegő angyalok
Lesnek minket
Ahogy forgunk a CD-n
Ahogy feszülünk abroncsainkon,
keresztjeinken, vérezve, ecettel átitatva
Pörögve, szédülve zavartan
Vörösen vérző dagadt szemekkel
Esünk, zuhanunk a zagyva pillanatban
A mélymagasság kettősségében élve
Dülledt tekintettel, félve keresve
Kik vagyunk és miért
Kék vagyok, vörös vagyok, sárga vagyok
tarka vagyok, szétömlő szín vagyok
Minden szín egyszerre,
és lüktető vászon is vagyok
idegszálak sűrű tömegéből szőve
és pörgök és szédülök és dőlök
Zúdul a zuhatag vér bennem
és forgok, és megfeszülök,
az izmaim kővé dermednek
Az infra sem segít!
És pörgök, és szédülök és dőlök

FEHÉR PERC

Már csend van bennem
Vártam a csendet.
Már rend van bennem.
Vártam a rendet.
Már megbékéltem.
Mert akartam.
Már velem vagy
Mert hittem
Már szűnőben a zaj.
Már fehér a perc,
mint az ostya

HAJOLJ KUTADRA

Hajolj kutadra
A kút vize
Tiszta víz
A szavad
Tiszta szó
Meríts a tiszta szóból
Hintsd meg rózsaszirmokkal
Ültesd jó földekbe
Áldd meg tömjénfüsttel
Vállald egész hittel

IDŐJÁRÁS JELENTÉS

Jég hátán, vékony rétegben áll a víz
Réteges jéglapok között pihen a hó
Domborúvá fagyott a korlát
Északi szelek tömik ki a rést
Foltokban barnállik a kemény sár
Minden jelentősebb üregem befagyott,
mint orr, mint homlok
A lábam megdermedt
A kezem nem mozog
Pedig most be kellene
vennem egy aspirint.

VÍZ VAGYOK

Víz vagyok
Vízben a jel
Vízben a rezgés
Víz a kód
Víz az élet
Víz hozott
Víz visz el
Víz vagyok
Égi víz
Víz a földben,
a hulló permetben,
a friss harmatban,
füveken,
réteken,
hegytetőkön,
rozsdás lábasokban.

AZ EGYIK ELJÖN ÉRTEM

Álmok születnek,
s távolba néznek
A túlsó partra.
Onnan integetnek
Fehér lepel borítja a testüket
lábuk a Föld
napfény a tekintetük
Bennük egyesül a lélek.
Fehér lovak,
fehér réteken
Néznek,
s az egyik kiválaszt
és eljön értem,
A hátára vesz.
és Isten elé
visz engem.

A HANGOK VISSZAHÍVNAK

A szavak most elmaradnak
A képek összefolynak
Az ígéretek már teljesültek
Most nincsenek újak.
A tettek lelassultak.
A tér téveszt.
A kezeim összekulcsolom
Hívlak Isten
A szavak óceánba visznek
Hatalmas hullámok sodornak
A víz az élet
Alámerülök
De a hangok visszahívnak.

EZ A TAVASZ MOST MÁS LESZ

Ez a tavasz most más lesz
Mélyről érkező
Átszövi a testet és a lelket
Ez a tavasz lucernacsírás
újjászületést hoz
Ígéret
Ez a tavasz most más lesz
Égből érkező
Napfény köpennyel borít be,
s alatta mint tisztítótűzben
tisztulunk meg
Ígéret
Ez a tavasz most más lesz
Áldást és életet hozó

FÉNYLŐN BEFED

Lélek-mocsaramban
Vergődve
fulladoztam
Sárnyelőcsövem is
csontjaimra szikkadt
Súlyos karjaim emelem
de az iszap visszahúz
Gyengén fordul a test,
még szédeleg
Halványan pislákol
a gyertya,
a sár száraz kéreggel
befed
Ima, ima, ima
s felemel a lélek,
fel magasba,
hol a Teremtő a bűnbocsánat
áttetsző fénylő burkával
féltőn befed

ÜLTESS EL JÓ TALAJBA

Ültess el jó talajba
öntözz az élet vizével
fonj körül fénysugárral
Ültess el jó talajba
Gondozz engem
Ültess el jó talajba
Hajolj le értem
és vigyél fel engem
a Napba

TAVASZ

A tavasz könnyű pille
Friss szellőben fodrozódva száll
Március idusán székre ülve
Csicsergi hófehér dalát
A színek is ébredeznek
A lopott magány is véget ér
s gyengéden félve száll az illat
Csicsergi kék dalát az ég
A zsebembe is befújta
a szél
A tavasz velem van

MEGÉRKEZTEK A MADARAK

Megérkeztek a madarak
Könnyű a levegő
könnyű a szellő
Csukott szemmel
emelem feléjük kezem
Vigadoznak
Cikáznak
Énekelnek
Önfeledten,
boldogan
zuhannak,
esnek
fel-le
fel-le
nyaktekercs
jobbra-balra
gyors szárnycsapásokkal
a Napba
s a Holdban megpihennek
Apró lépések
avar-nesze
Tityeg-totyog
s narancsvörössel
álmodón
kezdődik a nász
Megérkeztek a madarak
Csukott szemmel
emelem feléjük kezem
s megsimítom a tavasz
törékeny, kicsi puha testét

KEVÉS SZÓVAL BESZÉL AZ IGAZ

Kevés szóval beszél az igaz
Nem kérkedik a szóval
Megtisztel a csenddel
Meghallgat
Nem akar föléd kerekedni
Nem verseng veled
Elfogad
Kevés szóval beszél az igaz
Csendben van
és te a hallgatását is érted

FEHÉR MADARAKKAL SZÁLLTAM

Fehér madarakkal szálltam
Puha szárnyukkal fedték be féltőn, szédelgő pörgő testem
Vittek, emeltek egyre feljebb, feljebb
A magasból minden eltörpült,
minden kicsiny lett
Ami tegnap még fontos volt, ma nem kellett
Fehér madarakkal szálltam
Szemem becsukva lebegtem
Fel-le
Erős szárnycsapásaikkal tartottak meg engem
Itt nincs gravitáció, itt nincs vonzás
Itt nincs pénz, itt nincs hatalom,
Itt nincs földi érdem
Itt csak te vagy
Egészen te
Az a másik

MÉLYRE MENTEM

Mélyre mentem
a gondolatért,
lementem a kútba.
A kút fekete alján
ücsörögtem.
Kiszáradt kút ez,
de fentről még
esik rám egy-egy csepp
7 csepp belőle,
és belépek a
fel-felvilágló
múltba.

CSEND

CSEND
Belső csend
TEST
Lélektest
IMA
Összekulcsolt kezek
FÉNY
Kapcsolat
GONDOLAT
üres
üres csend
lakatlan házak
piros sivatagban
fehér zsebkendőket lengető szép kezek
fodrozódó aranyhajak
táncoló igaz álmok
átható tekintetek
múlt és jelen
JÖVŐ

VÖRÖSVÁRI ALKONYAT

Sejtjeimben érzem
a felszántott földek illatát,
az imára intő
vörösvári tavasz alkonyát,
melyben lassan összeér az ég és a föld
Fakul a zöld
Fakul a sárga
Fakul a barna
Fakul a föld
Mozdulatlan most a táj
Nem rezzen, se bokor, se más,
csak a villanypózna tetején fészkelő kis gólya,
nyújtogatja gyengéden vékonyka nyakát
a vörösvári, imára intő
alkonyati csendben.

ELMENNÉK

Elmennék messzire
Oda, ahol még senki sem járt
Oda, ahol nincsenek kitaposott utak,
járt ösvények
Ahol nincsenek előre gyártott
idolok, fogalmak és képek
Ahol nincsenek kész-termékek
Ahol nem mondja meg senki
miről mit gondoljak, és mit érezzek
Oda, ahol még tere van a gondolatnak,
az igaznak, a szépnek.
Ahol nincsenek panel mondatok
és előhúzható vélemények
Oda mennék
El messzire

A FÖLD IZZAD A TENYEREMBEN

Az asztal megterítve.
Mosott illatú a fehér abrosz.
Ketten ülünk az ünnepi asztalhoz,
a hegy tetején, ahol élek.
Itt őrzi az álmom minden cinke,
itt vigyázz rám süket, vén kutyám
fülében őrizve a hangot,
és itt vannak társaim,
a bokrok, a füvek, a fák, és borbolyák.
Itt fenn, közel az Istenhez
az enyém az ég és a rét is,
és enyém minden szó,
amit még senki nem mondott ki.
Enyém a csend
a hegyek mély csendje,
a fák suttogása,
levelek rezzenése.
A FÖLD izzad tenyeremben,
a NAP világít a szememben.

ADTÁL ÉS ELVETTÉL

Adtál és elvettél
Nem mentél fel a hegyre.
Vágyakoztál
Nem eléggé
Tetted volna
Nem tetted.
Nem mentél fel a hegyre.
Adtál és elvettél
A jó szavak elvesztek
Nem mentél fel a hegyre
Gyenge voltál
Gyenge maradtál

MERSZ-E TENGERRÉ VÁLTOZNI?

Víz
Mersz-e tengerré változni, vagy maradsz inkább tócsa az út szélén?
Kő
Akarsz-e hatalmas szikla lenni, vagy inkább por lennél a rezeda levelén?
Tűz
Akarsz-e mindenkit melegíteni, vagy máris hamuvá lennél?
Föld
Szeretnél-e a magnak életet adni?
Nap
Akarsz-e örök fénnyé válni?
Ég
Van-e még elég hitünk?
Tudsz-e még minket magasba emelni?

MEGÉRKEZTEM

Ahol te vagy, ott van az otthonom.
Ahol te sírsz, ott könnyezem én is.
Ahol te boldog vagy ott vagyok boldog én is.
Megérkeztem.
Itt vagyok.
Amit Te álmodsz, álmodom én is.
Amit Te megvetsz, megvetem én is.
Amit te hiszel, hiszem én is.
Megérkeztem.
Itt vagyok.
Amerre te nézel, arra nézek én is.
Amerre te indulsz, indulok én is.
Ha ütnek, az arcom odatartom én is.
Ha megaláznak, viselem én is.
Ha felemelnek, égbe megyek veled.
Ha lelöknek, boldogan zuhanok veled.
Ha el kell menned, árnyékod leszek.
Megérkeztem.
Itt vagyok.
Törj nekem kenyeret.
Adj innom.

ŐRZI A PAD

Homokba rajzoljam,
hogy szétvigye a szél,
vagy véssem kőbe,
hogy megmaradjon örökké?
Vagy madarak énekével zengjem,
hogy teljen meg vele az ég,
vagy maradjak csendben,
hogy ne zavarja a hang?
Hogy mondjam el?
Tegyem papírhajóra?
Ássam el mélyre?
Eresszem fel a Holdra?
Kössem csokorba?
Hogy őrizzem?
Viszi a szél.
Viszi a víz.
Őrzi a pad.

FEHÉR KÖD BELSEJÉBEN

Köd bennem,
Köd kívülem
Kezeimmel próbálom
érezni, mi merre?
A fehér köd
belül is elfed.
Bottal próbálkozom
Vaktában szurkálok.
Merre?
A köd egyre vastagabb lesz.
Érintenék bármit,
csak tudnám, hol vagyok.
Merre?
A fehérség átjárja minden sejtem.
Köddé vált bennem
és körülöttem minden.
Homályos tejfehér
a lelkem és a testem.
Merre?
Előre nyúlok.
Oldalra.
Hátra.
Sehol semmi.
A membránon átszivárgón,
a tér is én lettem.
A köd közepén
keresem a szélem.

MAGYARORSZÁG

Itt ölel át minket az Isten
Magyar föld,
Magyar múlt,
Magyar jövő.
Ígéret.
Föld vagyok.
Magyar föld.
Mag vagyok.
Magyar mag.
Ég vagyok.
Magyar ég.
Zászló vagyok.
Lengek.
Újra lengek.
Pirosan mint az alma,
Fehéren, mint anyám köténye,
Zölden, mint a friss fű,
Lengek a napsütésben,
Lengek a szélben.
Lengek érted.
A gyermekem vagy,
Az anyám vagy
A legdrágább!
A legszebb!
Magyarország

A HOLDAT TARTOM A KEZEMBEN

A Holdat tartom a kezemben,
az eget zsebre tettem,
a tengert kiittam,
szelet lélegeztem.
Esővé áztam,
a Napban elégtem,
része lettem
az egésznek,
része
a kőnek,
a fénynek,
szélnek.
Bennük élek.
Bennem élnek.
Az idő is bennem van,
a jelenek és a végek.
A Holdat tartom a kezemben,
a lyukas zsebemben az aprót.

MAGÁNY

A magányos lélek
üres pad,
nyelv nélküli harang,
hang nélküli csend,
kút mélye,
koponyaüreg csendje.
Hallgat.
A magányos lélek
üres villamos,
hosszú zsákutca,
falak fehére,
törött járda széle.
Álmot ringat.

A MADARAIM SZOTYIT CSIPEGETNEK

A madaraim szotyit csipegetnek,
(m a d á r s z o t y i t).
Barkós cinege,
széncinege,
vörösbegy.
Pálcika lábaikkal
a párkányon kecsesen lépegetnek,
t i p - t i p - t i p,
t i p t i r i p,
t i p e r e g n e k,
c s i c s e r e g n e k.
A nyakuk, a fejük, a szemük
szaporán jár
k ö r b e - k ö r b e,
jobbra-balra,
c s i p,  c s i p,  c s i p c s i r i p,
e l ő r e,  h á t r a - e l ő r e,
b i l l e n  j o b b r a,
b i l l e n  b a l r a..
A magot félénken kibontja, s felrebben.
r e b - r e b,
f e l - l e,
f e l - l e,
r e b - r e b,
f e l - l e,
f e l - l e,
és meg-megáll egy pillanatra,
kimerevedve a vörösbegy.
Az ablakon át les.
Lát engem.
Egy gyors fordulattal
a cseresznyefa ágra vissza.
Onnan les.
Nézem a függönyön át,
Most zuhanórepülésbe
kezd, majd apró szárnyaival verdes,
ahogy mindig is tette.
Azonos a mozdulat, az ének.
Itt énekelnek,
és itt voltak már
ki tudja mióta,
az ismeretlen őseimnek.

JÚNIUSI HAJNAL

Falusi föld-szagú a júliusi hajnal.
A lábasban langyos az esővíz,
lassan párolog a harmat.
Kakas kukorékol,
az álmos bogarak
szédelegnek,
a gyík kő alól les,
megszólal a trilla
és a szirmok is kinyílnak.
Öreg kutyám
a kert közepére fekszik,
hallgatja a fák hajnali beszédét
és orrát az ég felé emelve,
a nyári hajnal
friss illatát szagolja.

CSENDES AZ UTCA

Csendes az utca,
langyos szél billegeti a cseresznyefa ágat,
a zsindelyen táncol már a nap,
a szomszéd kövér vörös macskája
sunyin les.
Üres vagyok ma, mint a lábas,
mert a lelkem kölcsönadtam
a cseresznyefának.
Július van.
Péntek.

ISTEN ÁLDJ MEG MINKET!

A mag, mit termő talajba vetnek,
s magyar lélek vizével öntöznek,
virággá itt nő ki.
Isten áldj meg minket!

Gyökere mélyen kapaszkodik,
tépázhatja évezredes szél, vagy érdek,
egyenes derékkal áll már örökre,
mert nyelve, múltja és hite
magyarrá nevelte.
Isten áldj meg minket!

Bárhová repít is a szél,
bárhol élhetsz,
ha magyarnak születtél,
az maradsz örökre.
Isten áldj meg minket!

Egy virágból terem a gyümölcs
Egy gyümölcsből való a mag.

Piros
a cseresznye,

Fehér
a magja

Zöld
a levele.

NEKED

Neked töltöttem ezt a kanna vizet,
hogy öntözgesd vele a kisvirágot.
A tiéd ez a kanna víz.
Neked törtem ezt a kenyeret,
hogy legyen mit enned.
Vedd el.
Egyél.
A tiéd ez a kenyér.
A hidat neked építettem,
hogy elérj.
A tiéd ez a híd.
A rózsát is neked ültettem.
Ez a rózsa a tiéd.
Neked álmodtam egy másik világot.
A tiéd az álmom.
Neked írtam ezt a verset
Ez a vers a tiéd.
A madarak rólad énekelnek,
Rólad beszélnek a fák.
A kanna víz mellettem.
Töltök neked.
Igyál.

SZEPTEMBER VAN

Lenge pipacsos fodros szoknyában,
virágkoszorúval hajában
lép ki a színpadra és kecsesen meghajol a nyár.
A balerina a főszerepét eljátszotta.
Szeptember van.
A zöld barnára vált,
vörösen ég el a Nap
és fáradtan ül le a hegy mögötti sámlijára.
Esővíz gyűlik a lábasban.
Csöpög a lyukas eresz.
A párkányon keményen pattan minden csepp.
Esőzene.
Szeptember van.
Barna köpönyegben érkezik az ősz,
kezeit széttárja, mint aki áldást oszt,
és birtokba veszi, ami az övé.
Szeptember van.
Fehér ködpára csíkot lehelnek a hegyek,
és szürke lábaival tapossa az ég az utakat.

NYÁR ÉS TÉL KÖZÖTT

Nyár és tél között, olyan érzés,
mint amikor elmegy előttem
egy hosszú, nagyon sárga villamos
csengetve, csörömpölve,
és mire hátralépnék zavaromban,
láthatatlanná és csendessé válik körülöttem minden.
A nyár neszeit fakuló pázsitrétegek takarják előlem,
A cinkéim is elmaradoznak.
Ez volt süket fekete kutyám,
a Gombi utolsó nyara.
A nyár és tél között, olyan érzés,
mintha a hideg templomkő
és a forró homok között lépdelnék
a szürkülő avaron, csukott szemmel
az ég felé emelve kezeim a hűvös szélben.
Visszanézek, és még utoljára homlokon csókol a nyár.

BEJELÖLÖM A SENKIT

Ki vagy te,
titokzatos idegen?
Kit nem látlak az iwiw-en?
(A Facebook-on sem)
Ki vagy te,
kinek nincs egy ismerőse,
sem rokona, se egy nője?
Van egyáltalán elérhetőséged?
Vagy talán nincs is neved?
Mi van veled?
Szerinted, lesz így körüzeneted,
vagy megosztható híred?
Egyáltalán, így hogy töröljelek?
Ki vagy te titokzatos idegen?
Miért hagy ez az egész hidegen?
Aki csak számít mind itt van, mind az iwiw-en.
(és a Facebook-on)
Így hogy bökjelek meg,
hogy küldjek neked barbis szívet?
Hogy tudjam meg, mi jár a fejedben?
Így, hogy fogod megtudni,
mi rólad a véleményem?
Hogy jelöljelek be,
ha nem vagy itt?
Akkor is jelölök!
Bejelölöm a senkit!

BELÉM KÖLTÖZÖTT AZ IDŐ

Belém költözött az idő,
terjed bennem,
mint folyó terjed a tengerben,
megállíthatatlanul,
és örökké.
Magammal viszem az időt,
Az idő magával visz engem,
s egy száraz, napos parton majd
partra vet.

HALOTTAK NAPJA

Vastag avartakaró fedi a temetői földet,
a moha puhán terül el az ázott kőkereszten,
s a száradó virág,
a büdös hegyes pléhtölcsér vázába mállott.
November van.
Keskeny hepehupás utakon lépdelve taposom
a színtelenül kókadó gyomot,
és a gödrök mellett,
sírkövek feketednek a hideg sárlatyakban.
A tegnapi sírok díszei
ma a szemétdombok tetején
adják meg magukat az elmúlásnak.
Egyformák a temetői utak.
Halmokkal és kutakkal a széleken
jelzik anyám sírja felé az utat.
Közeledem.
Bizonytalan lépéseimet a nedves avar
halk nesze kíséri,
és talpamon egyre tömörödik a saras avar-ragacs
Csend van.
Átfázott kezem zsebem mélyében melengetem
Egy csokor mezei virágot hoztam.
Behunyom a szemem.
Itt vagyok.
A csend egyre sűrűbb.
A hideg egyre hidegebb.
Köszönöm anyám az álmot.
Itt vagyok.

ITTHON VAGYOK

Egekben lebegve
kapaszkodom omló tornyaimban,
s repülök, lengek
csapódva jobbra-balra,
a valóság romboló káoszában,
de vajon megment-e még az angyal?
A kapuk ütközésig nyílnak,
s ha már semmi nem tart vissza,
az út porán kívül,
mit viszek magammal?
Taposom a solymári sarat,
iszom a csurgó esőt,
hallom a hegyek énekét,
száraz halmokat söpör elém a szél
s foszló kötényekbe törlöm vizes arcom.
Itt már a kutyák sem ugatnak engem.

KARÁCSONY

Toljuk arrébb a falakat,
Kapcsoljuk ki a riasztókat,
Nyissuk ki a kalitkákat,
Engedjük szabadon a madarakat.
Húzzuk magunkra az eget,
Takaróddzunk felhőkkel,
Szorítsuk magunkhoz a Földet,
Higgyünk ma újra a csodákban,
Lássuk ma újra a csillagot az égen,
mert eljött hozzánk az angyal,
megérkezett a várva-várt Kisded.
Kongassátok a harangokat!
Üvöltsetek!
Verjétek a dobokat!
Fújjátok a fanfárokat!
Hasítsa a kárpitokat a hang,
dőljenek sorra az oszlopok,
és kuporodjunk újra gyermekként,
a Szenteste hópehely szirmaiba.

AKÁR EGY TÁRGY

Kormos körmökkel karistolt
Vékony fehér karton-égen át
Szüremlik át az ismeretlen.
Nyakam hátravetve félve érzem.
Hangok lebegnek körülöttem.
Mélyről jövő fehérbe hajló hangok.
Puha lépések, lassú mozdulatok
töltik ki a végtelen tereket,
s zöld köpeny-szerű halk szavak
féltőn borulnak rám a maszkon át.
Tompul a lámpa éles fénye
Belülről szólnak már a hangok
Nincs külső és belső
Tudattalan változás ez.
Most mit kell látnom?
Most mit kell éreznem?
Senkit nem látok.
Semmit nem érzek.
Egy reszketeg ima sincs bennem.
Se szó, se lárma, se hangok.
Semmi.
Üres vagyok.
Akár egy tárgy.
Magamtól és másoktól is távol.

BOLDOGOK A CSILLAGOK

Székre állok,
nagy leszek,
ajtórésen belesek.
Sül a beigli teteje,
menni, menni befele.
Ezüst csengő szól szerényen,
csillag ragyog fenn az égen.
Kis Jézusnak szól az ének,
istállóban bárány béget
Betlehemi csillagok,
én is, én is itt vagyok.
Hoztam Neked levelet,
beleírtam: szeretet.
Templomharang búg a csendben,
fehérlik a hó köröttem.
Boldogok a csillagok

LASSAN ELHAMVADNAK

Lassan elhamvadnak
a halkan sercegő szavak,
békésen, szürkén terülnek
szét a régi álmok.
Minden objektív, konkrét, és hideg.
Fújnám a parazsat, de nem megy.
Elmentek a madarak,
messze szálltak.
Eljött értük Afrika.
A mag még a párkányon
hever átfagyottan.
Most tél van.
Hideg tél.
Az etető üres.
A köd lelóg a földre.
Nincs fenn és lenn.
Semmi nincs, csak az átláthatatlan.
Felemelem a karomat,
s lassan lépdelek
az öröknek tűnő fehérségben.

SEMMIT NEM KÉRTEM MÉGIS ADTÁL

Semmit nem kértem, mégis adtál,
Ha megbántottalak is, maradtál.
Ha elmentem, elengedtél,
amikor visszajöttem
meleg kaláccsal vártál.
Ha elestem, felemeltél,
Ha beteg voltam, ápoltál
Amikor nem kellettél is, mögöttem lépkedtél,
ha kellett, értem szenvedtél.
Amikor nem találtalak, felém rohantál
Semmit nem kértem, mégis adtál.
Értem a napról is lemondtál.
Ha beteg voltál, értem meggyógyultál.
Semmit nem kértem, mégis adtál,
ha megbántottalak is, maradtál.

BALLAGOK

Ha mennem kell, hát elmegyek,
de elviszem a lelkedet.
A fülemre cseresznyét rakok,
nagyon-nagyon boldog vagyok.
A napos oldalon megyek,
tánclépésben lépdelek,
a nyakamba koszorút rakok,
nagyon-nagyon boldog vagyok.
Ha mennem kell, hát elmegyek,
de itt hagyom a szívemet,
s elrejtem a könnyemet.
A fejembe kalapot rakok.
Megemelem, s ballagok.

TARTALOM

A KÚT BENNEM VAN / 5
HA MAJD ÖSSZEÉR A LÉLEK / 6
BOLDOG EMBEREK VAGONJA / 7
MÁJUSBAN MÁR SZÉPEK A LÁNYOK / 11
ÉREZTED-E MÁR? / 12
NEW YORK / 14
ÉN AKKOR VOLTAM GYEREK I. / 17
ÉN AKKOR VOLTAM GYEREK II. / 19
AKI ÍR / 23
MADARAK NYELVÉN BESZÉL / 24
NEM VOLT HÁLÓ ALATTAM / 26
SOHA / 28
ARCOK / 30
KÉK ASSZONY ÁRULÁSA / 32
BÖLCSVÖLGYI ATYA EMLÉKÉRE / 33
VERTIGO / 35
HOGYAN TOVÁBB? / 37
INDULNOM KELL! / 39
KI VAGY TE? / 40
DÍJRA VÁGYTAM / 42
A HATALOM / 43
A PONT IS ELTŰNT / 44
A SZAVAK JÖNNEK LE ÉRTEM / 46
PEREG A FILM / 47
FEHÉR ASSZONY / 48
A SZÓ HA TISZTA / 49
DELETE / 51
SZÁMADÁS / 52
FEhÉr / 54
NEM KELL! / 57
MINDEN TÓBAN MEGFÜRÖDTÉL / 58
KÖZÉPEN / 60
UTÁNAM UGRANÁL-E? / 62
VÖRÖS FÖLDET / 65
HA NINCS SZAVAD / 67
TALÁN OTT VOLNA JÓ / 69
VILLAN A BIMBÓ / 72
PIROS A TENYEREM IS / 74
TRIPOLI / 77
AZ ASZTAL MEGTERÍTVE / 80
SZÖGEKKEL KIVERTEN / 81
ÚJRA BÁBEL / 82
SZÍNES PAPÍRSZATYROKBAN EMBEREK / 85
VONATON I. / 88
VONATON II. / 90
VONATON III. / 91
SZÁRÍTÓN / 92
SÜT A NAP / 93
FEL KELLENE KELNEM / 94
ÁLMODÓ REPCEFÖLD / 95
TEMETŐBEN / 97
ŐRIZD AZ ARCOD / 99
ELVIRÁGZOTT A REPCE / 100
A BARÁTOD VAGYOK / 101
ANNAK SZÜLETTEM, AKI LETTEM / 102
ÚJ FEHÉR NAPOT ÍGÉR A FÉNY / 103
ÁLMOS AZ ÚT IS / 104
SOHA NEM VOLTAM FALUSI / 106
LEÜLT MELLÉM AZ ISTEN / 108
A LEVÉL SEM HULLIK LE TÖBBET / 109
BARNÁN SZÁLL BÚCSÚT INTVE / 110
KÉREGFALAK / 111
MIRŐL ÁLMODNAK OTT AZ ANGYALOK? / 113
IWIW / 115
VAN-E UTOLSÓ VILLAMOS? / 117
MINYA MÁRIA MADARAI / 118
LENYOMATOK / 119
VÉGRE KARÁCSONY VAN / 120
HÓ-HÓ-HÓ / 121
ÜNNEP / 123
HOVÁ LETTÉL? / 124
MIT ADJAK NEKED? / 125
FÉNYRE VÁRVA / 127
KÖRBEN-KÖRBEN / 128
FEHÉR PERC / 130
HAJOLJ KUTADRA / 131
IDŐJÁRÁS JELENTÉS / 132
VÍZ VAGYOK / 134
AZ EGYIK ELJÖN ÉRTEM / 135
A HANGOK VISSZAHÍVNAK / 136
EZ A TAVASZ MOST MÁS LESZ / 137
FÉNYLŐN BEFED / 138
ÜLTESS EL JÓ TALAJBA / 139
TAVASZ / 141
MEGÉRKEZTEK A MADARAK / 142
KEVÉS SZÓVAL BESZÉL AZ IGAZ / 144
FEHÉR MADARAKKAL SZÁLLTAM / 145
MÉLYRE MENTEM / 146
CSEND / 147
VÖRÖSVÁRI ALKONYAT / 148
ELMENNÉK / 149
A FÖLD IZZAD A TENYEREMBEN / 150
ADTÁL ÉS ELVETTÉL / 152
MERSZ-E TENGERRÉ VÁLTOZNI? / 153
MEGÉRKEZTEM / 154
ŐRZI A PAD / 156
FEHÉR KÖD BELSEJÉBEN / 157
MAGYARORSZÁG / 159
A HOLDAT TARTOM A KEZEMBEN / 162
MAGÁNY / 163
A MADARAIM SZOTYIT CSIPEGETNEK / 164
JÚNIUSI HAJNAL / 166
CSENDES AZ UTCA / 167
ISTEN ÁLDJ MEG MINKET! / 168
NEKED / 170
SZEPTEMBER VAN / 172
NYÁR ÉS TÉL KÖZÖTT / 173
BEJELÖLÖM A SENKIT / 174
BELÉM KÖLTÖZÖTT AZ IDŐ / 176
HALOTTAK NAPJA / 177
ITTHON VAGYOK / 179
KARÁCSONY / 180
AKÁR EGY TÁRGY / 181
BOLDOGOK A CSILLAGOK / 184
LASSAN ELHAMVADNAK / 185
SEMMIT NEM KÉRTEM MÉGIS ADTÁL / 186
BALLAGOK / 187